Bu madde Türkiye faunasına ait kuşları içermektedir.

Türkiye'nin farklı iklimli bölgeleri birçok farklı kuş türünün yaşaması için elverişlidir. Yaklaşık 500 kuş türü Türkiye sınırları içinde gözlemlenebilmektedir. Bunlardan yaklaşık dörtte biri Türkiye'de yumurtlamayan ve sadece kış aylarında gelen göçmen kuşlardır. Aralarından 11 tür IUCN kırmızı listesinde yer alır ve 3 tür insan yardımı ile Türkiye'de yayılmıştır (Yabancı türler (Neozoon)). Türkiye'de en çok kuş türünün bir arada bulunduğu ve kuşlar için en önemli sayılan bölgeler şunlardır:

 Çamaltı Tuzlası
 Sultan Sazlığı
 Kuşcenneti Millî Parkı
 Darıca Kuş Cenneti
 Eğirdir Gölü
 Beyşehir
 Eber
 Akşehir gölleri çevreleri
 Kızılırmak, Yeşilırmak ve Çukurova'daki lagünler
 (T) Nesli tükenmek üzere olan 52 türü gösterir.
 (Y) İnsanlarca getirilmiş 3 yabancı türü gösterir.
 (N) Türkiye'deki nesli tükenmiş 3 türü gösterir.
 (G) Göç yollarını şaşırıp Türkiye'ye gelen 25 türü gösterir.

Ötücü kuşlar (Passeriformes)

İspinozgiller (Fringillidae) (21 tür)

 Bayağı ispinoz (Fringilla coelebs)
 Dağ ispinozu (Fringilla montifringilla)
 Florya (Carduelis chloris)
 Saka kuşu (Carduelis carduelis)
 Kara başlı iskete (Carduelis spinus)
 Keten kuşu (Carduelis cannabina)
 Sarı gagalı keten kuşu (Carduelis flavirostris)
 Kuzey keten kuşu (Huş isketesi) (Carduelis flammea)
 Alp isketesi (Carduelis citrinella)
 Boz alamecek (Rhodospiza obsoleta)
 Bayağı çaprazgaga (Loxia curvirostra)
 Alamecek (Rhodopechys sanguinea)
 Doğu alameceği (Bucanetes mongolicus)
 Küçük alamecek (Bucanetes githagineus)
 Bayağı çütre (Carpodacus erythrinus)
 Büyük çütre (Carpodacus rubicilla) (G)
 Bayağı şakrak kuşu (Pyrrhula pyrrhula)
 Bayağı kocabaş (Coccothraustes coccothraustes)
 Kara iskete (Serinus pusillus)
 Küçük iskete (Serinus serinus)
 Suriye kanaryası (Serinus syriacus)

Kiraz kuşugiller (Emberizidae) (19 tür)
 Alaca kiraz kuşu veya Kar kiraz kuşu (Plectrophenax nivalis) (G)
 Ak başlı kiraz kuşu (Emberiza leucocephalos)
 Sarı kiraz kuşu (Emberiza citrinella)
 Bahçe kiraz kuşu (Emberiza cirlus)
 Kaya kiraz kuşu (Emberiza cia)
 Gri başlı kiraz kuşu (Emberiza striolata)
 Boz kiraz kuşu (Emberiza cineracea)
 Bayağı kiraz kuşu (Emberiza hortulana)
 Doğu kiraz kuşu (Emberiza buchanani)
 Kızıl kiraz kuşu (Emberiza caesia)
 Ak kaşlı kiraz kuşu (Emberiza rustica)
 Küçük kiraz kuşu (Emberiza pusilla)
 Bataklık kiraz kuşu (Emberiza schoeniclus)
 Kızıl başlı kiraz kuşu (Emberiza bruniceps)
 Kara başlı kiraz kuşu (Emberiza melanocephala)
 Ev kiraz kuşu (Emberiza sahari)
 Tarla kiraz kuşu veya Tarla çintesi (Emberiza calandra) eskiden (Miliaria calandra)
 Kuşaklı kiraz kuşu (Emberiza aureola) (T)
 Lapon çintesi (Calcarius lapponicus) (G)

Sarıasmagiller (Oriolidae) (1 tür)
 Bayağı sarıasma (Oriolus oriolus)

Kargagiller (Corvidae) (12 tür)
 Göknar kargası (Nucifraga caryocatactes)
 Sarı gagalı dağ kargası (Pyrrhocorax graculus)
 Kırmızı gagalı dağ kargası (Pyrrhocorax pyrrhocorax)
 Bayağı alakarga (Garrulus glandarius)
 Avrupa saksağanı (Pica pica)
 Bayağı kuzgun (Corvus corax)
 Çöl kuzgunu (Corvus ruficollis)
 Küçük karga (Corvus monedula)
 Ekin kargası (Corvus frugilegus)
 Leş kargası (Corvus corone)
 Avrupa leş kargası (Corvus corone corone)
 Kısa kuyruklu kuzgun (Corvus rhipidurus)

Sığırcıkgiller (Sturnidae) (3 tür)
 Bayağı sığırcık (Sturnus vulgaris)
 Ala sığırcık (Sturnus roseus)
 Çiğdeci (Acridotheres tristis) (Y)

Tırmaşık kuşugiller (Certhiidae) (2 tür)
 Orman tırmaşık kuşu (Certhia familiaris)
 Bahçe tırmaşık kuşu (Certhia brachydactyla)

Duvartırmaşık kuşugiller (Tichodromadidae) (1 tür)
 Bayağı duvartırmaşık kuşu (Tichodroma muraia)

Serçegiller (Passeridae) (8 tür)
 Bayağı serçe (Passer domesticus)
 Söğüt serçesi (Passer hispaniolensis)
 Çalı serçesi (Passer moabiticus)
 Orman serçesi (Passer montanus)
 Çöl serçesi (Carpospiza brachydactyla)
 Sarı gerdanlı serçe (Petronia xanthocollis)
 Kaya serçesi (Petronia petronia)
 Kar serçesi (Montifringilla nivalis)

Baştankaragiller (Paridae) (5 tür)
 Bataklık baştankarası  (Parus palustris)
 Dağ baştankarası (Parus lugubris)
 Çam baştankarası (Parus ater)
 Mavi baştankara (Parus caeruleus)
 Büyük baştankara (Parus major)

Uzunkuyrukgiller (Aegithalidae) (1 tür)
 Bayağı uzunkuyruk (Aegithalos caudatus)

Çit kuşugiller (Troglodytidae) (1 tür)
 Bayağı çit kuşu (Troglodytes troglodytes)

Sıvacı kuşugiller (Sittidae) (4 tür)
 Anadolu sıvacı kuşu (Sitta krueperi)
 Bayağı sıvacı kuşu (Sitta europaea)
 Büyük kaya sıvacı kuşu (Sitta tephronota)
 Kaya sıvacı kuşu (Sitta neumayer)

Örümcek kuşugiller (Laniidae) (8 tür)
 Kızıl kuyruklu örümcek kuşu (Lanius isabellinus)
 Kızıl sırtlı örümcek kuşu (Lanius collurio)
 Uzun kuyruklu örümcek kuşu (Lanius schach) (G)
 Kara alınlı örümcek kuşu (Lanius minor)
 Büyük örümcek kuşu (Lanius excubitor)
 Kızıl başlı örümcek kuşu (Lanius senator)
 Alaca örümcek kuşu (Lanius nubicus)
 Bozkır örümcekkuşu (Lanius meridionalis)

Çulha kuşugiller (Remizidae) (1 tür)
 Bayağı çulha kuşu (Remiz pendulinus)

Bıyıklı baştankaragiller (Paradoxornithidae) (1 tür)
 Bıyıklı baştankara (Panurus biarmicus)

Toygargiller (Alaudidae) (14 tür)
 Çöl toygarı (Ammomanes deserti) (T)
 Küçük çöl toygarı (Ammomanes cinctura)
 Boğmaklı toygar (Melanocorypha calandra)
 Küçük boğmaklı toygar (Melanocorypha bimaculata)
 Ak kanatlı toygar (Melanocorypha leucoptera)
 Kara toygar (Melanocorypha yeltoniensis)
 Bozkır toygarı (Calandrella brachydactyla)
 Çorak toygarı (Calandrella rufescens)
 Asya kısa parmaklı toygarı (Calandrella cheleensis)
 Tepeli toygar (Galerida cristata)
 Orman toygarı (Lullula arborea)
 Bayağı toygar (Tarla kuşu) (Alauda arvensis)
 Kulaklı toygar (Eremophila alpestris)
 Hüthüt toygarı (Alaemon alaudipes)

Kırlangıçgiller (Hirundinidae) (6 tür)
 Kum kırlangıcı (Riparia riparia)
 Kaya kırlangıcı (Ptyonoprogne rupestris) eskiden (Hirundo rupestris)
 Küçük kaya kırlangıcı (Ptyonoprogne fuligula)
 Kır kırlangıcı (Hirundo rustica)
 Kızıl kırlangıç (Hirundo daurica)
 Ev kırlangıcı (Delichon urbica)

Kuyruksallayangiller (Motacillidae) (12 tür)
 Richard incir kuşu (Anthus richardi)
 Pasifik incir kuşu (Anthus rubescens japonicus)
 Kır incir kuşu (Anthus campestris)
 Ağaç incir kuşu (Anthus trivialis)
 Çayır incir kuşu (Anthus pratensis)
 Yeşil sırtlı incir kuşu (Anthus hodgsoni)
 Kızıl gerdanlı incir kuşu (Anthus cervinus)
 Dağ incir kuşu (Anthus spinoletta)
 Sarı kuyruksallayan (Motacilla flava)
 Sarı başlı kuyruksallayan (Motacilla citreola)
 Dağ kuyruksallayanı (Motacilla cinerea)
 Ak kuyruksallayan (Motacilla alba)

Arap bülbülügiller (Pycnonotidae) (1 tür)
 Bayağı Arap bülbülü (Pycnonotus xanthopygos)

İpekkuyrukgiller (Bombycillidae) (1 tür)
 Bayağı ipekkuyruk (Bombycilla garrulus)

İpekli boğangiller (Hypocoliidae) (1 tür)
 İpekli boğan (Hypocolius ampelinus)

Su karatavuğugiller (Cinclidae) (1 tür)
 Dere kuşu (Cinclus cinclus)

Dağbülbülügiller (Prunellidae) (4 tür)
 Bayağı dağbülbülü (Prunella modularis)
 Sürmeli dağbülbülü (Prunella ocularis)
 Büyük dağbülbülü (Prunella collaris)
 Sibirya dağbülbülü (Prunella montanella) (G)

Karatavukgiller (Turdidae) (9 tür)
 Taşkızılı (Monticola saxatilis)
 Gök ardıç kuşu (Monticola solitarius)
 Boğmaklı ardıç kuşu (Turdus torquatus)
 Karatavuk (Turdus merula)
 Tarla ardıç kuşu (Turdus pilaris)
 Öter ardıç kuşu (Turdus philomelos)
 Kızıl ardıç kuşu (Turdus iliacus)
 Ökse ardıç kuşu (Turdus viscivorus)
 Kara gerdanlı ardıç kuşu (Turdus ruficollis) (G)

Ötleğengiller (Sylviidae) (43 tür)
Sarı göğüslü ötleğeni (Sylvia cantillans)

 Bıyıklı ötlegen (Sylvia cantillans)
 Pembe göğüslü ötleğen (Sylvia mystacea)
 Maskeli ötleğen (Sylvia melanocephala)
 Pullu ötleğen, Kıbrıs ötleğeni (Sylvia melanothorax)
 Karaboğazlı ötleğen (Sylvia rueppelli)
 Çöl ötleğeni (Sylvia nana)
 Ak gözlü ötleğen (Sylvia hortensis)
 Çizgili ötleğen (Sylvia nisoria)
 Küçük akgerdan (Sylvia curruca)
 Akgerdanlı ötleğen (Sylvia communis)
 Boz ötleğen (Sylvia borin)
 Karabaş ötleğen (Sylvia atricapilla)
 Bozkır ötleğeni (Sylvia conspicillata)
 Funda ötleğeni (Sylvia undata)

 Kamış bülbülü (Cettia cetti)

 Yelpazekuyruk (Cisticola juncidis)

 Yeşil çıvgın (Phylloscopus trochiloides)
 Sarı kaşlı çıvgın (Phylloscopus inornatus)
 Yaprak söğütbülbülü (Phylloscopus humei) (G)
 Orman çıvgını (Phylloscopus sibilatrix)
 Bayağı çıvgın (Phylloscopus collybita)
 Söğütbülbülü (Phylloscopus trochilus)
 Küçük çıvgın (Phylloscopus neglectus)
 Boz çıvgın (Phylloscopus bonelli)
 Boz söğütbülbülü (Phylloscopus orientalis)
 Kuzey çıvgını (Phylloscopus borealis) (G)

 Ak mukallit (Hippolais pallida)
 Küçük mukallit (Hippolais caligata)
 Dağ mukallidi (Hippolais languida)
 Büyük mukallit (Hippolais olivetorum)
 Sarı mukallit (Hippolais icterina)
 Kısa kanatlı sarı mukallit (Hippolais polyglotta)

 Kındıra kamışçını (Acrocephalus schoenobaenus)
 Doğu kamışçını (Acrocephalus agricola)
 Kuzey kamışçını (Acrocephalus dumetorum)
 Çalı kamışçını (Acrocephalus palustris)
 Saz kamışçını (Acrocephalus scirpaceus)
 Büyük kamışçın (Acrocephalus arundinaceus)
 Bıyıklı kamışçın (Acrocephalus melanopogon)
 Sarı kamışçın (Acrocephalus paludicola) (G)

 Çekirge kamışçını (Locustella naevia)
 Ağaç kamışçını (Locustella fluviatilis)
 Bataklık kamışçını (Locustella luscinioides)

Sinekkapangiller (Muscicapidae) (27 tür)
 Pas renkli çalı kızılgerdanı (Cercotrichas galactotes)
 Benekli sinekkapan (Muscicapa striata)
 Küçük sinekkapan (Ficedula parva)
 Alaca sinekkapan (Ficedula semitorquata)
 Halkalı sinekkapan, Kolyeli sinekkapan (Ficedula albicollis)
 Kara sinekkapan (Ficedula hypoleuca)
 Çayır taşçalanı (Saxicola rubertra)
 Taş kuşu (Saxicola rubicola)
 Sibirya taşkuşu (Saxicola maura)
 Kızılgerdan (Erithacus rubecula)
 Ardıç bülbülü (Luscinia luscinia)
 Bülbül (Luscinia megarhynchos)
 Gökgerdan (Luscinia svecica)
 Kara kızılkuyruk (Phoenicurus ochruros)
 Bayağı kızılkuyruk (Phoenicurus phoenicurus)
 Boz kuyrukkakan (Oenanthe isabellina)
 Bayağı kuyrukkakan (Oenanthe oenanthe)
 Alaca kuyrukkakan (Oenanthe pleschanka)
 Kara kulaklı kuyrukkakan (Oenanthe hispanica)
 Çöl kuyrukkakanı (Oenanthe deserti)
 Ak sırtlı kuyrukkakan (Oenanthe finschii)
 Kızılca kuyrukkakan (Oenanthe xanthoprymna)
 Kara sırtlı kuyrukkakan (Oenanthe lugens)
 Ak tepeli kara kuyrukkakan (Oenanthe leucopyga)
 Büyük kızılca kuyrukkakan (Oenanthe moesta)
 Taş bülbülü (Irania gutturalis)
 Karakuyruk (Cercomela melanura)

Cisticolidae (1 tür)
 Dikkuyruklu ötleğen (Prinia gracilis)

Çalı kuşugiller (Regulidae) (2 tür)
 Bayağı çalı kuşu (Regulus regulus)
 Sürmeli çalı kuşu (Regulus ignicapillus)

Bazı örnekler:

Gece yırtıcıları (Strigiformes)

Baykuşgiller (Strigidae) (9 tür)
 İshak kuşu (Otus scops)
 Çizgili ishakkuşu (Otus brucei) (T)
 Bayağı puhu (Bubo bubo)
 Balık baykuşu (Ketupa zeylonensis) (T)
 Kukumav (Athene noctua)
 Alaca baykuş (Strix aluco)
 Kulaklı orman baykuşu (Asio otus)
 Kır baykuşu (Asio flammeus)
 Paçalı baykuş (Aegolius funereus)

Peçeli baykuşgiller (Tytonidae) (1 tür)
 Bayağı peçeli baykuş (Tyto alba)

Gündüz yırtıcıları (Falconiformes)

Atmacagiller (Accipitridae) (28 tür)
 Bayağı arı şahini (Pernis apivorus)
 Tepeli arı şahini (Pernis ptilorhyncus) (G)
 Ak çaylak (Elanus caeruleus)
 Kara çaylak (Milvus migrans)
 Kızıl çaylak (Milvus milvus) (T)
 Ak kuyruklu kartal veya Bayağı deniz kartalı (Haliaeetus albicilla) (T)
 Kara kuş (Gypaetus barbatus) (T)
 Mısır akbabası (Neophron percnopterus) (T)
 Kızıl akbaba (Gyps fulvus) (T)
 Kara akbaba (Aegypius monachus) (T)
 Yılan kartalı (Circaetus gallicus) (T)
 Saz delicesi, Saz tuygunu veya Kızıl sungur (Circus aeruginosus)
 Gökçe tuygun veya Gökçe delice (Circus cyaneus)
 Bozkır tuygunu veya Bozkır delicesi (Circus macrourus) (T)
 Çayır tuygunu veya Çayır delicesi (Circus pygargus)
 Çakır kuşu (Accipiter gentilis) (T)
 Bayağı atmaca (Accipiter nisus) (T)
 Yoz atmaca veya Yaz atmacası (Accipiter brevipes) (T)
 Bayağı şahin (Buteo buteo)
 Kızıl şahin (Buteo rufinus)
 Paçalı şahin (Buteo lagopus)
 Küçük orman kartalı (Aquila pomarina)v
 Büyük orman kartalı (Aquila clanga) (T)v
 Bozkır kartalı (Aquila nipalensis) (T)v
 Şah kartal (Aquila heliaca) (T)v
 Kaya kartalı (Aquila chrysaetos)v
 Tavşancıl (Aquila fasciata)
 Küçük kartal (Hieraaetus pennatus)

Balık kartalıgiller (Pandionidae) (1 tür)
 Balık kartalı (Pandion heliaetus)

Doğangiller (Falconidae) (11 tür)
 Bıyıklı doğan (Falco biarmicus)
 Ulu doğan (Falco cherrug) (T)
 Boz doğan (Falco columbarius)
 İsli doğan (Falco concolor)
 Ada doğanı (Falco eleonorae)
 Küçük kerkenez (Falco naumanni) (T)
 Kızıl enseli doğan (Falco pelegrinoides) (G)
 Bayağı doğan veya gök doğan (Falco peregrinus)
 Delice doğan (Falco subbuteo)
 Bayağı kerkenez (Falco tinnunculus)
 Ala doğan (Falco vespertinus) (T)

Bazı örnekler:

Tüp burunlu kuşlar, Fırtına kuşları (Procellariiformes)

Yelkovangiller (Procellariidae) (2 tür)
 Yelkovan (Puffinus yelkouan)
 Boz yelkovan (Calonectris diomedea)

Fırtına kuşugiller (Hydrobatidae) (1 tür)
 Fırtına kuşu (Hydrobates pelagicus)

Dalgıçkuşları (Gaviiformes)

Dalgıç kuşugiller (Gaviidae) (3 tür)
 Kızıl gerdanlı dalgıç (Gavia stellata)
 Kara gerdanlı dalgıç (Gavia arctica)
 Buz dalgıcı (Gavia immer)

Batağanlar (Podicipediformes)

Batağangiller (Podicipedidae) (5 tür)
 Küçük batağan (Tachybaptus ruficollis)
 Bahri (Podiceps cristatus)
 Kızıl boyunlu batağan (Podiceps grisegena)
 Kulaklı batağan (Podiceps auritus)
 Kara boyunlu batağan (Podiceps nigricollis)

Kürek ayaklılar, Pelikanlar (Pelecaniformes)

Tropikkuşları (Phaethontidae) (1 tür)
 Ak kuyruklu tropik kuşu (Phaethon lepturus) (G)

Sümsük kuşugiller (Sulidae) (1 tür)
 Sümsük kuşu (Morus bassanus)

Karabatakgiller (Phalacrocoracidae) (3 tür)
 Büyük karabatak (Phalacrocorax carbo)
 Tepeli karabatak (Phalacrocorax aristotelis)
 Küçük karabatak (Phalacrocorax pygmeus)

Yılanboyungiller (Anhingidae) (1 tür)
 Yılanboyun (Anhinga melanogaster) (N)

Pelikangiller (Pelecanidae) (2 tür)
 Ak pelikan (Pelecanus onocrotalus)
 Tepeli pelikan veya Dalmaçya pelikanı (Pelecanus crispus) (T)

Leyleksiler (Ciconiiformes)

Balıkçılgiller (Ardeidae) (10 tür)
 Bayağı balaban (Botaurus stellaris)
 Küçük balaban (Ixobrychus minutus)
 Gece balıkçılı (Nycticorax nycticorax)
 Alaca balıkçıl (Ardeola ralloides)
 Sığır balıkçılı (Bubulcus ibis)
 Küçük ak balıkçıl (Egretta garzetta)
 Büyük ak balıkçıl (Ardea alba)
 Gri balıkçıl veya Kül rengi balıkçıl (Ardea cinerea)
 Erguvani balıkçıl (Ardea purpurea)
 Yeşil sırtlı balıkçıl (Butorides striata)

Leylekgiller (Ciconiidae) (3 tür)
 Sarı gagalı leylek (Mycteria ibis)
 Kara leylek (Ciconia nigra)
 Leylek (Ciconia ciconia)

Aynakgiller (Threskiornithidae) (3 tür)
 Bayağı aynak veya Çeltikçi (Plegadis falcinellus)
 Kelaynak (Geronticus eremita) (T)
 Bayağı kaşıkçı (Platalea leucorodia) (T)

Flamingolar (Phoenicopteriformes)

Flamingogiller (Phoenicopteridae) (2 tür)

 Büyük flamingo (Phoenicopterus ruber) (T)
 Küçük flamingo (Phoenicopterus minor) (G)

Kazsılar (Anseriformes)

Ördekgiller (Anatidae) (40 tür)

 Sessiz kuğu (Cygnus olor)
 Küçük kuğu (Cygnus columbianus)
 Ötücü kuğu (Cygnus cygnus)
 Tarla kazı (Anser fabalis)
 Sakarca (Anser albifrons)
 Küçük sakarca (Anser erythropus) (T)
 Boz kaz (Anser anser)
 Küçük tarla kazı (Anser brachyrhynchus)
 Ak yanaklı kaz (Branta leucopsis)
 Yosun kazı (Branta bernicla)
 Sibirya kazı (Branta ruficollis) (T)
 Kanada kazı (Branta canadensis) (G)
 Mısır kazı (Alopochen aegyptiacus) (G)
 Angut (Tadorna ferruginea)
 Suna (Tadorna tadorna)
 Fiyu (Anas penelope)
 Boz ördek (Anas strepera)
 Çamurcun (Anas crecca)
 Yeşilbaş (Anas plathyrnchos)
 Kılkuyruk (Anas acuta)
 Büyük çamurcun (Anas falcata) (G)
 Çıkrıkçın (Anas querquedula)
 Bayağı kaşıkgaga (Anas clypeata)
 Yaz ördeği (Marmaronetta angustirostris)
 Macar ördeği (Netta rufina)
 Elmabaş patka (Aythya ferina)
 Pasbaş patka (Aythya nyroca)
 Tepeli patka (Aythya fuligula)
 Karabaş patka (Aythya marila)
 Pufla kazı (Somateria mollissima)
 Telkuyruk (Clangula hyemalis)
 Bayağı kara ördek (Melanitta nigra)
 Kadife ördek (Melanitta fusca)
 Ak kanatlı kara ördek (Melanitta deglandi)
 Altıngöz (Bucephala clangula)
 Sütlabi (Mergellus albellus)
 Tarakdiş (Mergus serrator)
 Büyük tarakdiş (Mergus merganser)
 Kara başlı dikkuyruk (Oxyura jamaicensis)
 Dikkuyruk (Oxyura leucocephala) (T)

Turnamsılar (Gruiformes)

Yelvegiller (Rallidae) (8 tür)
 Su kılavuzu (Rallus aquaticus)
 Benekli sutavuğu (Porzana porzana)
 Bataklık sutavuğu (Porzana parva)
 Küçük sutavuğu (Porzana pusilla)
 Bıldırcın kılavuzu (Crex crex)
 Saztavuğu (Gallinula chloropus)
 Sazhorozu (Porphyrio porphyrio)
 Sakarmeke (Fulica atra)

Turnagiller (Gruidae)  (3 tür)
 Bayağı turna (Grus grus) (T)
 Ak turna veya Rahibe turnası (Grus leucogeranus) (T)
 Telli turna (Anthropoides virgo) (T)

Toygiller (Otididae) (3 tür)
 Mezgeldek (Tetrax tetrax) (T)
 Hubara (Chlamydotis undulata) (N)
 Toy (Otis tarda) (T)

Yağmur kuşları, Kıyı kuşları (Charadriiformes)

Poyraz kuşugiller (Haematopodidae) (1 tür)
 Bayağı poyraz kuşu (Haematopus ostralegus)

Kılıçgagagiller (Recurvirostridae) (2 tür)
 Bayağı uzunbacak (Himantopus himantopus) (T)
 Bayağı kılıçgaga (Recurvirostra avosetta) (T)

Kocagözgiller (Burhinidae) (1 tür)
 Bayağı kocagöz (Burhinus oedicnemus)

Bataklık kırlangıcıgiller (Glareolidae) (3 tür)
 Çöl koşarı (Cursorius cursor)
 Bataklık kırlangıcı (Glareola pratincola)
 Karakanatlı bataklıkkırlangıcı (Glareola nordmanni) (T)

Yağmurcungiller (Charadriidae) (16 tür)
 Kolyeli küçük yağmurcunu, Halkalı küçük cılıbıt (Charadrius dubius)
 Kolyeli büyük yağmurcunu, Halkalı cılıbıt (Charadrius hiaticula)
 Akça cılıbıt (Charadrius alexandrinus)
 Moğol cılıbıtı (Charadrius mongolus)
 Büyük cılıbıt, Çöl yağmurcunu (Charadrius leschenaultii)
 Doğu cılıbıtı, Asya yağmurcunu (Charadrius asiaticus)
 Dağ cılıbıtı, Dağ yağmucunu (Eudromias morinellus)
 Küçük altın yağmurcun (Pluvialis fulva) (G)
 Amerika altın yağmurcunu (Pluvialis dominica) (G)
 Altın yağmurcun (Pluvialis apricaria)
 Gümüş yağmurcun (Pluvialis squatarola)
 Diken kanatlı kız kuşu veya Mahmuzlu kız kuşu (Vanellus spinosus)
 Kızıl ibikli kız kuşu veya Büyük kız kuşu (Vanellus indicus)
 Ak kuyruklu kız kuşu (Vanellus leucurus)
 Sürmeli kız kuşu (Vanellus gregarius) (T)
 Bayağı kız kuşu (Vanellus vanellus)

Çullukgiller (Scolopacidae) (34 tür)
 Büyük kum kuşu, Kırmızı göğüslü kum kuşu (Calidris canutus)
 Ak kum kuşu (Calidris alba)
 Küçük kum kuşu (Calidris minuta)
 Sarı bacaklı kum kuşu (Calidris temminckii)
 Kızıl kum kuşu (Calidris ferrugina)
 Kara karınlı kum kuşu (Calidris alpina)
 Ak sokumlu kum kuşu (Calidris fuscicollis) (G)
 Çizgili kum kuşu (Calidris melanotos) (G)
 Sürmeli kum kuşu (Limicola falcinellus)
 Dövüşken kuş (Philomachus pugnax)
 Küçük su çulluğu (Lymnocryptes minimus)
 Su çulluğu (Gallinago gallinago) (T)
 Büyük su çulluğu (Gallinago media) (T)
 Yalnız bataklık çulluğu (Gallinago solitaria) (G)
 Çamurçulluğu (Limosa limosa) (T)
 Kıyı çamur çulluğu (Limosa lapponica)
 Avrasya çulluğu (Scolopax rusticola)
 Sürmeli kervan çulluğu (Numenius phaeopus)
 Küçük kervan çulluğu (Numenius tenuirostris) (T)
 Bayağı kervan çulluğu (Numenius arquata)
 Kara kızılbacak (Tringa erythropus)
 Kızılbacak (Tringa totanus)
 Bataklık düdükçünü (Tringa stagnatilis)
 Yeşilbacak (Tringa nabularia)
 Yeşil düdükçün (Tringa ochropus)
 Orman düdükçünü (Tringa glareola)
 Küçük sarıbacak (Tringa flavipes)
 Dere düdükçünü (Actitis hypoleucos)
 Benekli düdükçün (Actitis macularia) (G)
 Bayağı taşçeviren (Arenaria interpres)
 Sarıbacak (Xenus cinereus)
 Büyük deniz düdükçünü (Phalaropus tricolor)
 Deniz düdükçünü (Phalaropus lobatus)
 Kızıl deniz düdükçünü (Phalaropus fulicarius)

Korsanmartıgiller (Stercorariidae) (4 tür)
 Kütkuyruklu korsan martı (Stercorarius pomarinus)
 Kutup korsan martısı (Stercorarius parasiticus)
 Uzunkuyruklu korsan martı (Stercorarius longicaudus)
 Büyük korsan martı (Stercorarius skua)

Martıgiller (Laridae) (17 tür)
 Beyaz gözlü martı (Larus leucophthalmus ) (T)
 Büyük karabaş martı (Larus ichthyaetus)
 Akdeniz martısı (Larus melanocephalus)
 Küçük martı (Larus minutus)
 Karabaş martı (Larus ridibundus)
 İnce gagalı martı (Larus genei)
 Ada martısı (Larus audouinii) (T)
 Küçük gümüş martı (Larus canus)
 Kara sırtlı martı (Larus fuscus)
 Gümüş martı (Larus michahellis)
 Hazar martısı (Larus cachinnans)
 Doğu martısı (Larus armenicus)
 Kutup martısı (Larus hyperboreus)
 Büyük kara sırtlı martı (Larus marinus)
 Kuzey gümüş martı (Larus argentatus)
 Heuglin martısı (Larus heuglini)
 Kara bacaklı martı (Rissa tridactyla)

Sumrugiller (Sternidae) (10 tür)
 Gülen sumru (Gelochelidon nilotica)
 Hazar sumrusu (Sterna caspia)
 Tepeli sumru (Sterna bengalensis)
 Kara gagalı sumru (Sterna sandvicensis)
 Bayağı sumru (Sterna hirundo)
 Kuzey sumrusu veya Kutup sumrusu (Sterna paradisea)
 Küçük sumru (Sterna albifrons)
 Bıyıklı sumru (Chlidonias hybridus)
 Kara sumru (Chlidonias niger)
 Ak kanatlı sumru (Chlidonias leucopterus)

Tavuksular (Galliformes)

Sülüngiller (Phasianidae) (8 tür)
 Bayağı sülün (Phasianus colchicus)
 Kızıl ayaklı keklik (alectoris rufa)
 Kınalı keklik (Alectoris chukar)
 Kaya kekliği veya Taş kekliği (Alectoris graeca)
 Kum kekliği (Ammoperdix griseogularis)
 Turaç (Francolinus francolinus)
 Çil keklik (Perdix perdix)
 Bayağı bıldırcın (Coturnix coturnix)
 Ürkeklik (Tetraogallus caspius)

Orman tavukları (Tetraoninae) (2 tür)
 Kara orman tavuğu (Tetrao tetrix) (N)
 Kafkas kara orman tavuğu (Tetrao mlokosiewiczi) (T)

Guguk kuşları (Cuculiformes)

Guguk kuşugiller (Cuculidae) (2 tür)
 Tepeli guguk (Clamator glandarius)
 Bayağı guguk (Cuculus canorus)

Güvercinler (Columbiformes)

Güvercingiller (Columbidae) (8 tür)
 Kaya güvercini (Columba livia)
 Gökçe güvercin (Columba oenas)
 Tahtalı (Columba palumbus)
 Kumru (Streptopelia decaocta)
 Üveyik (Streptopelia turtur)
 Küçük kumru (Streptopelia senegalensis)
 Büyük üveyik (Streptopelia orientalis) (G)
 Kap kumrusu (Oena capensis) (G)

Bağırtlaklar (Pteroclidiformes)

Bağırtlakgiller (Pteroclididae) (5 tür)
 Benekli bağırtlak (Pterocles senegallus) (T)
 Bayağı bağırtlak (Pterocles orientalis) (T)
 Kılkuyruk bağırtlak (Pterocles alchata) (T)
 Kahverengi karınlı bağırtlak (Pterocles exustus) (G)
 Paçalı bağırtlak (Syrrhaptes paradoxus) (T)

Papağansılar (Psittaciformes)

Papağangiller (Psittacidae) (2 tür)
 Yeşil papağan (Psittacula krameri) (Y)
 İskender papağanı (Psittacula eupatria) (Y)

Çoban Aldatanlar (Caprimulgiformes)

Çobanaldatangiller (Caprimulgidae) (1 tür)
 Çobanaldatan (Caprimulgus europaeus)

Ebabiller, Sağanlar (Apodiformes)

Sağangiller (Apodidae) (4 tür)
 Ebabil (Apus apus)
 Boz ebabil (Apus pallidus)
 Ak karınlı ebabil (Apus melba)
 Küçük ebabil (Apus affinis)

Kuzgunkuşları (Coraciiformes)

Yalıçapkınıgiller (Alcedinidae) (2 tür)
 Bayağı yalıçapkını (Alcedo atthis)
 Alaca yalıçapkını (Ceryle rudis) (T)

Halcyonidae (1 tür)
 İzmir yalıçapkını (Halcyon smyrnensis)

Arı kuşugiller (Meropidae) (2 tür)
 Yeşil arı kuşu (Merops persicus) (T)
 Avrupa arı kuşu (Merops apiaster)

Gökkuzgunugiller (Coraciidae) (2 tür)
 Gökkuzgun (Coracias garrulus)
 Hint gökkuzgunu (Coracias benghalensis)

İbibikgiller (Upupidae) (1 tür)
 İbibik (Upupa epops)

Ağaçkakanlar (Piciformes)

Ağaçkakangiller (Picidae) (9 tür)
 Bayağı boyunburan (Jynx torquilla)
 Küçük yeşil ağaçkakan (Picus canus)
 Yeşil ağaçkakan (Picus viridis)
 Kara ağaçkakan (Dryocopus martius)
 Orman alaca ağaçkakanı (Dendrocopos major)
 Alaca ağaçkakan (Dendrocopos syriacus)
 Ortanca ağaçkakan (Dendrocopos medius)
 Ak sırtlı ağaçkakan (Dendrocopos leucotos)
 Küçük ağaçkakan (Dendrocopos minor)

Kaynakça
Özel

Genel
 Ana kaynak, Bülent Gözcelioğlu tarafından hazırlanmış olan TÜBİTAK/Türkiye Türler Listeleri / Türkiye'nin kuş türleri listesi. Kendisi bu kaynakları göstermektedir.
 Almanca Vikipedi'nin Systematik der Vögel (Kuşların sınıflandırılması) maddesinde kullanılan daha modern (yeni DNA analizlerinden sonra değiştirilen) sınıflandırmaya göre değişiklikler yapılmıştır. TÜBİTAK Türler Listesinde olduğundan farklı olarak bazı familyalar bölünüp diğerleri birleştirilmiştir.

Dış bağlantılar
 Hacettepe Üniversitesi Kuş Gözlem Topluluğu Türkiye Kuşları (Kırmızı Liste ve Tür Listesi)
 Biltek-Tübitak (Türkiye kuş türleri listesi)
 bsc-eoc.org/avibase/Türkei Türkiye'nin kuş türleri listesi (almanca)
 Türkiye Taksonomik Tür Veritabanı
 Kuş Araştırmaları derneği  Türkiye'nin kuşları

Kuşlar

Türkiye'deki kuşlar listesi


ඡතර්පූර් දිස්ත්‍රික්කය යනු මධ්‍ය ඉන්දියාවේ මධ්‍ය ප්‍රදේශ් ප්‍රාන්තයේ පිහිටි දිස්ත්‍රික්කයකි. දිස්ත්‍රික්කයේ මූලස්ථානය වන්නේ ඡතර්පූර් නගරයයි.

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

මධ්‍ය ප්‍රදේශ්හි දිස්ත්‍රික්ක
බුන්දෙල්ඛාන්ද්

ඉන්දියාවේ දිස්ත්‍රික්ක

ඡතර්පූර් දිස්ත්‍රික්කය


An Poa alopecurus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Charles Gaudichaud-Beaupré, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Sigismund Kunth. An Poa alopecurus in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Poa

Poa alopecurus


Der Veilchen(-wurz)-(Rötel-)Ritterling (Lepista irina) ist ein Pilz aus der Familie der Ritterlingsverwandten (Tricholomataceae).

Merkmale
Die Fruchtkörper wachsen häufig in großen Gruppen und nicht selten als Hexenringe.
Der in der Mitte dickfleischige Hut ist jung fast halbkugelförmig, später flacht er ab und wird flattrig und hat einen mehr oder weniger ausgeprägten Buckel. Er erreicht 5 bis 9, selten bis 14 Zentimeter an Durchmesser. Die matte, glatte Hutoberfläche ist blass weißgrau bis cremefarben, in der Mitte blassbräunlich und verändert bei Nässe die Farbe (Hygrophanität). Der Hutrand ist unregelmäßig, eingebogen und manchmal schwach gerippt.
Die untermischt und mäßig gedrängt stehenden Lamellen sind am Stiel leicht ausgebuchtet oder gerade angewachsen und leicht vom darunterliegenden Fleisch ablösbar. Sie sind jung cremefarben und mit zunehmender Sporenreife etwas graurosa.
Der kräftige, faserige Stiel wird 6 bis 10 Zentimeter hoch und 1 bis 2 Zentimeter stark. Jung ist er vollfleischig und später hohl oder ausgestopft. Oberflächlich ist er weißlich bis cremefarben, blasser als die Hutfarbe.
Das Fleisch ist weißlich und wässrig. Es riecht charakteristisch nach Veilchenwurz und schmeckt mild. Die Sporen erscheinen in Massen cremegelb bis cremeorange.

Mikroskopische Merkmale
Die Sporen sind hyalin und zeigen mit Jodreagenzien keine Farbreaktion (nicht amyloid). Sie messen 6 bis 8, selten bis 10 auf 3,5 bis 5 Mikrometer, haben eine ellipsoide Form und eine etwas warzige Oberfläche.

Artabgrenzung
Sein Geruch nach Veilchenwurz ist ein wichtiges Unterscheidungsmerkmal.
Er kann mit anderen hellhütigen Ritterlingen, weißhütigen Trichterlingen, darunter auch giftige wie der Feld-Trichterling (Clitocybe quisquiliarum) und eventuell auch anderen hellhütigen Lamellenpilzen verwechselt werden.
Der Würzige Tellerling (Clitopilus geminus) hat ein ähnliches Aussehen und einen ähnlichen Geruch, dagegen jedoch herablaufend angewachsene Lamellen.
Der Büschelige Rötelritterling (Lepista subconnexa) hat sehr ähnliche Fruchtkörper, die allerdings in dichten Büscheln wachsen und dünnere Stiele und kleinere Sporen haben.

Verbreitung und Ökologie
Der Pilz lebt als Saprobiont in Laub- und Nadelwäldern, bevorzugt mit Kalkböden.
Die Fruchtkörper erscheinen von Ende August bis November. Er ist auf der Nordhalbkugel verbreitet und häufig.

Inhaltsstoffe, Zusammensetzung
In den Zellzwischenräumen findet sich eine Peroxidase, die beta-Carotin zu Aroma-Verbindungen zersetzen kann.

Nutzung
Der Veilchen-Rötelritterling ist essbar und genießt gutes Ansehen als Speisepilz. Bei manchen Personen führt der Verzehr aber zu Verdauungsstörungen.

Systematik und Taxonomie
Die offizielle Erstbeschreibung stammt aus einem 1838 veröffentlichten Werk von Elias Magnus Fries, in dem er ihn als "Agaricus irinus" beschrieben hat.

Es wurden die Varietäten irina und montana beschrieben.

Sowohl die deutschsprachigen Namen als auch das Art-Epitheton des wissenschaftlichen Namens beziehen sich auf den typischen Geruch.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Ritterlingsverwandte
Speisepilzart

Veilchen-Rötelritterling


José Lopes de Carvalho (1721 — Portugal, 1781—Montes Claros), fazendeiro e Alferes das Ordenanças, considerado o fundador do Arraial de Formigas, povoação que daria origem a atual cidade de Montes Claros.

Biografia

Sobre a vida do Alferes José Lopes de Carvalho pouco é conhecido. Após o falecimento de sua primeira esposa Inácia Pereira Leal, mudou-se para a região de Itacambira, em Minas Gerais. Seu sobrinho João Lopes da SIlva casou com Dona Maria Francisca Caetana de Campos, filha do Capitão-mor José Gonçalves de Siqueira e Ana de Campos Monteiro.

Em 1768, José Lopes de Carvalho comprou as terras da Fazenda Montes Claros com os herdeiros do Capitão Antônio Gonçalves Figueira. Construiu sua casa, situada onde hoje é a Rua Dona Eva, nº 34, Centro de Montes Claros. No ano seguinte, fez doação de parte das terras para a Igreja Católica, onde começou a construir a capela, onde atualmente situa a Igreja Matriz de Montes Claros.

O Alferes faleceu em 1781, não tendo filhos. Seu corpo foi enterrado dentro da capela, conforme direito que havia adquirido. Segundo os historiadores Hermes de Paula e Urbino Vianna, seu corpo permanece enterrado dentro da atual Igreja Matriz de Montes Claros, em local próximo ao altar.

A construção da capela foi importante para que surgisse uma povoação, que se deu o nome de Arraial de Formigas. Quando Saint-hilaire passou pela região, em 1817, o povoado tinha cerca de 800 pessoas, em quase 200 casas. Em 1832 o povoado passou a ser a Vila de Montes Claros, que depois se tornou a atual cidade de Montes Claros.

Homenagens póstumas

No bairro Alto São João em Montes Claros, foi nomeada a Rua José Lopes de Carvalho, em homenagem ao conhecido Alferes. Atualmente, a Câmara Municipal de Montes Claros entrega a Placa Alferes José Lopes, em homenagem a personalidades de destaque no cotidiano da cidade.

Referências

Ligações externas
 História de Montes Claros

Brasileiros do século XVIII
Montes Claros

José Lopes de Carvalho


An Juncus equisetinus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Proskur.. An Juncus equisetinus in nahilalakip ha genus nga Juncus, ngan familia nga Juncaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Juncus

Juncus equisetinus


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Astronomske pojave
 10. lipnja  prstenasta pomrčina Sunca
 8. kolovoza – uočen novi izboj nove RS Ophiuchi
 4. prosinca  potpuna pomrčina Sunca

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Astronomija u 2021.


صَوغُ الألفاظ أو وَضعُها هو تكوين ألفاظ جديدة لتشكيل الكلام:

 الاشتقاق والتركيب
 توليد الألفاظ والمعاني
 اختصار الكلام وإيجازه
 الاقتراض
 المحاكاة الصوتية
 الصوغ الخلفي

تأثيل
صرف

صوغ (لغة)


The /ðə/ este un articol gramatical ce denotă o persoană/persoane sau un lucru/lucuri care au fost menționate deja. The este cel mai folosit cuvânt în limba engleză.

Cuvinte

The (engleză)


Diagrama Ishikawa (denumită și diagrama cauze-efect sau diagrama în "os de pește") a fost creată de Kaoru Ishikawa în 1943 și reprezintă grafic cauzele posibile ale unui efect dat. Diagrama este deseori utilizată în analiza proceselor industriale, mai ales în procesul de proiectare a produselor și în prevenirea defectelor de calitate. După dicționarul Business Dictionary definiția diagramei cauze-efect este următoarea: "este unul din cele 7 instrumente ale calității, care arată relația tuturor factorilor (cauzelor) care conduc la o situație dată (efect). Diagrama identifică [unele] cauze majore și le descompune în sub-cauze și sub-diviziuni ulterioare." Este un instrument puternic care poate fi folosit ușor chiar de ne-specialiști pentru analiza și rezolvarea problemelor.

Procedura de construire a diagramei

Diagrama cauze-efect evidențiază legătura (relația) dintre cauze sau factori de influență și un efect, de exemplu o caracteristică de calitate, defecte în procesul de producție, refuzuri, scăderea vânzărilor produsului, nivelul stocurilor, productivitate scăzută, modul de livrare etc.

Cele mai multe cauze posibile pot fi clasificate, după importanță, în cauze principale, cauze secundare, terțiare etc. pe diferite niveluri de importanță, astfel încât reprezentarea grafică seamănă cu "scheletul unui pește", de unde provine și denumirea diagramă în "os de pește" (). Dacă se analizează cauzele variației unei caracteristici de calitate, considerată caracteristică efect, atunci factorii (cauzele) care influențează valorile acestei caracteristici includ: materialele, mașinile (utilaje), metodele de operare, muncitorii și mediul. Aceste cinci categorii de cauze formează "cei 5 M". Conceptul 5M se folosește în fabricație. În aceste categorii de cauze ("cei 5 M") se includ: defecte la materiile prime sau materialele folosite, diferențe de reglare a mașinilor-unelte pe care se fac prelucrările prin așchiere, metode de organizare a execuției, greșeli de manoperă, mediul în care se desfășoară activitatea. Gruparea cauzelor în "cei 5 M" este specifică în analiza proceselor de fabricație. Ramurile diagramei sunt săgeți care indică relațiile dintre efectul considerat și factorii cauzali.

Procedura de construire a diagramei cauze-efect  include parcurgerea următoarelor etape:

1. Se definește efectul sau problema în discuție (dacă nu a fost deja definit) și se stabilește un titlu concis. Apoi titlul problemei în analiză se înscrie pe o coală de hârtie sau pe tablă.

2. Se înscrie caracteristica efect de examinat într-un dreptunghi în partea dreaptă a hârtiei, la capătul liniei principale. Se trasează  linia trunchi printr-o linie groasă.

3. Se clasifică și se înscriu factorii (cauzele) principali care influențează efectul. Cauzele principale (cei 5M) vor fi ramurile mari ale diagramei.

4. Se dezvoltă diagrama prin completarea cauzelor secundare, terțiare etc. În acest scop, pentru fiecare ramură mare se trasează subramuri medii (cauze secundare), mici (cauze terțiare) etc., pe baza sugestiilor participanților la analiza problemei.

5. Se selectează și se identifică un număr mic (3 până la 5) de cauze principale care sunt susceptibile să aibă influențe semnificative asupra efectului și care necesită acțiuni ulterioare, cum sunt colectarea datelor, eforturi pentru controlul procesului etc.

În cazul general, factorii cauzali care trebuie luați în considerare includ (SR ISO 9004-4 + A1:1998):
 sisteme de date și informații;
 mediu;
 echipamente;
 materiale;
 mijloace de măsurare;
 metode;
 personalul.

Aceste categorii de cauze constituie domenii de cauze sau familii de cauze.  Un domeniu de cauze (familie) nu este în sine o cauză însă poate conține mai multe cauze. Pentru a organiza cauzele, pentru a facilita găsirea principalelor domenii de cauze pentru un efect dat se poate folosi Diagrama afinităților.

Construirea unei diagrame cauze-efect este posibilă prin aplicarea tehnicii brainstorming asupra tuturor cauzelor posibile și apoi organizarea acestora în cauze principale, cauze de nivel 1 (secundare), de nivel 2 (terțiare) etc. Brainstormingul, desfășurat în grup, se poate considera ca o dezbatere de idei care constă în căutarea exploratorie a cauzelor care sunt la originea problemei analizate.

Trei niveluri de detaliere a cauzelor constituie de obicei limita practică pentru această diagramă.

Tipuri de diagrame cauze-efect

În practica controlului de calitate s-au impus diferite tipuri (variante)  de diagrame cauze-efect (Ishikawa) care se diferențiază în ceea ce privește structura, modul în care se organizează și se sistematizează cauzele sau scopul pentru care se utilizează diagramele. Există deci următoarele tipuri:

a) Diagrame pentru analiza variației caracteristicii de calitate. Efectul nedorit este prezentat pe partea dreaptă, la sfârșitul săgeții liniei orizontale. Echipa de brainstorming generează idei asupra cauzelor principale care pot genera efectul. Aceste cauze principale sunt desenate ca ramificații (săgeți) îndreptate spre linia trunchi orizontală. La aceste diagrame cauzele pot fi grupate pe componentele principale ale sistemului tehnologic, în cazul general pe "cei 5 M". Pentru fiecare cauză principală, se identifică prin brainstorming cauzele secundare de diferite niveluri.  Avantajul evidențierii cauzelor variației caracteristicii de calitate la acest tip de diagrame este acela că ajută la sistematizarea și punerea în relație a factorilor de influență asupra variației.

b) Diagrame structurate pe stadii ale procesului sunt utilizate pentru clasificarea proceselor de producție. La acest tip de diagramă, linia principală (săgeata orizontală) conține etapele (operațiile) procesului de producție. Pentru fiecare etapă a procesului se atașează cauzele care pot influența calitatea. Întocmirea în prealabil a unei diagrame de flux, în care se reprezintă grafic etapele componente ale procesului de producție în vederea identificării cauzelor problemelor identificate în fiecare etapă a procesului  este deseori utilă pentru construirea diagramei cauze-efect de clasificare a procesului. Un inconvenient important este că unele cauze similare apar de mai multe ori și că acele cauze corespunzătoare combinațiilor de mai mulți factori sunt dificil de reprezentat grafic.

c) Diagrame pentru enumerarea cauzelor. Astfel de diagrame se reduc la o listă simplă a "tuturor" cauzelor posibile care afectează un anume efect - o caracteristică de calitate a produsului. După ce grupul de brainstorming a expus toate sugestiile, cauzele sunt notate și desenate ca ramuri secundare către linia principală orizontală. Se obține astfel o veritabilă diagramă Ishikawa. Avantajul acestui tip de diagramă este acela că nu este neglijată "nici o cauză" posibilă.

Diagrama cauze-efect se folosește în următoarele scopuri:

 Pentru a identifica și a structura cauzele unui efect dat.
 Se utilizează când efectul unei probleme este cunoscut însă cauzele posibile nu sunt toate clare.
 La lucrul într-un grup, pentru a dobândi o înțelegere comună a cauzelor problemei și a relațiilor acestora.
 Pentru a evidenția alte relații cauzale , de exemplu riscuri potențiale sau cauze ale efectelor dorite.
 Se folosește de preferință față de diagrama de relații, când există o problemă și cauzele sunt mai ales ierarhice.

Note

Bibliografie
Marieta Olaru, Managementul calității, Editura Economică, 1995, ISBN 973-9188-06-6
Administrarea proiectelor
Defecte
Ishikawa
Managementul calității

Diagrama Ishikawa


Küçükyapalak, Kahramanmaraş ilinin Elbistan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya

Kahramanmaraş iline 170 km, Elbistan ilçesine 9 km uzaklıktadır.

Nüfus

Elbistan'ın mahalleleri

Küçükyapalak, Elbistan


Merdasas () ou Mardanxá () era um nobre iraniano da Casa de Carano, que foi o fundador da dinastia dos masmugãs de Damavande, que incluía  e seus arredores. Durante a conquista árabe da Pérsia, enviou reforços para ajudar Seoses em Rei contra os árabes. Seoses, no entanto, foi derrotado. Os árabes então seguiram para Damavande, onde Merdasas fez as pazes com os árabes, enquanto lhe foi prometido que não seria atacado, nem abordado sem sua permissão, em troca de prestar homenagem ao califado. Desaparece na sequência do registro histórico.

Bibliografia

Partas do século VII
Generais de Isdigerdes III
Casa de Carano

Merdasas de Damavande


A Andreaea spurioalpina é uma espécie de briófita encontrada no Rio de Janeiro.

Flora do estado do Rio de Janeiro
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Andreaea spurioalpina


Treća hrvatska vaterpolska liga predstavlja četvrti rang hrvatskog vaterpolskog prvenstva u sezoni 2016. Sudjelovalo je 19 klubova podijeljenih u četiri skupine – Split, Šibenik, Rijeka i Slavonija.

Ljestvice i sudionici

Rijeka
Prvak Lošinj (Mali Lošinj)
Sudionici:
 Crikvenica
 Delfin Rovinj
 Lošinj (Mali Lošinj)
 Pula

Slavonija

 Izvori:
 Glas Slavonije.

Split

Šibenik
Sudionici:
 Albamaris Biograd na Moru
 Croatia Turanj
 Gusar Sveti Filip i Jakov
 OVK Adriatic Šibenik
 Tisno

Poveznice
 Prvenstvo Hrvatske 2015./16.
 1. B HVL 2016.
 Hrvatski kup 2015.

Izvori

 hvs.hr, 3. HVL 2016., pristupljeno 5. svibnja 2017.

2016

3. HVL 2016.


Brigada 14 Infanterie a fost o mare unitate de infanterie, de nivel tactic, din Armata României, care a participat la acțiunile militare postbelice, din perioada 1918-1920, fiind formată din Regimentul 14 Infanterie și Regimentul 16 Infanterie. Brigada a făcut parte din compunerea de luptă a Diviziei 7 Infanterie, comandată de generalul Traian Moșoiu.

Compunerea de luptă
În perioada campaniei din 1919, brigada a avut următoarea compunere de luptă:
Regimentul 14 Infanterie - comandant: locotenent-colonel Gheorghiu Th.
Regimentul 16 Infanterie – comandant: colonel Rotaru Al.

Participarea la operații

Campania anului 1919

În cadrul acțiunilor militare postbelice,  Brigada 14 Infanterie a participat la acțiunile militare în dispozitivul de luptă al Diviziei 7 Infanterie, luând parte la Operația ofensivă la vest de Tisa.  A participat anterior, de asemenea, la Intervenția Armatei României în Bucovina.

Comandanți
 General Constantin Neculcea

Note

Bibliografie
 Drăgănescu Constantin, Campaniile din 1848/1849 și 1919 în Transilvania și Ungaria, Tipografia "Isvorul", București, 1930
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Mărdărescu Gheorghe, Campania pentru desrobirea Ardealului și ocuparea Budapestei (1918-1920), Editura Cartea Românească, București, 1921
 Preda Dumitru; Alexandrescu Vasile; Prodan Costică, În apărarea României Mari. Campania armatei române din 1918-1919, Editura Enciclopedică, București, 1994

Vezi și
Ordinea de bătaie a Armatei României în Transilvania, iulie 1919

Unități militare române participante la operațiile militare postbelice (1918-1920)

Brigada 14 Infanterie (1918-1920)


Marijan Bizanti (Kotor, početak 16. st. – Kotor, oko 1572.), hrvatski humanist i pjesnik iz Crne Gore. Službovao u rodnome Kotoru; pjesme su mu izgubljene.

Iz obitelji Bizanti, plemićke obitelji Hrvata iz Kotora.

Poput drugih članova obitelji Bizanti školovao se u Kotoru i u Italiji, vjerojatno u Padovi, gdje je prema kasnijim službama u domovini zasigurno studirao pravo. U rodnom gradu obavljao je administrativne i pravne službe. Više je puta bio sudac, zatim općinski odvjetnik, nadzornik Lazareta i pekara te kao ugledni građanin član Velikoga vijeća (1552), Vijeća umoljenih i Maloga vijeća (1553., 1557.). U kotorskom arhivu ima relativno dosta podataka o njemu, no o njegovu pjesničkom radu gotovo se ništa ne zna, niti je do danas što sačuvano. Ipak, iz triju elegija koje mu je posvetio Lj. Paskvalić, očigledno je da se bavio pjesništvom i s Paskvalićem razmjenjivao pjesme. Dvije od tih elegija (jedna od 37, druga od 19 distiha) objavljene su u zbirci Ludovici Pascalis, Iulii Camilli, Molsae, et aliorum illustrium poetarum. Carmina (Venecija, 1 i 2, 1551) pod zajedničkim naslovom Ad Marianum Bizantium. Prijepis ovih dviju elegija zajedno s rukopisom treće, posvećene Bizantiju (od 23 distiha), nalazi se u rukopisnoj zbirci Carmina (prijepis iz 1812) koja sadržava i neke neobjavljene Paskvalićeve pjesme (Knjižnica Male braće u Dubrovniku). Kako Paskvalić u sve tri pjesme govori ponajviše o sebi i svojim dogodovštinama, o samom se Bizantiju ne doznaje mnogo, no svakako dovoljno da, zbog bliskih veza s Paskvalićem koji ga je kao obrazovana čovjeka očito cijenio, bude ubrojen u redove kotorskih humanista.

LIT.: Franjo Marija Appendini: Memorie spettanti ad alcuni uomini illustri di Cattaro. Dubrovnik 1811, 33–36. — Đuro Körbler: Talijansko pjesništvo u Dalmaciji 16. vijeka, napose u Kotoru i Dubrovniku. Rad JAZU, 1916, 212, str. 8, 9 i 43–44. — Risto Kovijanić: Kotorski pjesnici – humanisti (po podacima iz Kotorskog arhiva). Stvaranje, 8(1953) 1/2, str. 59. — Isti: Pomeni crnogorskih plemena u kotorskim spomenicima (XIV–XVI vijek) 1. Cetinje 1963, 70 i 94. — Isti: Književnost Kotora. Kotor 1970, 115. — Isti: Kotorski medaljoni. Beograd 1976, 155–156. — Radoslav Rotković: Crnogorsko književno nasljeđe. Titograd 1976, 115 i 118.

Izvori

Bizanti
Hrvati u Crnoj Gori
Hrvatski pjesnici
Humanizam i renesansa
Pravnici

Marijan Bizanti


Jablonica este o comună slovacă, aflată în districtul Senica din regiunea Trnava. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2011 număra 2.254 de locuitori.

Istoric
Localitatea Jablonica este atestată documentar din 1262.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Jablonica


Rudolf Gall (né le  à Esslingen, décédé le  à Munich) est un clarinettiste classique allemand.

Rudolf Gall a joué comme clarinette solo dans l'orchestre du Concertgebouw à Amsterdam sous la direction de Willem Mengelberg  et l'Orchestre symphonique de la Radiodiffusion bavaroise.

Rudolf Gall a joué dans le quintette à vent du Concertgebouw, composé d'Hubert Barwahser (flûte), Haakon Stotijn (hautbois), Thom de Klerk (basson) et Jan Bos (cor), tous principaux instrumentistes à vent de l'Orchestre du Concertgebouw. Pendant la guerre, les Allemands ont envoyé une fois le quintette à Berlin. Comme les musiciens n'étaient pas d'accord avec ce régime, le quintette a été arrêté. À chaque émission mensuelle de radio, Barwahser donnait comme raison qu'il y avait eu une querelle et que le quintette s'était séparé. Après la guerre, le quintette a repris avec Bram de Wilde à la clarinette, car Gall n'est pas revenu. Rudolf Gall, étant allemand, a alors été contraint de s'engager pendant la guerre et ne reviendra pas au Concertgebouw.

Il est membre du jury du premier concours de l'ARD à Munich.
Rudolf Gall a formé de nombreux clarinettistes comme Hans Deinzer.

Il a effectué de nombreux enregistrements, notamment le Quintette pour clarinette et cordes en la mineur (1916)  de Max Reger et des prestations remarquables dans les symphonies n° 4 et 6 de Beethoven, dans lesquelles le jeune soliste interprète en 1948 des solos en direct sous la direction de Mengelberg à Amsterdam.

Le clarinettiste Heinrich Geuser, concurrent en son temps, admirait secrètement la poésie sonore de Rudolph Gall, dont la profondeur de la sensibilité l'irritait beaucoup à cause de son imprévisibilité.

En dépit d'une carrière réussie, Gall tombe en  dépression après la mort de sa femme et il se suicide en 1962 après avoir canardé lors d'un concert.

Rudolf Gall jouait sur une clarinette système breveté Schmidt-Kolbe par le facteur de clarinettes Louis Kolbe et le clarinettiste Ernst Schmidt.

Le souvenir vivace du clarinettiste Rudolph Gall était encore si vivant aux Pays-Bas dans les années 70 que le système Schmidt-Kolbe était encore utilisé en sa mémoire.

L'enregistrement du concerto pour clarinette de Mozart par Bram de Wilde, Eduard van Beinum et le Concertgebouw dans les années 1960 est peut-être le dernier document sonore représentatif du style Gall.

Enregistrements (sélection)
 Franz Schubert : Der Hirt auf dem Felsen, (, soprano et Rudolf Gall, clarinette) (7/7/1940);  « Eduard van Beinum and the Concertgebouw Orchestra': Live Radio Recordings » ,"virtuellement tout l'ensemble des émissions radiodiffusées de van Beinum durant la période 1939-1957, à la fois comme chef et pianiste... Tous les enregistrements d'orchestre sont avec celui du Concertgebouw" (11-CD, label Q-disc, Centrum Nederlandse Muziek; numéro de l'album number: 97015).

Bibliographie

Notes et références

Liens externes

Clarinettiste classique
Clarinettiste allemand
Naissance en avril 1907
Naissance à Esslingen am Neckar
Naissance dans le royaume de Wurtemberg
Décès en janvier 1962
Décès à Munich
Décès à 54 ans

Rudolf Gall


Knjige u 1929. godini.

Stranica obuhvaća samo važne odnosno značajne umjetničke, znanstvene, kronike, zakonske i sl. knjige.
Obuhvaća i ako je objavljen prijevod i/ili pretisak nakon više desetljeća, stoljeća i tisućljeća.
Može se posebno navesti kad je napisana i kad je objavljena, jer nije rijetko veliko vremensko odstupanje dok je važna knjiga bila samo u rukopisu do vremena tiskane objave.

Hrvatska i u Hrvata
 Izašao prvi prijevod na hrvatskome jeziku romana Na zapadu ništa novo E. M. Remarquea, prevoditelja Frana Šojata, u izdanju Nakladnog zavoda Neve iz Zagreba. Naslovnicu ilustrirao Sergej Mironović.

Svijet
 29. siječnja izašao zadnji nastavak romana Na zapadu ništa novo  E. M. Remarquea.
 Izašao katolički klasik Brak: otajstvo vjerne ljubavi njemačkog filozofa, duhovnog pisca i križara antinacizma Dietricha von Hildebranda. Od pojave je dalekosežno utjecala na društvo i na Crkvu.

Izvori

Godine 20. stoljeća
1929.

Knjige u 1929.


Gelora Kieraha Stadyumu Endonezya'nın Ternate şehrinde çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyum.

Gelora Kieraha Stadyumunda çoğunlukla Futbol müsbakaları yapılmaktadır. Endonezya'nın Persiter Ternate takımının maçlarını yaptığı stadyum 15.000 seyirci kapasitelidir.

Endonezya'daki stadyumlar

Gelora Kieraha Stadyumu


Ernesto Canal (* 30. Oktober 1924 in Venedig; † 8. Februar 2018 ebenda), häufig "Tito" genannt, war ein italienischer Archäologe. Er gilt als Pionier der archäologischen Erforschung der Lagune von Venedig, insbesondere der mesolithischen bis römischen und der frühmittelalterlichen Epochen. Dabei entdeckte er in beinahe acht Jahrzehnten 175 Fundstätten und 90.000 Artefakte.

Herkunft und Jugend
Ernesto Canals Eltern waren Giulia Sartori und Virgilio Canal. Beide waren Venezianer, die einer Familie entstammten, die sich bis in die Zeit um 1200 zurückverfolgen lässt, vielleicht sogar bis ins 5. Jahrhundert. Spätestens 1273 wurde die Familie zum venezianischen Adel gerechnet, nachdem ein Filippo Canal mit zwei eigenen Schiffen Genuesen besiegt hatte. Aus dem Zweig der Familie Ernesto Canals wurde der Abt Daniele Canal (1791–1883) der bekannteste Vertreter. Der österreichische Kaiser unterstützte ihn finanziell bei der Gründung des Istituto Canal-Marovich (heute: Casa studentesca Santa Fosca), einer Bildungsanstalt für Kinder, die 1864 von Daniele Canal zusammen mit Anna Maria Marovich bzw. Marović (1815–1887) gegründet wurde. Aus demselben Familienzweig stammte Bernardo Canal, ein Anhänger Giuseppe Mazzinis, der am 7. Dezember 1852 von den Österreichern in Mantua erschossen wurde.

Ernestos Vater Virgilio Canal war Goldschmied unweit von San Fantin im Sestiere San Marco. Zusammen mit seiner Frau hatte er drei Söhne: Piero, Carlo und Giovanni. Ernesto wurde nach dem Umzug nach Lido geboren und erhielt den Namen Ernesto Massimiliano, doch wurde er fast von Anfang an "Tito" genannt. In Lido wurde auch der fünfte Sohn Giorgio geboren. 1929 zog die Familie wieder nach Venedig in einen Palast in Cannaregio bei Santa Fosca am Canal Grande, während die Mutter mit der einzigen Tochter Anna Aurora schwanger war.

Leben und Werk
Mit 16 begann sich Ernesto Canal für die Frage nach der Entstehung der venezianischen Lagune zu interessieren. Zu dieser Zeit entspann sich eine Debatte, ob die römischen Artefakte, die in der Lagune gefunden worden waren, dort entstanden, oder ob sie von den mittelalterlichen Bewohnern dorthin gebracht worden waren. 1944 kam Ernestos Vater bei einem alliierten Fliegerangriff nahe Istrana in der Provinz Treviso ums Leben, weil der Pilot nicht die Lokomotive, sondern einen der Waggons beschoss. Ernestos Bruder Giorgio kam ebenfalls im Krieg ums Leben, Carlo wurde in ein deutsches Konzentrationslager deportiert.

Die verbliebenen Geschwister fuhren oftmals mit ihren Booten in die Lagune hinaus. Während Ernesto weiterhin die vormittelalterliche Archäologie faszinierte, fanden seine Ideen keinerlei Widerhall, nur sein Freund und Fischer Archimede Diseppi unterstützte ihn. Er war Harpunenfischer (fagiaroto). Durch ihn lernte Ernesto die Canali, Barene, Velme kennen, die Untiefen und Strömungen, die Sandbänke und die zahlreichen menschlichen Einrichtungen, die sich dort befanden, um der Lagune Meerestiere und Fische, aber auch Salz und Jagdtiere abzugewinnen. Diese präzisen Kenntnisse gestatteten später archäologische Grabungen unter schwierigsten Bedingungen. Auch wenn seine Suche zunächst ohne Erfolg blieb, so lernte er doch Latein und ein wenig Griechisch bei Anna Laurenti, einer Tochter des Architekten Cesare Laurenti (1854–1936), der den Fischmarkt von Rialto entworfen hatte.

Währenddessen gründeten die Canal-Geschwister eine Fabrik für Modeschmuck an den Fondamenta della Sensa in ihrem heimatlichen Sestiere. Dorthin zogen sie 1961. Nach zahlreichen Gesprächen mit Fischern, die zu seinen Freunden geworden waren, und nach Hinweisen von ihnen, kam es Mitte der 60er Jahre zu ersten archäologisch bedeutenden Funden. Er meldete sie der zuständigen Soprintendenza alle Antichità delle Venezie. Bianca Maria Scarfì, Direktorin der archäologischen Museen von Venedig und von Altino, wurde aufmerksam. Auch Giovanni Zambon interessierte sich für Canals Entdeckungen. Er war Lehrer auf Burano und Murano. Er hatte ebenfalls einige Artefakte entdeckt, und so begannen die beiden Laien sich auszutauschen, während die Fachleute sie weitgehend ignorierten. Über Zambon lernte Canal den Biologen Alessandro Marcello kennen, ebenso wie den Präsidenten des Istituto di Studi Adriatici Nicolò Spada. Über Zambon und Spada lernte er wiederum Luigi Lanfranchi kennen, den Direktor des Staatsarchivs. Er wünschte mit den Männern eine Zusammenarbeit bei Untersuchungen der Magistratura del Piovego, der Behörde, die in der Republik Venedig für die Lagune verantwortlich gewesen war. Canal und Spada übersetzten dafür Dokumente, identifizierten Orte, so dass im Laufe der Zeit ein Kartenwerk entstand, das zeigte, wie sich die Bereiche der Lagune zu verschiedenen Zeiten gehoben und gesenkt hatten. Diese Karten und die dazugehörigen Aufzeichnungen wurden jedoch nie publiziert.

Die Fundstücke sollten Ende der 1960er Jahre im Labor der Soprintendenza ai Beni artistici e storici di Venezia bei San Gregorio, unweit von Santa Maria della Salute, wo Canal die Gründer Lorenzo Lazzarini und den Soprintendente Francesco Valcanover kennen lernte. Sie entschieden, den Kunsthistoriker Wladimiro Dorigo in Kenntnis zu setzen. Doch noch immer blockierte Roberto Cessi (1885–1969), unumstrittener Meister der Geschichtswissenschaften in Venedig, die Forschungen, denn er hing der Annahme an, dass die römischen Fundstücke erst im Mittelalter in die Lagune gelangt waren. Entgegen diesem verbreiteten Desinteresse entschied Bianca Maria Scarfì, dass Canal zum Ispettore Onorario per le Antichità nella zona della laguna veneta werden sollte. Auslöser für die Beförderung zum 'Ehreninspektor für die Altertümer auf dem Gebiet der venezianischen Lagune' waren seine Funde in der Palude del Vigno.

Die Brüder Canal entwickelten inzwischen in ihrer Fabrik, die 20 Mitarbeiter beschäftigte, Geräte zur Untersuchung des Lagunenuntergrunds. Doch 1983 mussten sie das Unternehmen aufgeben. 1985 zog Ernesto Canal in das Gebäude.

1976 publizierte Canal seinen ersten wissenschaftlichen Beitrag über die Zuckerverarbeitung, die er anhand von Funden, die er zusammen mit seinen Freunden Gian Pietro Giacomelli, Giovanni Trentin und Vittore Zaniol bei Fusina gemacht hatte. Weitere Funde folgten. Ab 1977 arbeitete Canal mit Wladimiro Dorigo zusammen.

1969 bis 1978 grub Canal inzwischen in San Marco in Bocca Lama und publizierte über diesen wichtigen Fundort für die spätmittelalterliche Archäologie der Lagune und der Schifffahrt. 1980 wurde Canal zum Ispettore Onorario per i Beni Artistici e Storici per la città di Venezia con particolare riferimento alla ricognizione dei fondali e delle barene della Laguna ernannt. Dies beinhaltete, dass er sowohl auf venezianischem als auch auf paduanischem Gebiet federführend sein sollte, und zwar mit besonderem Schwerpunkt auf dem Lagunengrund und den Barene. 1980 begann die Zusammenarbeit mit den Geologen Vito Favero und Luigi Alberotanza, um die Oszillationen des Meeresspiegels genauer zu bestimmen. 1981 schloss er sich der Équipe Veneziana di Ricerca an, einer 1971 gegründeten Gruppe Freiwilliger unter Leitung von Giulio Pozzana. Canal wurde Mitglied einer der drei Abteilungen, nämlich der Studi lagunari. Die Gruppe arbeitete an Projekten um San Giacomo in Paludo, San Ariano und San Lorenzo in Ammiana.

Am 10. Juni 1983 wurde Canal zum Ispettore Onorario per i Beni Ambientali e Architettonici ernannt, seine Stelle als Ispettore Onorario per i Beni Artistici e Storici e per l'Archeologia bestätigt. Allerdings wurden die Stellen 1992 nicht mehr verlängert.

Canal arbeitete inzwischen an byzantinischen Funden. Zusammen mit Lazzarini veröffentlichte er 1983 Ritrovamenti di ceramica bizantina in Laguna e la nascità del graffito veneziano. Sie stellten fest, dass Venedig byzantinische Keramik von der 1. Hälfte des 12. bis Ende des 14. Jahrhunderts importiert hatte. Ab der ersten Hälfte des 13. Jahrhunderts ging daraus die ceramica graffita arcaica veneziana hervor. Zusammen mit Antonio Rosso publizierte Canal 1985 Untersuchungen des von ihm 1969 lokalisierten Fundorts auf der Insel San Leonardo in Fossa Mala. Auf der Grundlage der Kartographie des 16. Jahrhunderts hatte er die Überreste von sieben Häusern und einer Kirche entdeckt. 1975 bis 1988 arbeitete Canal an spätantiken Gebäuden entlang der Ostseite der Insel San Giacomo in Paludo.

1989 heiratete Canal die amerikanische Kunsthistorikerin und Malerin Sally Spector. Mit ihr und der Historikerin Lidia Fersuoch sowie Giovanni Zambon publizierte er einen Überblick, in dem die nur 0,43 ha große Insel Motta di San Lorenzo eine wichtige Rolle spielte. Es folgte eine weitere zu Entdeckungen am Canale di Campalto. In der Zeitschrift Archeologia e Calcolatori veröffentlichte er zusammen mit Silvia Cavazzoni die Datierung von 44 der von ihm selbst entdeckten Fundorte.

1995 erschien Le Venezie sommerse. Quarant'anni di archeologia lagunare, das die archäologischen Forschungen von vier Jahrzehnten resümierte. 1996 erhielt er den Auftrag, alle ihm bekannten Fundorte im archäologischen Atlas der Lagune zu verzeichnen. Es waren inzwischen 143 Stätten. Anlässlich der öffentlichen Präsentation erhielt Canal den Ehrentitel benemerito della cultura.

Doch Canal ging noch weiter. 1998 erschien Testimonianze archeologiche nella laguna di Venezia. L'età antica, in dem er anhand von 44 Fundstätten nicht nur römische und paläo-venetische Stätten aufführte, sondern auch urgeschichtliche, nämlich neolithische. Auch gelang ihm die Rekonstruktion der großen Meeresspiegelhebungen und -senkungen, die mehrere Male die Lagune entvölkerten, bzw. nur Fischern den Aufenthalt dort gestatteten. So verschwanden vor den Römern die älteren Siedlungen, dann durch einen weiteren Anstieg die der römischen Zeit.

Im Film 6 x Venedig (Sei Venezia) von Carlo Mazzacurati berichtete Ernesto Canal im Jahr 2012 über seine Arbeit und zeigte dabei neolithische Fundstücke. Noch im selben Jahr legte er gemeinsam mit Kollegen Belege für mesolithische Jäger und Sammler vor, die das Gebiet des späteren Lagunenrandes bewohnt hatten.

2013 erschien Canals Überblickswerk Archeologia della laguna di Venezia 1960–2010, das allein 730 Fundstätten in der Lagune aufführt. 2015 kam eine Neuauflage heraus.

Schriften (Auswahl)
 Localizzazione nella laguna veneta dell'isola di San Marco in Bocca Lama e rilevamento di fondazioni di antichi edifici. In: Archeologia Veneta 1 (1978) 167–174 ( Digitalisat).
 mit Lorenzo Lazzarini: Ritrovamenti di ceramica bizantina in laguna e la nascità del graffito veneziano, in: Faenza 69 (1983) 19–58.
 mit Lidia Fersuoch, Sally Spector, Giovanni Zambon: Indagini archeologiche a S. Lorenzo di Ammiana (Venezia), in: Archeologia Veneta 12 (1989) 71–96.
 mit Silvia Cavazzoni: Antichi insediamenti nella laguna di Venezia: analisi multi variata di tipo FUZZY C – MEANS CLUSTERING, in: Archeologia e calcolatori 1 (1990) 165–177.
 Le Venezie sommerse: quarant'anni di archeologia lagunare, in: Giovanni Caniato, Eugenio Turri, Michele Zanetti (Hrsg.): La Laguna di Venezia, Verona 1995, 193–225 (Forschungsgeschichte).
 Testimonianze archeologiche nella laguna di Venezia. Cavallino di Venezia 1998.
 Archeologia della laguna di Venezia 1960–2010. Cierre Edizioni, Caselle di Sommacampagna (Verona) 2013, ISBN 978-88-8314-664-0; neue Auflage 2015, ISBN 978-88-8314-790-6 (umfassender Überblick).

Literatur
 Annalisa Lizza: Storia dell'archeologia lagunare di Venezia. Da Giovanni Casoni a Ernesto Canal. Tesi di Laurea, Università di Ca' Foscari, Venedig 1997, S. 145–223 (Digitalisat).

Interviews
 Le origini di Venezia, Interview von 2013
 Primi insediamenti e cesure abitative

Anmerkungen

Prähistoriker
Unternehmer (20. Jahrhundert)
Unternehmer (Italien)
Italiener
Geboren 1924
Gestorben 2018
Mann

Ernesto Canal


Nicolau Sevcenko (* 1952 in Santos; † 13. August 2014 in São Paulo) war ein brasilianischer Historiker.

Leben
Sevcenko promovierte 1981 in Sozialgeschichte an der Universität von São Paulo. Nach Stationen an der Faculdade de Filosofia Ciências e Letras de Moema, an der Päpstlichen Katholischen Universität von São Paulo und an der Universidade Estadual de Campinas kehrte er 1985 an der Universität São Paulo zurück. Von 1986 bis 1990 war er Post-Doktorand an der Universität London. Seit 1992 lehrt er als Professor an der Universität São Paulo. Am 12. Juni 2009 wurde er als Professor für romanische Sprachen und Literaturen an die Universität Harvard berufen.

Sein Fachgebiet war Gegenwartsgeschichte, besonders die 1920er Jahre, Kultur und São Paulo.

Schriften
 Mit Fernando Novais: Historia da vida privada no Brasil. 1997–2000. ISBN 978-85-7164-652-0
 Literatura como missão. 1995 und 2003. ISBN 978-85-359-0409-3
 Orfeu extático na metrópole. 1992. ISBN 978-85-7164-262-1
 Pindorama revisitada: cultura e sociedade em tempos de virada. 2000. ISBN 978-85-85663-46-9
 A revolta da vacina. 1993. ISBN 85-262-2058-6

Weblinks

 Nicolau Sevcenko auf der Website der Universität São Paulo
 Nicolau Sevcenko auf der Website der Universität Harvard

Einzelnachweise

Historiker
Hochschullehrer (Universidade de São Paulo)
Hochschullehrer (Harvard University)
Brasilianer
Geboren 1952
Gestorben 2014
Mann

Nicolau Sevcenko


An Paspalum unispicatum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Frank Lamson Scribner ngan Elmer Drew Merrill, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Valentine Nash. An Paspalum unispicatum in nahilalakip ha genus nga Paspalum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paspalum

Paspalum unispicatum


An Pleione christianii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Holger Perner. An Pleione christianii in nahilalakip ha genus nga Pleione, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pleione (Orchidaceae)

Pleione christianii


O NJPW World Television Championship (em japonês: NJPW WORLD認定TV王座, Hepburn: Nyū Japan Wārudo-nintei Tī Vī Ōza) é um campeonato de wrestling profissional de propriedade da promoção japonesa New Japan Pro-Wrestling (NJPW). O primeiro e atual campeão é Zack Saber Jr.

História
O presidente e CEO da New Japan Pro-Wrestling, Takami Ohbari, e o representante da TV Asahi, Hiroyoki Mihira, anunciaram a criação do título no Declaration of Power em 10 de outubro de 2022. O campeonato é visto como uma celebração do aniversário de 50 anos que se aproxima da parceria entre as duas empresas, bem como o crescimento contínuo do NJPW World, serviço de streaming online da New Japan Pro-Wrestling. Ohbari também expressou incentivo para que os lutadores mais jovens do elenco compitam pelo campeonato.

Todas as lutas disputadas pelo campeonato serão realizadas com o tempo limite de 15 minutos. Além disso, devido à sua natureza como um campeonato de televisão, todas as lutas do campeonato (incluindo todas as lutas do torneio inaugural) estraão disponíveis gratuitamente através do serviço NJPW World, bem como através das plataformas de mídia social da New Japan Pro-Wrestling.

O primeiro campeão foi determinado em um torneio de eliminação única de dezesseis homens, que começou em 14 de outubro de 2022 na 1ª noite do Battle Autumn e terminou em 4 de janeiro de 2023 no Wrestle Kingdom 17. No caso de um empate de limite de tempo durante o torneio, o vencedor (e, portanto, a pessoa que avança) foi decidido por um sorteio.

O campeão inaugural e atual é Zack Saber Jr., que venceu ao derrotar Ren Narita na 1º noite do Wrestle Kingdom 17.

Torneio inaugural

Reinados

Até  de  de , houve um reinado, já que Zack Saber Jr. é o atual campeão reinante e inaugural. Ele conquistou o título ao derrotar Ren Narita nas finais de um torneio de eliminação única de 16 homens durante a primeira noite do Wrestle Kingdom 17, em 4 de janeiro de 2023, em Tóquio, Japão.

Referências

Campeonatos da NJPW

NJPW World Television Championship


Fender, ABD merkezli tüm Dünya çapında çok ünlü bir gitar üreticisi şirkettir.

1952 yılında dünyanın ilk bas gitarını üreten bu firma artık bir marka değil de bir tür olmuştur. Üreticisi 1909 doğumlu bir Amerikalı olan Leo Fender'dir. Uzun yıllar popülerliğini koruyan firma 60'lı yıllarda Meksika ve Kore'de fabrika açmıştır. 1965'te CBS tarafından satın alınmıştır. Daha sonra, Japonya ve Çin'de de fabrikaları kurulmuştur. Fakat özellikle üretim kalitesi ve gitarların mutlak ses tonunun farklı olması nedeniyle ABD, Carona, Kaliforniya ve Teksas'taki fabrikalarında üretilen gitarlar ve parçalar daha çok ilgi görmüştür.

Firmanın satmış olduğu ilk modelin adı Esquire'dir. Daha sonra bu modelin iki manyetikli bir versiyonu olan Broadcaster piyasaya sürülmüştür. Broadcaster, model adı ile ilgili bir anlaşmazlık sonucu çok kısa bir süre için model ismi basılmadan piyasaya sürülür. Müşteriler arasında Nocaster adıyla anılan bu gitarlar daha sonra yerini Telecaster modeline bırakacaktır. Telecaster hâlen Fender'in üretimde tuttuğu en çok tercih edilen modellerden biridir. Bir diğeri ise Stratocaster'dır.

Şirketin kurucusu Leo Fender 1990'ların başında Parkinson hastalığının yol açtığı sebeplerden ötürü ölmüştür.

Tarihi
Fender, ilk kez seri üretim katı-gövde İspanyol tarzı elektrik gitar, Telecaster (ilk ismiyle Broadcaster)'ı piyasaya sürmüştür. Ayrıca, bu marka neredeyse diğer tüm elektrik gitar üreticilerinin söz konusu Rickenbacker katı-gövde Hawaii tarzı gitar yapım projelerine başlamasına neden olmuştur. Fender çok yönlü katı-gövde elektrik gitar yaratmıştı. Bu gitarlar hâlâ çeşitli türlerden müzisyenler için popülerdir. Birçok grup günümüzde Fender gitarları kullanır. Fender elektrik gitar üretimi, diğer şirketlerle birlikte 1920'lerin sonlarından beri elektrik gitar imal ettiği ve bu markanın bir ilk olmadığı bilinirken, diğer hiçbir marka ticari ve kullanım oranı olarak Fender gibi başarılı olamamıştır.

Telecaster
Telecaster gitarlar Leo Fender tarafından 1950'li yıllardan itibaren yapılmaya başlanmış, elektrik gitar tarihinde en önemli yeri kaplayan modeller arasında yer almıştır. Yapımında dişbudak ağacı, ıhlamur ve kızılağaç kullanılır.
Bu modelli kullanan ünlüler:
 Jimmy Page
 Jeff Beck
 Bob Dylan
 Bill Frisell
 David Gilmour
 James Root - Slipknot - Stone Sour
 Bruce Springsteen
 Berke Hatipoğlu - Redd
 Batuhan Mutlugil - Duman
 Hakan Özoğuz - Athena

Stratocaster
Stratocaster, Amerikan Fender gitar şirketinin ürettiği en yaygın gitar modeli. Stratocaster sevilen kasa yapısıyla, dünyadaki çoğu gitarın şekil olarak esinlendiği gitardır. Asıl modeli 3 single coil manyetikten oluşur. Geniş bir ton yelpazesine sahip olması onu çağdaş müzik tarihinin en popüler enstrumanlarından biri yapmıştır. Genelde kızılağaç gövde, akçaağaç sap ve akçaağaç klavye kombinasyonuyla üretilir. Ancak günümüzde dünya çapında yaygınlaşmasıyla birçok değişik seçenek sunulmaktadır.
Bu modelli kullanan ünlüler:
 Jimi Hendrix - The Jimi Hendrix Experience
 Kurt Cobain - Nirvana
 Kaan Tangöze - Duman
 Ritchie Blackmore
 Yngwie Malmsteen
 John Lennon
 Stevie Ray Vaughan
 Mark Knopfler
 Eric Clapton
 David Gilmour
 Eric Johnson
 Yavuz Çetin
 Güneş Duru - Redd
 James Root - Slipknot - Stone Sour
 Serkan Özgen - Yüksek Sadakat
 Adrian Smith - Iron Maiden
 Dave Murray - Iron Maiden
 Janick Gers - Iron Maiden
 John Frusciante - Red Hot Chili Peppers
Harun Tekin - Mor ve Ötesi

Gitar üreticileri

Fender


إبراق لاسلكي أو تلغراف لاسلكي  هو مصطلح تاريخي يستخدم اليوم للإشارة إلى التقنيات والتجارب الأولى للراديو، وهو إرسال الإشارات الكهربائية بدون سلك. وخاصة تلك التي جرت في العقود الثلاث الأولى للراديو (1887 إلى 1920) قبل استخدام مصطلح الراديو. وقد اقترن الإبراق اللاسلكي بشفرة مورس في أرسال إشارات الموجات الكهرومغناطيسية مدة طويلة قبل الراديو، وأحيانا يسمي تلغراف بالراديو.

بداية الإبراق باللاسلكي

ظهر مصطلح الإبراق اللاسلكي كوصف للإشارات الكهربائية التي تنتقل دون وجود أسلاك كهربائية تربط بين نقطتي نهاياتها. كان الهدف من هذا المصطلح تمييزه عن الإشارات التقليدية الكهربائية للتلغراف التي تتطلب وجود سلك اتصال بين نقاط النهاية. في البداية، استخدم المصطلح لوصف مجموعة متنوعة من التكنولوجيات المتنافسة لإيصال الرسائل المشفرة والرموز، بدون أسلاك في مطلع القرن العشرين، لكن مع الوقت أصبح المصطلح يشير تحديدًا إلى الراديو.

انتشر تعبير إبراق لاسلكي أوائل القرن الماضي عندما استخدم مرسل يعمل بالشرارة الكهربائية المولدة بين قطبين بينهما مسافة صغيرة، واستخدم مستقبل لتلقي الإشارة في صورة راديو بسيط. ولكن التطور حتي ذلك الحين يعود إلى بداية 1800 لمايكل فاراداي وهاينريش هرتز. وأثبت هرتز وجود الموجات الكهرومغناطيسية (أو موجات الراديو) من خلال عدة تجارب أجراها آنذاك في ألمانيا عام 1880.

وسرعان ما أصبح التلغراف اللاسلكي يشير إلى شفرة مورس التي تنتقل عبر موجات راديوية (موجات كهرومغناطيسية)، واستمر ذلك لعقود قبل أن تصبح مرتبطة بمصطلح الراديو. بدأ الإبراق اللاسلكي في عشرينيات القرن العشرين ينتشر في العديد من التطبيقات، وأصبح الأساس للإذاعة. واستمر استخدامه في الإبراق من نقطة إلى نقطة تجارية أخرى، وفي الحكومة والاتصالات العسكرية، وتطورت ليصبح شبكات. كما لا يزال يستخدم على نطاق واسع اليوم بين هواة اللاسلكي حيث يشار إليها بالموجة المستمرة.

مراجع

إذاعات
تاريخ التقنية
تلغراف
سلامة بحرية

إبراق لاسلكي


SHA-2 (Secure Hash Algoritm 2) este un set de funcții hash criptografice conceput de Agenția de Securitate Națională (NSA) a Statelor Unite ale Americii. Aceasta are la bază structurile Merkle–Damgård, care la rândul ei este o funcție de compresie unidirecțională făcută cu structuri Davies–Meyer cu un cifru pe blocuri specializat.

Funcțiile criptografice hash sunt operații matematice care se aplică pe date digitale; prin compararea unui "hash" (valoarea finală a funcției) cu un alt hash cunoscut, se poate determina integritatea. De exemplu, calcularea hash-ului unui fișier descărcat și compararea acestuia cu un hash publicat anterior se poate determina dacă în procesul de descărcare, fișierul a fost modificat sau alterat. Un aspect cheie al funcțiilor criptografice hash este rezistența la coliziune: nimeni nu ar trebui să fie poate să găsească două de valori de intrare diferite (de exemplu, două fișiere distincte) care ar duce la unul și același hash de ieșire.

SHA-2 include schimbări semnificative de la predecesorul său, SHA-1. SHA-2 familia este formată din șase funcții hash cu digesturi (valori hash) care pot fi de 224, 256, 384 sau 512 biți: SHA-224, SHA-256, SHA-384, SHA-512, SHA-512/224, SHA-512/256.

Referințe

Algoritmi de criptografie
Funcții criptografice
NSA

SHA-2


An Syngonium crassifolium in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Adolf Engler, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Thomas Bernard Croat. An Syngonium crassifolium in nahilalakip ha genus nga Syngonium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Syngonium

Syngonium crassifolium


Ivica Ravlić, bivši hrvatski nogometaš iz Bosne i Hercegovine.

Karijera

Igračka karijera

Od 1996. do 1998. igra za mostarski Zrinjski. Kasnije dvije godine igra u vinkovačkoj Cibaliji s kojom 1999. igra finale hrvatskog kupa s Osijekom (1:2. Nakon toga se vraća u Zrinjski. Ukupno je za Zrinjski u četiri sezone odigrao 103 utakmice i postigao 12 pogodaka.

Kao nogometaš Ljubuškog, bio je član reprezentacije Herceg-Bosne na prijateljskoj utakmici s Paragvajom u Asunciónu 1996. godine.

Izvori

Hrvatski nogometaši iz Bosne i Hercegovine
Nogometaši HŠK Zrinjski Mostar

Ivica Ravlić


Pointe Michel ist ein Dorf an der Südwestküste des Inselstaates Dominica. Es ist der größte Ort im Parish Saint Luke.

Der Ort ist Geburtsort der Premierministerin Dame Eugenia Charles.

Weblinks

Ort in Dominica
Saint Luke

Pointe Michel


«Lady» es un sencillo del artista estadounidense Lenny Kravitz. La canción hace parte del álbum Baptism, lanzado en 2004.

Video
El video fue dirigido por Philip Andelman. En el video se muestra a Kravitz tocando la guitarra y cantando en un escenario circular, mientras que las mujeres están bailando a su alrededor. Hay luces que cambian dependiendo de la intensidad del sonido de la canción.

Posicionamiento en las listas

Véase también
 Discografía de Lenny Kravitz

Referencias

Enlaces externos
 Página web oficial de Lenny Kravitz

Sencillos de 2004
Sencillos certificados de oro por la Recording Industry Association of America

Lady (canción de Lenny Kravitz)


William John Burns (* 19. Oktober 1861 in Baltimore, Maryland; † 14. April 1932 in Sarasota, Florida) war ein US-amerikanischer Ermittler.

Special Agent des Secret Service
Burns sammelte erste Erfahrungen als Kriminalermittler während seiner Zeit als Special Agent des Secret Service, der in dieser Zeit noch einzigen bundesstaatliche Ermittlungsbehörde der USA.

1901 war Burns in dieser Funktion der federführende Ermittler des Secret Service im Fall eines Diebstahls vom 30.000 Dollar aus der Prägeanstalt San Francisco. Burns war der wichtigste Belastungszeuge der Anklage gegen den Beschuldigten Walter N. Dimmick, wurde jedoch seinerseits beschuldigt, im Verfahren Mitglieder der Jury von angeheuerten Gangstern beschatten und bedrohen lassen zu haben.

Privatdetektiv
Nach seinem Ausscheiden aus dem Staatsdienst wurde er als Privatdetektiv tätig und begründete und leitete die William J. Burns International Detective Agency. Ein erster spektakulärer Erfolg war die Aufklärung des Bombenattentats auf die Redaktionsgebäude der Los Angeles Times am 1. Oktober 1910, die Burns und seine Detektei schlagartig in den gesamten USA berühmt machte. Außerdem führte die Burns International Detective Agency unter Burns' Führung die Ermittlungen durch, die Leo Franks Unschuld im aufsehenerregenden Mordprozess Mary Phagan bewiesen. Die Detektei wurde in der Folge in den 1910er Jahren zur zweitgrößten amerikanischen Privatdetektei nach der Pinkerton-Detektei und beschäftigte sich neben privaten Verbrechensermittlungen und Ehebruchsuntersuchungen vor allem mit der Unterdrückung von Gewerkschaften und Verfolgung von Arbeiterführern. In dieser Zeit erwarb sich Burns den Ruf als "amerikanischer Sherlock Holmes". Er hatte die Fähigkeit, sich selbst gut zu vermarkten und veröffentlichte in Zeitungen spektakuläre Berichte über seine Fälle und trat 1914 in einem Film als er selbst auf.

Direktor des Bureau of Investigation
Nach den Skandalen am Anschluss an die sogenannten "Palmer Raids" 1920 und dem – damit nicht verbundenen – Rücktritt von BOI-Direktor William J. Flynn sollte Burns eine neue, saubere Ära einleiten. Am 22. August 1921 wurde er Direktor des Bureau of Investigation (BOI), des Vorläufers des späteren Federal Bureau of Investigation (FBI). In seiner Amtszeit wurde die Größe und das Budget des Bureau radikal reduziert und die Aktivitäten gegen linke Aktivisten, die es während der Red Scare aufgenommen hatte, teilweise zurückgefahren, blieben jedoch wichtigstes Element dieser Zeit. Die Zahl der festangestellten Mitarbeiter sank von 1200 im Jahr 1921 auf unter 600 am Ende von Burns' Amtszeit. Dafür kamen unter Burns viele so genannte "Year Men" oder "Dollar Men" zum BOI: Personen mit meist zwielichtigem Hintergrund, die sich für nur ein Jahr Dauer und zum Jahresgehalt von nur einem Dollar verpflichteten, und dann während dieses Jahres die Befugnisse als BOI-Agent zu ihren privaten Zwecken missbrauchten und Bestechungsgelder annahmen, um große Summen zu verdienen. 1924 galt das BOI als korrupte, ineffiziente und politisch instrumentalisierte Behörde.

Der Teapot-Dome-Skandal, ein 1922 aufgekommener Korruptionsskandal, hatte indirekt den sogenannten Daugherty-Burns-Skandal von 1924 zur Folge, in dem Burns und seinem Vorgesetzten Attorney General Harry M. Daugherty der Missbrauch von Ressourcen des BOI zu politischen Zwecken vorgeworfen wurde. Daugherty versuchte die Ermittlungen des Kongresses wegen Korruption und Bestechlichkeit gegen ihn selbst und andere Mitglieder der Regierung Harding zu behindern. Er wies Burns an, den Senator Thomas J. Walsh durch Special Agents des BOI beschatten zu lassen, um ihn mit den dadurch gewonnenen Erkenntnissen möglicherweise erpressen zu können. Als der Kongress von diesen Vorgängen erfuhr, wurde Burns vorgeladen und angewiesen, die Akten des BOI über die Causa Walsh dem zuständigen Untersuchungsausschuss zu übergeben. Burns weigerte sich jedoch. Als die Presse über Burns' Verfehlungen berichtete, schickte er Special Agents des BOI in mehrere Zeitungsredaktionen, um die unangenehmen Journalisten einschüchtern zu lassen. Diese Versuche hatten jedoch nur eine Verschärfung des öffentlichen Drucks auf Burns zur Folge. Am Ende des Skandals wurden 1924 sowohl Daugherty als auch Burns zum Rücktritt gezwungen. Am 9. Mai 1924 übernahm J. Edgar Hoover das Amt des BOI-Direktors, das er bis zu seinem Tod 1972 innehatte.

Nach dem Rücktritt
1927 wurden William J. Burns und sein Sohn William S. Burns, der inzwischen die Burns International Detective Agency leitete, wegen Geschworenenbeeinflussung angeklagt. Im Auftrag der im Mittelpunkt des Teapot-Dome-Skandals stehenden Sinclair Oil hatten Mitarbeiter der Detektei die Mitglieder der Jury im Prozess gegen Harry F. Sinclair beschattet. Vater und Sohn verteidigten sich damit, dass sie damit nur hätten sicherstellen wollen, dass die Geschworenen nicht von Regierungsseite eingeschüchtert werden würden. William J. und William S. Burns wurden schließlich für schuldig befunden, der Vater wurde zu 15 Tagen Gefängnis, sein Sohn zu einer Geldstrafe von 1.000 Dollar verurteilt. Die beiden gingen jedoch in Berufung und wurden 1929 durch den Supreme Court freigesprochen.

Burns schrieb nach seinem Ausscheiden aus dem aktiven Berufsleben Detektivromane. Er starb am 14. April 1932 in Sarasota, Florida.

Nachleben
Im Film Killers of the Flower Moon wird Burns von Gary Basaraba dargestellt.

Literatur
 William R. Hunt: Front-Page Detective. William J. Burns and the Detective Profession, 1880–1930. Bowling Green State University Popular Press, Bowling Green OH u. a. 1990, ISBN 0-87972-495-1.
 Rhodri Jeffreys-Jones: The FBI. A History. Yale University Press, New Haven CT u. a. 2007, ISBN 978-0-300-11914-5.
 Regin Schmidt: Red Scare. FBI and the Origins of Anticommunism in the United States, 1919–1943. Museum Tusculanum Press, Kopenhagen 2000, ISBN 87-7289-581-0.

Einzelnachweise

Direktor (Federal Bureau of Investigation)
US-Amerikaner
Geboren 1861
Gestorben 1932
Mann

William John Burns


Wouldham es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Tonbridge and Malling, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Wouldham tiene una superficie de 6,98 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Wouldham tenía 957 habitantes (49,11% varones, 50,89% mujeres) y una densidad de población de 137,11 hab/km². El 23,09% eran menores de 16 años, el 71,16% tenían entre 16 y 74 y el 5,75% eran mayores de 74. La media de edad era de 37,09 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 30,3% estaban solteros, el 52,04% casados y el 17,66% divorciados o viudos.

El 95,41% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 1,67% de la población, mientras que el 2,92% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 98,74% eran blancos, el 0,63% mestizos y el 0,63% asiáticos. El cristianismo era profesado por el 73,7%, el judaísmo por el 0,31%, el islam por el 0,31%, el sijismo por el 0,63% y cualquier otra religión, salvo el budismo y el hinduismo, por el 0,63%. El 15,14% no eran religiosos y el 9,29% no marcaron ninguna opción en el censo.

483 habitantes eran económicamente activos, 458 de ellos (94,82%) empleados y 25 (5,18%) desempleados. Había 388 hogares con residentes, 23 vacíos y 0 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Wouldham


A mat is a hard floor covering that generally is placed on a floor or other flat surface. Mats serve a range of purposes including:
 serving to clean items passed over it, such as a doormat, which removes dirt from the soles of shoes
 protecting that which is above the mat, such as a wrestling or gymnastics mat, or an anti-vibration mat
 protecting that which is beneath the mat, such as a place mat or the matting used in archival framing and preservation of documents and paintings
 providing a regular or flat surface, such as a cushioned computer mousepad

Types

In domestic settings
 In homes or rooms where people sit predominantly on the floor (common in Japan, Korea, India, and formerly China), mats may cover entire rooms, or be used in certain areas for sitting or sleeping. The traditional Japanese style of mat is known as the tatami. Shoes are typically removed before entering these areas to keep out dirt and debris.
 A doormat or door-mat is a flat, usually rectangular but sometimes oval, object, usually placed immediately outside or inside the entrance to a house or other building, to allow people to easily scrub or wipe the soles of their shoes before entering. Doormats are usually made from tough, long-lasting material such as coir, palmyra (palm) fibres and stalks, nylon, rubber, cloth, or aluminium and other metals. A doormat may also be known as a welcome mat, as its location at an entrance constitutes a "welcome" to visitors, and may therefore also bear some word, message or sign of greeting. The lowly purpose for which doormats exist has also led to informal use of the term as a reference to people who behave timidly or passively when exploited by others (see also Caspar Milquetoast).
 A cabinet mat is a mat made of rubber that protects kitchen cabinets, more particularly kitchen sink base cabinets, from leaks, water damage, mold and household item spills that commonly occur in the kitchen sink cabinet.
 A bath mat is used on the floor of a bathroom to provide a warm non-slip surface, and to absorb small amounts of water, much like a towel.
 A place mat or serving mat is a flat piece of fabric or other type of  material used on a table at the points at which dishes and plates will be located during a meal. One of the common purposes of such mats is to provide a thermal and physical barrier between that which is placed on the table, and the table itself—for instance, to stop hot objects from marring the finish.

Car mats

A car mat is designed to help protect a vehicle's carpeted floors. One major use of a car mat is to keep mud, sand and snow from contacting the carpeted floors. Some require fixation points to ensure they remain fixed in position.

Carpet mats and rubber mats differ in a number of ways. Carpet mats are generally tufted and have a rubberised anti-slip backing. On the other hand, rubber car mats are heavy duty and higher durability. While some car mats are the plain colour of rubber, many contain branded company logos, cartoon characters or advertisements. Some are in textile form of carpet material. They can also come in a wide range of colours. The terms universal and custom fit mats differentiate between floor mats that will fit a multitude of different cars and those that are specifically designed to fit only one chassis.

Anti-fatigue mats
"Anti-fatigue mats" are designed to help a person who is working in a standing position for prolonged periods of time. Most anti-fatigue matting is a combination of an ergonomic pattern and a cushioning underlay. The cushioning causes constant subconscious balance checks and micro movements that stimulate blood flow through the legs and lower extremities. This results in better circulation and less fatigue. The cushioning underlay insulates the feet from the hard surface, cold floors, vibrations, moisture and sound. Their unique design encourages the user to make continual micro-movements which provides a wealth of health benefits, such as minimizing back pain, foot pain, weariness, stress, etc. Anti-fatigue mats are one of the approaches to prevent injuries, caused by working in a standing position. In a study at the Center of Ergonomics at the University of Michigan in 1987, ergonomist Mark Redfern concluded that different standing surfaces can have dramatic effects on physical fatigue. Workers who stood on anti-fatigue mats were able to reduce the level of fatigue and discomfort by as much as 50%. This type of mat is recommended by Occupational Safety and Health Administration. The range of common materials for manufacturing anti-fatigue mats includes vinyl, wood, PVC tubing, rubber, PVC closed cell foam, polypropylene, nitrile rubber. Anti-fatigue mats were initially used in factories and production lines where staff has to stand for the majority of their working shifts.

Anti-fatigue mats come in various types and materials for industrial or commercial applications for a variety of workplace conditions that exist as well as the variety of workplace designs from individual work benches, to large assembly lines or complex manufacturing work stations. Work place environments can vary from dry areas to wet or extremely oily areas. Plus specialized industries may need additional properties such as fire retardant matting for welding, static dissipative matting for electrostatic discharge (ESD) protection, anti-microbial for food industry applications.

Today, this type of ergonomic mat is commonly used during trade shows for floor covering, in hospitals and clinics during surgeries to cover the floor near surgical tables to minimize surgeons fatigue resulted from continuous standing. Also these mats are used in housekeeping, especially for kitchen floors to alleviate fatigue during cooking.

Cleanroom mats

The purpose of a clean room mat is to keep sterile the areas that require ultimate protection from dirt, bacteria and any contamination brought from outside. Clean room mats are tacky, sticky, non slip mats that possess multiple layers of clean film that effectively capture dirt and dust from foot traffic and wheels. Peel-off mats are made up of multiple sheets of polyethylene film coated with acrylic adhesive that traps particles. Each layer peels off to reveal a new clean surface. The adhesive backing prevents microbial growth and contamination. Mats used outside clean rooms and laboratories are designed to withhold foreign pollution elements. This goal is achieved by a sticky surface that serves as a barrier for debris, dirt and dust adhered to shoe soles. Clean room sticky mats can contain two defensive barriers: the first part is a carpet itself, while the second part is sticky surface mat. Another mat type to be used to protect rooms from pollution is sanitizing foot bath floor mats. The mat itself is a small bath that contains sanitizing liquid. The foot bath bottom is covered with pliable rubber scrapers for effective cleaning of footwear soles while the liquid disinfects them.

An alternative clean room mat is one made from polymeric material. Polymeric products are made from a blend of pure polymeric compounds and have a three- to five-year life cycle. When a polymeric surface becomes dirty, operators can clean it with a sponge and a mop with detergent and dry the surface with a sqee. This quick cleaning process can be incorporated into the facility's regular wet-clean cycle.

The mats differ by composition:

 One-piece mats are usually used on the permanent basis. One-piece mats can be handcrafted or factory-made. The standard shapes of one-piece mat are rectangular, square, round and elliptic. One-piece mats are produced in the huge variety of sizes and colors. Real and synthetic materials are used for one-piece mats production.
 Linear length mats are manufactured as rolls that can extend 20 meters up to 40 meters for long production lines, assembly lines and packing lines. Mats are manufactured in standard lengths or factory-made to custom sizes.
 Modular mats, also well known as interlocking tiles or interlocking floor mats, are manufactured using the "jigsaw puzzle" structure. Unlike one-piece mats, modular mats consist of numerous elements that are easily and seamlessly assembled. Compared to other types of mats, interlocking mats come in several sizes, depending on the number of pieces in one kit. Modular mats are a good solution for non-rectangular areas where standard shape mats are useless. Interlocking mats are commonly used on a one-time or temporary basis: fitness centres and sport competitions, trade shows and conferences. Modular mats require less place for storage and can be easily transported.

Rubber grass mats
Rubber grass mats are used commonly for around play equipment on playgrounds, schools and domestic properties where there is a risk of falling. As one of the most common and simple methods of protecting against a critical fall from height, rubber grass mats are usually simply laid on a grass or soil surface and immediately offer protection against serious harm. Usually made from a virgin rubber material and a featuring a design which is around 90% open cell, the mats allow for grass to grow within the structure, offering a green and free draining solution to improving safety in play areas and playgrounds.

Also used commonly for temporary events, such as festivals or weddings, rubber grass mats can be used to create a removable path or standing area and help to protect the grass from erosion or churn. As the mats are usually simply pegged into the ground and cable-tied to each other, they are usually installed very quickly and can also be removed at speed with minimal to no impact on the turfed surface.

Others

 an anti-vibration mat, which performs the function of isolating vibration between that which is above the mat and that which is below. Such a mat might typically be used when mounting a heavy machine which vibrates, onto a concrete floor; in the absence of the anti-vibration mat, the machine tend to erode the floor through abrasion. Contrawise, some machines, such as the lithography machines used in chip fabs, need to be isolated from vibrations in their locale, and so are mounted on anti-vibration mats.
 a slipmat, a circular piece of slippery cloth or synthetic material designed to allow disc jockeys to turn or stop vinyl records on record players, or to scratch.
 a bar mat (not beermat), a rectangular piece of rubber or towelling material that is used to protect the counter top and/or soak up spilt drinks in a bar or pub.
 an entrance mat, which performs the function of trapping and retaining dust and soil at the entrances. It will also trap moisture to prevent slip and fall accidents. The purpose is having better indoor environment and better air quality. It should be easier to clean the entrance mat than all the interiors.

History

Matting or  floor covering  or  rugs is any of many coarse woven or plaited fibrous materials used for covering floors or furniture, for hanging as screens, for wrapping up heavy merchandise and for other miscellaneous purposes. In the United Kingdom, under the name of "coir" matting, a large amount of a coarse kind of carpet is made from coconut fibre; and the same material, as well as strips of cane, manila hemp, various grasses and rushes, is largely employed in various forms for making doormats. Large quantities of the coconut fibre are woven in heavy looms, then cut up into various sizes, and finally bound round the edges by a kind of rope made from the same material. The mats may be of one colour only, or they may be made of different colours and in different designs. Sometimes the names of institutions are introduced into the mats.
Due to the silky nature and tensile strength, jute mats or mattings have started being used as floor covering or doormats, runners and in different forms.  Jute floor coverings consist of woven and tufted and piled carpets. Jute Mats and mattings starting from 1 m width to 6 m width and of continuous length are easily being woven in Southern parts of India, in solid and fancy shades, and in different weaves such as boucle, Panama and herringbone. Jute mats and rugs are made on both powerlooms and handlooms  in large volumes in Kerala, India. Indian jute mattings / rugs are being widely used in USA and European countries, due to its soft nature.  Jute can be easily bleached, colored or printed, similar to textile fibres, with eco-friendly dyes and chemicals.  Hand-knotted jute carpets and mattings are also being made from Kerala, India.

Another type of mat is made exclusively from the above-mentioned coir rope by arranging alternate layers in sinuous and straight paths, and then stitching the parts together. It is also largely used for the outer covering of ships' fenders. Perforated and otherwise prepared rubber, as well as wire-woven material, are also largely utilized for door and floor mats. Matting of various kinds is very extensively employed throughout India for floor coverings, the bottoms of bedsteads, fans and fly-flaps, etc.; and a considerable export trade in such manufactures is carried on. The materials used are numerous; but the principal substances are straw, the bulrushes Typha elephantina and Typha angustifolia, leaves of the date palm (Phoenix sylvestris), of the dwarf palm (Chamaerops Ritchiana), of the Palmyra palm (Borassus flabelliformis), of the coconut palm (Cocos nucifera) and of the screw pine (Pandanus odoratissimus), the munja or munj grass (Saccharum Munja) and allied grasses, and the mat grasses Cyperus textilis and Cyperus pangorei.

The mats made from Cyperus pangorei (Korai in Tamil) are called "Korai paai" in Tamil and can be found widely in the households of Tamil Nadu, usually in the size 6 feet by 3 feet. They are usually dyed in colors of bright red, green or purple, resulting in patterns. These mats differ in their levels of flexibility, fineness and price. Pattamadai paai (named after the region Pattamadai, near Tirunelveli) is generally considered the finest "paai". Many of these Indian grass-mats are  examples of elegant design, and the colors in which they are woven are rich, harmonious and effective. Mats made from Vandavasi are also famed and used commonly. These days, along with these natural grass mats, one can also find plastic mats, which are easier to maintain and are cheaper.  This class of work obtains in India, Japan and other Eastern countries. Vast quantities of coarse matting used for packing furniture, heavy and coarse goods, flax and other plants, etc., are made in Russia from the bast or inner bark of the lime tree. This industry centres in the great forest governments of Viatka, Nizhniy-Novgorod, Kostroma, Kazan, Perm and Simbirsk.

Promoting safety and health
Quality floor mats improve indoor air quality (IAQ) and safety in commercial and residential applications. Studies have shown that most toxic chemicals that end up inside a home are tracked in on people's shoes. A well-used door mat can trap and hold dirt and allergens, preventing their spread into the rest of the building, significantly improving IAQ and reducing the need for extensive cleaning. Additionally many floor mats are resistant to welding sparks and can keep employees from slipping on industrial lubricants or water.

Floor mats also provide safe surfaces on which to walk, preventing slips and falls that cause injury and liability damages. Anti-slip mats are now required in many areas to ensure maximum protection for both employees and customers. Specialized anti-slip mats are now available that provide extra resistance to the chemicals and grease that are sometimes found in industrial and food service settings.

Custom made anti-fatigue mats are also used in work areas where employees are required to stand for long periods of time. Employers have found that much muscle strain and injury endured by workers is caused by improper flooring conditions. Non-supportive surfaces cause fatigue and foot, back and neck pain due to impaired circulation. Anti-fatigue mats were shown to improve worker productivity by reducing the number of sick-days and injuries sustained by workers whose mobility would otherwise be restricted.

See also

 Algal mat, a type of microbial mat formed on the water surface or on the surface of rocks
 Egbere, a mat-carrying creature in Yoruba mythology
 Marston Mat, used primarily for the rapid construction of temporary runways and landing strips
 Mat (picture framing)
 Prayer rug
 Roll mat or sleeping pad
 Tatami
 Woven mat (disambiguation)
 Yoga mat

References

External links

Gym Mats Guide: All you need to know

Floors
Tableware
Domestic implements

Mat