STS-66 was a Space Shuttle program mission that was flown by the Space Shuttle Atlantis. STS-66 launched on November 3, 1994, at 11:59:43.060 am EDT from Launch Pad 39-B at NASA's Kennedy Space Center. Atlantis landed at Edwards Air Force Base on November 14, 1994, at 10:33:45 am EST.

Crew

Mission highlights

The Atmospheric Laboratory for Applications and Sciences – 3 (ATLAS-03) was the primary payload aboard STS-66. It continued the series of Spacelab flights to study the energy of the sun and how it affects the Earth's climate and environment. The ATLAS-03 mission made the first detailed measurements from the Shuttle of the Northern Hemisphere's middle atmosphere in late fall. The timing of the flight, when the Antarctic ozone hole is diminishing, allowed scientists to study possible effects of the ozone hole on mid-latitudes, the way Antarctic air recovers, and how the northern atmosphere changes as the winter season approaches.

In addition to the ATLAS-03 investigations, the mission included deployment and retrieval of the Cryogenic Infrared Spectrometer Telescope for Atmosphere, or CRISTA. Mounted on the Shuttle Pallet Satellite, the payload is designed to explore the variability of the atmosphere and provide measurements that will complement those obtained by the Upper Atmosphere Research Satellite launched aboard Discovery in 1991. CRISTA-SPAS is a joint U.S./German experiment.

Other payloads in Atlantis'''s cargo bay included the Shuttle Solar Backscatter Ultraviolet (SSBUV-7) payload and the Experiment on the Sun Complementing ATLAS (ESCAPE-II). Payloads located in the middeck include the Physiological & Anatomical Rodent Experiment (PARE/NIR-R), Protein Crystal Growth-Thermal Enclosure (PCG-TES), Protein Crystal Growth- Single Locker (PCG-STES), Space Tissue Loss/National Institute of Health (STL/NIH-C), Space Acceleration Measurement System (SAMS) and the Heat Pipe Performance-2 Experiment (HPP-2).

STS-66 further advanced comprehensive effort to collect data about sun's energy output, chemical makeup of the Earth's middle atmosphere, and how these factors affect global ozone levels. Seven instruments on the Atmospheric Laboratory for Applications and Science-3 (ATLAS-3) also flew on first two ATLAS flights. No other collection of space-based instruments provides the same extensive range of atmospheric measurements. Also considered a primary payload was the Cryogenic Infrared Spectrometers and Telescopes for the Atmosphere-Shuttle Pallet Satellite (CRISTA-SPAS), continuing joint NASA-German Space Agency (DARA, now the DLR) series of scientific missions. ATLAS-3 and CRISTA-SPAS considered as joint mission with single set of science objectives. During the mission the crew divided into two teams for around-the-clock research.

ATLAS-3 instruments, mounted on a Spacelab pallet in the cargo bay, included Atmospheric Trace Molecule Spectroscopy (ATMOS), which collected more data on trace gases in the atmosphere than on all three of its previous flights combined; Shuttle Solar Backscatter Ultraviolet Spectrometer (SSBUV), which took ozone measurements to calibrate ozone monitor on aging NOAA-9 satellite as well as cooperative measurements with other ATLAS-3 instruments; Active Cavity Radiometer Irradiance Monitor (ACRIM), which took extremely precise measurements of the sun's total radiation for 30 orbits as calibration reference for sister instrument on Upper Atmosphere Research Satellite (UARS) launched in 1991; Measurement of the Solar Constant (SOLCON), provided by Belgium, which also measured solar radiation but as reference point to track changes over years; Solar Spectrum Measurement (SOLSPEC), French instrument, measured the Sun's radiation as function of wavelength; and Solar Ultraviolet Spectral Irradiance Monitor (SUSIM), which collected its highest precision solar ultraviolet radiation measurements in its 15-year lifetime. Millimeter Wave Atmospheric Sounder (MAS), collected nine hours of observations, measuring distribution of water vapor, chlorine monoxide and ozone at altitudes between 12 and 60 miles  (20 to ), before computer malfunction halted instrument operations.

CRISTA-SPAS released from orbiter's Remote Manipulator System arm on second day of mission. Flying at distance of about 25 to 44 miles  (40 to ) behind the Shuttle, payload collected data for more than eight days before being retrieved and returned to the cargo bay. The CRISTA instrument gathered first global information about medium and small scale disturbances in trace gases in middle atmosphere, which could lead to better models of the atmosphere and Earth's energy balance. The second CRISTA-SPAS instrument, the Middle Atmosphere High Resolution Spectrograph Investigation (MAHRSI) measured amounts of ozone-destroying hydroxyl and nitric oxide in the middle atmosphere and lower thermosphere from 24 to 72 miles  (40 to ). MAHRSI yielded first complete global maps of hydroxyl in atmosphere.

For retrieval of CRISTA-SPAS, a different approach method to the spacecraft was successfully tested as a prelude to the upcoming U.S. Shuttle/Russian Space Station Mir docking flights. Called R-Bar approach, it is expected to save propellant while reducing risk of contamination to Mir systems from orbiter thruster jet firings. STS-66 was the last solo shuttle flight for Atlantis for over 14 years, as her upcoming missions were dedicated to Mir, and ISS flights. Atlantis'' would not fly solo again until STS-125 (The final Hubble Space Telescope Mission).

See also

 List of human spaceflights
 List of Space Shuttle missions
 Outline of space science
 Space Shuttle

External links
 NASA mission summary
 STS-66 Video Highlights

Space Shuttle missions
Edwards Air Force Base
Spacecraft launched in 1994
Spacecraft which reentered in 1994
1994 in Florida
1994 in California
November 1994 events

STS-66


Hell Station (Hell stasjon) er en jernbanestation, der er forgreningsstation mellem Nordlandsbanen og Meråkerbanen. Den ligger ved byområdet Hell i Stjørdal kommune i Norge. Stationen består af nogle få spor, to perroner og en stationsbygning med ventesal, der ligesom pakhuset er opført i gulmalet træ.

Stationen åbnede da Meråkerbanen mellem Trondheim og Storlien i Sverige blev taget i brug 17. oktober 1881. Den blev flyttet et stykke vestpå i 1902, da den første del af Nordlandsbanen fra Hell til Stjørdal og Levanger blev taget i brug. Stationen blev fjernstyret 11. januar 1976 og gjort ubemandet 1. november 1992. 6. januar 2008 overgik strækningen mellem Trondheim og Hell formelt fra Meråkerbanen til Nordlandsbanen, hvorefter Meråkerbanen har sit udgangspunkt i Hell.

Den første stationsbygning blev opført til åbningen i 1902 efter tegninger af Peter Andreas Blix. Den var af samme type som de bevarede bygninger i Gudå og Ranheim. Da stationen blev flyttet vestpå i 1902 opførtes en ny og større stationsbygning efter tegninger af Paul Armin Due. Den gamle bygning blev flyttet til Sunnan Station i 1905 og revet ned der i 1978.

Hell Station er blevet en turistattraktion, fordi Hell på engelsk betyder helvede. Turister, især fra udlandet, besøger stationen for at tage billeder af stationsskiltet og skiltet med teksten Hell Gods - expedition på pakhuset. Det er den gamle skrivemåde for godsekspedition, men det har også en speciel betydning på engelsk, nemlig "Guds ekspedition".

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Meråkerbanen
Stationer på Nordlandsbanen
Jernbanestationer i Trøndelag
Etableret i 1881

Hell Station


Das Sarpsborg-Stadion ist ein Fußballstadion in der norwegischen Stadt Sarpsborg in der Fylke Viken.  Es ist die Spielstätte des Fußball-Erstligisten Sarpsborg 08 Fotballforening und war die Spielstätte der Fußballvereine Sarpsborg FK und FK Sparta Sarpsborg. Das Stadion im Besitz der Kommune Sarpsborg verfügt über 4.930 Zuschauerplätze. Die Sportstätte besteht aus der überdachten Haupttribüne; der unüberdachten Stehtribüne auf der Gegengeraden sowie zwei, direkt hinter den Toren aufgestellten, Stahlrohrtribünen mit Sitzplätzen unter freiem Himmel. Der Stehrang in der Stadionsüdkurve ist nicht mehr in Gebrauch. Langfristig soll das Stadion erweitert werden. Der Gästeblock befindet sich in der Osttribüne.

Das Sarpsborg-Stadion wurde 1930 eröffnet. Im Jahr 2000 erhielt das Stadion eine neue Haupttribüne mit 1.178 Sitzplätzen sowie neue Umkleidekabinen. Eine umfangreiche Renovierung folgte im Jahr 2006. Seit April 2009 besitzt die Sportstätte eine Spielfläche aus Kunstrasen und im Oktober des Jahres wurde eine Flutlichtanlage eingerichtet. Im Rahmen der Umbaumaßnahmen wurden die Leichtathletikanlage entfernt.

In der Saison 1970/71 spielte der Sarpsborg FK im Messepokal und traf in der ersten Runde auf die englische Mannschaft von Leeds United. Im Hinspiel im Sarpsborg-Stadion unterlag der FK Leeds United mit 0:1. Nach einem 0:5 im Rückspiel schied Sarpsborg FK gegen den späteren Titelträger aus.

Weblinks
 sarpsborg08.no: Stadion auf der Homepage des Sarpsborg 08 Fotballforening (norwegisch)
 Sarpsborg Stadion - Nordic Stadiums

Einzelnachweise

Fußballstadion in Norwegen
Fußballstadion in Europa
Sportstätte in Viken
Erbaut in den 1930er Jahren
Sarpsborg 08 FF
Bauwerk in Viken

Sarpsborg-Stadion


Isochrony is the postulated rhythmic division of time into equal portions by a language. Rhythm is an aspect of prosody, others being intonation, stress, and tempo of speech.

Three alternative ways in which a language can divide time are postulated:
 The duration of every syllable is equal (syllable-timed);
 The duration of every mora is equal (mora-timed).
 The interval between two stressed syllables is equal (stress-timed).

The idea was first expressed thus by Kenneth L. Pike in 1945, though the concept of language naturally occurring in chronologically and rhythmically equal measures is found at least as early as 1775 (in Prosodia Rationalis). This has implications for linguistic typology: D. Abercrombie claimed "As far as is known, every language in the world is spoken with one kind of rhythm or with the other ... French, Telugu and Yoruba ... are syllable-timed languages, ... English, Russian and Arabic ... are stress-timed languages."
While many linguists find the idea of different rhythm types appealing, empirical studies have not been able to find acoustic correlates of the postulated types, calling into question the validity of these types. However, when viewed as a matter of degree, relative differences in the variability of syllable duration across languages have been found.

Syllable timing
In a syllable-timed language, every syllable is perceived as taking up roughly the same amount of time, though the absolute length of time depends on the prosody. Syllable-timed languages tend to give syllables approximately equal prominence and generally lack reduced vowels.

French, Italian, Spanish, Romanian, Brazilian Portuguese, Icelandic, Singlish, Cantonese, Mandarin Chinese, Armenian, Turkish and Korean are commonly quoted as examples of syllable-timed languages. This type of rhythm was originally metaphorically referred to as "machine-gun rhythm" because each underlying rhythmical unit is of the same duration, similar to the transient bullet noise of a machine gun.

Since the 1950s, speech scientists have tried to show the existence of equal syllable durations in the acoustic speech signal without success. More recent research claims that the duration of consonantal and vocalic intervals is responsible for syllable-timed perception.

Mora timing
Some languages like Japanese, Gilbertese, Slovak and Ganda also have regular pacing but are mora-timed, rather than syllable-timed. In Japanese, a V or CV syllable takes up one timing unit. Japanese does not have diphthongs but double vowels, so CVV takes twice the time as CV. A final /N/ also takes as much time as a CV syllable and, at least in poetry, so does the extra length of a geminate consonant. However, colloquial language is less settled than poetic language, and the rhythm may vary from one region to another or with time.

Ancient Greek and Vedic Sanskrit were also strictly mora-timed. Classical Persian was also mora-timed, though most modern dialects are not. Mora-timing is still common when reciting classical Persian poetry and music.

Stress timing

In a stress-timed language, syllables may last different amounts of time, but there is perceived to be a fairly constant amount of time (on average) between consecutive stressed syllables. Consequently, unstressed syllables between stressed syllables tend to be compressed to fit into the time interval: if two stressed syllables are separated by a single unstressed syllable, as in delicious tea, the unstressed syllable will be relatively long, while if a larger number of unstressed syllables intervenes, as in tolerable tea, the unstressed syllables will be shorter.

Stress-timing is sometimes called Morse-code rhythm, but any resemblance between the two is only superficial. Stress-timing is strongly related to vowel reduction processes. English, Thai, Lao, German, Russian, Danish, Swedish, Norwegian, Faroese, Dutch, European Portuguese, and Iranian Persian are typical stress-timed languages. Some stress-timed languages retain unreduced vowels.

Degrees of durational variability
Despite the relative simplicity of the classifications above, in the real world languages do not fit quite so easily into such precise categories. Languages exhibit degrees of durational variability both in relation to other languages and to other standards of the same language.

There can be varying degrees of stress-timing within the various standards of a language. Some southern dialects of Italian, a syllable-timed language, are effectively stress-timed. English, a stress-timed language, has become so widespread that some standards tend to be more syllable-timed than the British or North American standards, an effect which comes from the influence of other languages spoken in the relevant region. Indian English, for example, tends toward syllable-timing. This does not necessarily mean the language standard itself is to be classified as syllable-timed, of course, but rather that this feature is more pronounced. A subtle example is that to a native English speaker, for example, some accents from Wales may sound more syllable-timed.

A better-documented case of these varying degrees of stress-timing in a language comes from Portuguese. European Portuguese is more stress-timed than the Brazilian standard. The latter has mixed characteristics and varies according to speech rate, sex and dialect. At fast speech rates, Brazilian Portuguese is more stress-timed, while in slow speech rates, it can be more syllable-timed. The accents of rural, southern Rio Grande do Sul and the Northeast (especially Bahia) are considered to sound more syllable-timed than the others, while the southeastern dialects such as the mineiro, in central Minas Gerais, the paulistano, of the northern coast and eastern regions of São Paulo, and the fluminense, along Rio de Janeiro, Espírito Santo and eastern Minas Gerais as well the Federal District, are most frequently essentially stress-timed. Also, male speakers of Brazilian Portuguese speak faster than female speakers and speak in a more stress-timed manner.

Linguist Peter Ladefoged has proposed (citing work by Grabe and Low ) that, since languages differ from each other in terms of the amount of difference between the durations of vowels in adjacent syllables, it is possible to calculate a Pairwise Variability Index (PVI) from measured vowel durations to quantify the differences. The data show that, for example, Dutch (traditionally classed as a stress-timed language) exhibits a higher PVI than Spanish (traditionally a syllable-timed language).

The stress-timing–syllable-timing distinction as a continuum
Given the lack of solid evidence for a clear-cut categorical distinction between the two rhythmical types, it seems reasonable to suggest instead that all languages (and all their accents) display both types of rhythm to a greater or lesser extent. T. F. Mitchell claimed that there is no language which is totally syllable-timed or totally stress-timed; rather, all languages display both sorts of timing. Languages will, however, differ in which type of timing predominates. This view was developed by Dauer in such a way that a metric was provided allowing researchers to place any language on a scale from maximally stress-timed to maximally syllable-timed. Examples of this approach in use are Dimitrova's study of Bulgarian and Olivo's study of the rhythm of Ashanti Twi.

According to Dafydd Gibbon and Briony Williams, Welsh is neither syllable-timed nor stress-timed, as syllable length varies less than in stress-timed languages.

See also
 Stress and vowel reduction in English

References

External links
 Roach, Peter (1998). Language Myths, "Some Languages are Spoken More Quickly Than Others", eds. L. Bauer and P. Trudgill, Penguin, 1998, pp. 150–8
 Étude sur la discrimination des langues par la prosodie (pdf document) (French)
 Languages' rhythm and language acquisition (pdf document)
 Supra-segmental Phonology (rhythm, intonation and stress-timing)

Phonetics
Rhythm and meter

Isochrony


South Georgia is an island in the South Atlantic Ocean that is part of the British Overseas Territory of South Georgia and the South Sandwich Islands. It lies around  east of the Falkland Islands. Stretching in the east–west direction, South Georgia is around  long and has a maximum width of . The terrain is mountainous, with the central ridge rising to  at Mount Paget. The northern coast is indented with numerous bays and fjords, serving as good harbours.

Discovered by Europeans in 1675, South Georgia had no indigenous population due to its harsh climate and remoteness. Captain James Cook in  made the first landing, survey and mapping of the island, and on 17 January 1775 he claimed it a British possession, naming it "Isle of Georgia" after King George III. Through its history, it served as a whaling and seal hunting base, with intermittent population scattered in several whaling bases, the most important historically being Grytviken. The main settlement and the capital today is King Edward Point near Grytviken, a British Antarctic Survey research station, with a population of about 20 people.

History

The island of South Georgia was probably discovered in 1675 by Anthony de la Roché, a London merchant, and was named Roche Island on a number of early maps. It was sighted by a commercial Spanish ship named León operating out of Saint-Malo on 28 June or 29 June 1756. According to Argentine historians, it was explored on 29 June 1756, St Peter's Day, hence its Spanish name Isla San Pedro, literally "St Peter's Island".

The mariner Captain James Cook in  made the first landing, survey and mapping of South Georgia. As mandated by the Admiralty, on 17 January 1775 he took possession for Britain and renamed the island 'Isle of Georgia' for King George III.

After making a foot crossing of the island with Tom Crean and Frank Worsley, Ernest Shackleton organised the rescue of his party from Elephant Island following the disaster that befell the 1916 Imperial Trans-Antarctic Expedition, which he led. He is buried in the cemetery at Grytviken alongside Frank Wild.

Commercial sealing was conducted on the island between 1786 and 1913. During that period 131 sealing visits are recorded, eight of which ended when the vessel was wrecked. Modern industrial sealing associated with whaling stations was carried out between 1909 and 1964. Sealing era relics include iron try pots, hut ruins, graves and inscriptions, and the South Georgia Museum was established on the island in 1992.

Surveying by Carse
The island was surveyed by explorer Duncan Carse. He organised and led the South Georgia Survey of 1951–1957, surveying much of the interior of the island. Mount Carse and Carse Point are named after him. In 1961 he lived as a hermit in a remote part of South Georgia. Carse built a house at Ducloz Head on the southern coast of the island, intending to live there through the winter. However, in May, three months into the experiment, surge waves destroyed his camp. He managed to salvage enough gear to survive the winter until making contact with a ship 116 days later.

His knowledge and mapping proved helpful to the British during the Falklands conflicts.

Argentine occupation

On 19 March 1982, a group of Argentinians arrived at Leith Harbour and raised the Argentine flag on the island. On 3 April, the second day of the Falklands War, Argentine naval forces occupied the island. South Georgia was retaken by British forces on 25 April during Operation Paraquet.

Geography and fauna

The island's climate is classified as an ET or polar tundra climate on the Köppen-Geiger classification system. It has no tree cover, and there is generally snow on the island during the winter months (April–November). The terrain is mountainous, with a central ridge and many fjords and bays along the coast. South Georgia is a breeding ground for elephant seals, fur seals, and king penguins. The island is home to the South Georgia pintail and the South Georgia pipit, which are endemic to the island.

There are 25 native vascular plants on South Georgia, and 76 non-native species have been recorded.

The island's topography includes a stepped sequence of flat surfaces interpreted as wave-cut platforms formed when sea level was higher relative to the island. At sea level strandflats have been described.

In 2013, teams of Norwegian government shooters and Sámi reindeer herders culled all 3,500 reindeer on the island. The animals had been introduced by Norwegian whalers in the early 20th century for food and sport hunting, but were later seen as a pest, damaging the island's flora and wider ecosystem. Karl Erik Kilander, the project manager, said the culled reindeer were frozen and taken to the Falkland Islands where they were sold to local residents and cruise ship operators.

In 2018, after a multiyear extermination effort, the island was declared free of invasive rodents and the number of South Georgia pipits had clearly increased. In the central north coast, 5 years after poisoning the rats, the  populations of snowy sheathbills, South Georgia pintails and Wilson's storm petrels had grown.

The island lies in the path of large icebergs drifting northward from Antarctica. Iceberg A-38 grounded off the island in 2004, resulting in indirect but severe effects on local wildlife by disturbing life on the seafloor and blocking foraging routes of seals and penguins. In 2020, the colossal  Iceberg A-68, similar in size to the island itself, was initially believed to be on a similar collision course but broke apart before collision with the island.

See also
 List of landforms of South Georgia
 Ryan Reef
 Storer Reef
 Sutton Crag
 Whalers Passage

References

Further reading

Islands of South Georgia
Seal hunting

South Georgia


Alparslan şu anlamlara gelebilir:

Cesur,Yiğit ve Kahraman Aslan

Kişi
 Alp Arslan - Büyük Selçuklular'ın ikinci sultanı
 Alparslan Türkeş - Türk asker ve siyasetçi.

Yer
 Alparslan, Dinar - Afyonkarahisar ili Dinar ilçesine bağlı köy
 Alparslan, Kastamonu - Kastamonu ili merkez ilçesine bağlı köy
 Alparslan, Devrek - Zonguldak ili Devrek ilçesine bağlı köy

Alparslan (anlam ayrımı)


An Ehrharta rehmannii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Otto Stapf. An Ehrharta rehmannii in nahilalakip ha genus nga Ehrharta, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ehrharta

Ehrharta rehmannii


Cambridge Students' Union, known as Cambridge SU, is the university-wide representative body for students at the University of Cambridge, England. Its predecessor union was known as Cambridge University Students' Union or CUSU until its dissolution in July 2020.

Cambridge SU should not be confused with the Cambridge Union Society (often referred to as simply 'the Union'); membership of both is open to all students at Cambridge, but the Cambridge Union Society is a private society, whereas all students at the University of Cambridge are automatically members of Cambridge SU (although they can opt-out), and Cambridge SU is partially funded by grants from the university.

Until 2020, graduate students at Cambridge University were eligible for membership of CUSU as well as the University of Cambridge Graduate Union, specifically for graduate student affairs. In November 2019, students voted by referendum to dissolve both CUSU and the Graduate Union to form one student union, Cambridge SU. The new single Students' Union was established on 13 July 2020.

History
CUSU was founded as the Cambridge Students' Union (CSU) in 1971 to represent all higher education students studying in Cambridge, that is students attending the University of Cambridge plus undergraduates at CCAT (the then Cambridgeshire College of Arts and Technology, which in 1993 became Anglia Polytechnic University, Cambridge, renamed to Anglia Ruskin University in 2005). CSU also represented students at Homerton College, then a separate teacher training college in the city.

CSU during its early years from 1971 to 1974 received support from CCAT Students' Union as CCATSU was from the 1960s the only large NUS-affiliated, and conventionally funded, students' union in Cambridge. CSU in turn supported CCATSU in its campaigns to get more student housing provided for CCAT degree students, a serious issue for the college by the early 1970s. CCATSU and CSU went their separate ways after 1974.

CSU was formally recognised by the Cambridge University authorities on 25 May 1984 and renamed, following a student referendum in March 1985, as CUSU – Cambridge University Students Union. CSU's second president, in 1972, was Charles Clarke, later a Labour MP, Secretary of State for Education and Home Secretary.

There had been previous university-wide groups, such as CAMNUS (Cambridge NUS), which was founded in 1964 by Gordon Heald, John Bibby and others. CAMNUS arranged certain university-wide student facilities, such as 'CAMNUS Coaches' (an end-of-term bus service to all parts of the country), and an inter-collegiate mail service.

Following a referendum of members of CUSU and the University of Cambridge Graduate Union in 2019, the two agreed to merge. The new union, Cambridge SU, was established in July 2020.

Officers
Cambridge SU holds elections annually for 8 full-time officers, several part-time officers and a number of delegates to the National Union of Students (NUS) Annual Conference.

The full-time officers take a one-year sabbatical from their studies (or directly after they have graduated) and are:
President (PG)
President (UG)
Access, Education and Participation Officer (PG)
Access, Education and Participation Officer (UG)
Disabled Students' Officer
Welfare & Community Officer
Women's Officer
BME Officer

There are also seven SU Campaigns, which are free to differ from the central SU on policy matters, with six of which representing a particular subset of students.  They are:
 LGBT+ (Lesbian, Gay, Bisexual and Transgender)
 International Students' Campaign: international students
 Black and Minority Ethnic (BME) Campaign: Black and minority ethnic students
 Women's Campaign, known as "WomCam"
 Disabled Students' Campaign
 Class Act, representing students from working-class and disadvantaged educational backgrounds
 Ethical Affairs Campaign, which leads Cambridge SU's work on ethical and environmental issues in the university and wider society

The Chairs of the SU campaigns may only be elected by members of that campaign.

Controversy

In March 2006, the largest Cambridge college students' union, Trinity College Students' Union voted to disaffiliate from CUSU for the academic year 2006/2007. Several other colleges were reported to be also considering the option. Trinity College Students' Union reaffiliated in early 2007, following re-engagement work by the incumbent sabbatical officers. On 14 November 2010, both the JCR and MCR of Corpus Christi College disaffiliated, following a college-wide ballot in which 71% of undergraduates and 86% of postgraduates voted in favour of disaffiliation. Also, in November 2013 Gonville and Caius College disaffiliated following a referendum which saw a result of 213 votes for disaffiliation and 91 votes against.

In 2015 the university had to give CUSU a £100,000 bailout, but incumbent president Priscilla Mensah denied that this was due to financial mismanagement.

In 2019, CUSU presented a surplus budget, ending what the Union described as "a few difficult years in recent history" with regards to its financial situation.

Former officers
Notable former officers and sabbaticals include:
 Charles Clarke (King's), former Labour Member of Parliament (MP) for Norwich South and Home Secretary, President 1971–72
 Mike Gapes (Fitzwilliam), former Labour and Co-operative and, subsequently, Change UK Member of Parliament (MP) for Ilford South, Secretary 1973
 Tom Hayhoe (Corpus Christi), Chairman of West London NHS Trust, President 1977–78
 David Lidington (Sidney Sussex), former Conservative Member of Parliament (MP) for Aylesbury and Chancellor of the Duchy of Lancaster, Deputy President 1977–78
 Natalie Ceeney (Newnham), senior civil servant and businessperson, President 1990–91
 Paul Lewis (King's), journalist at The Guardian, President 2002–03
 Wes Streeting (Selwyn), Labour Member of Parliament (MP) for Ilford North and former President of the National Union of Students (NUS), President 2004–05
 Mark Fletcher (Jesus), Conservative Member of Parliament (MP) for Bolsover, President 2007–09
 Lola Olufemi (Selwyn), writer and activist, Women's Officer 2017–18

References

External links

Students' Union
Student organizations established in 1971
Students' unions in England

Cambridge Students' Union


Flaumtittlingur (fræðiheiti: Serpophaga cinerea) er svartur og grár fugl ættaður víðsvegar um Mið-Ameríku og Suður-Ameríku.

Tenglar

Greipar

Flaumtittlingur


Malcov este o comună slovacă, aflată în districtul Bardejov din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.588 de locuitori.

Istoric
Localitatea Malcov este atestată documentar din 1338.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Malcov


Racisme og kultur udkom i dansk oversættelse i 1967 på forlaget Sirius. Bogen er en samling tekster, som den Martinique-fødte psykiater og filosof Frantz Fanon har skrevet fra 1956 frem til sin død i 1961. Teksterne er oversat af Børge Olesen, der har foretaget tekstudvalget sammen med Fanons bror Joby. Teksterne omhandler den algeriske uafhængighedskrig, Afrikas befrielse fra kolonialisme og racisme mere overordnet.

Brev til Ministerresidenten
I dette åbne brev til den franske generalguvernør i Algeriet fra 1956 fratræder Fanon sin stilling som afdelingslæge på det psykiatriske hospital i Blida-Joinville, som han tiltrådte d. 22. oktober 1953.

Fanon angiver i brevet en række årsager til sin opsigelse. Han skriver blandt andet:

Brev til en Franskmand
Brevet er henvendt til en algiersk pied-noir, der er ved at forlade landet, fordi "atmosfæren bliver dårlig". Det er en poetisk beskrivelse af den franske undertrykkelse af den oprindelige algeriske befolkning.

Algeriet kaster sløret
I denne artikel fra 1959 behandler Fanon de algeriske kvinders brug af sløret. Han belyser de komplekse psykologiske modsætninger, der er mellem de franske kolonisatorer og den oprindelige algeriske befolkning, og hvordan de kommer til udtryk i en kamp om sløret.

Undervejs i artiklen beskriver Fanon også de algeriske kvinders gradvise indlemmelse i FLN's (Algeriets Nationale Befrielsesfront) kamp for uafhængighed. Denne indlemmelse gør, at sløret ud over at være en symbolsk kampplads også giver anledning til militærstrategiske overvejelser.

Betingelserne for Afrikas befrielse
Artiklen er skrevet i 1960, forud for den anden af i alt tre Fællesafrikanske Folkekonferencer, der skulle afholdes i Tunis. Fanon deltog som repræsentant for FLN.

Fanon har overordnet tre budskaber i artiklen:
 Afkolonisering er ikke en proces, der udvikler sig af sig selv. Den er tværtimod "(...) et direkte produkt af den revolutionære handling, politisk eller bevæbnet - ofte begge dele - hos de afrikanske masser."
 Det er ikke kolonialismen i de enkelte lande, der er fjenden for de afrikanske folk, der kæmper for selvstændighed. Det er kolonialismen som samlet system, som må bekæmpes.
 De afrikanske folk bør være neutrale i konflikten mellem Øst og Vest. Fanon konstaterer dog også, at Østlandene støtter de afrikanske selvstændighedsbegreber konkret, mens Vestlandene er "tvetydige".

Lumumbas død
Denne artikel fra 1961 er en kommentar til vennen, Patrice Lumumbas død. Lumumba blev i 1960 den første folkevalgte præsident i den Demokratiske Republik Congo. Han blev ti uger senere afsat ved kup, fængslet og siden henrettet.

Her gør Fanon sig igen til talsmand for en pan-afrikanisme. Han kalder Lumumbas død Afrikas første store krise i afkoloniseringsprocessen:

Desuden mener Fanon, at det var en fejl, at Lumumba bad FN om at gribe ind i konflikten. Han kritiserer FN for, ifølge hans vurdering, altid at hjælpe de kolonialistiske magter, i stedet for at hjælpe de undertrykte lande.

Racisme og kultur
Teksten, der har lånt bogen dens titel, er en tale, Fanon i 1956 holdt i Paris på den første kongres for sorte kunstnere og forfattere. Som titlen antyder, handler talen om forholdet mellem racisme og kultur.

En af Fanons pointer er, at racismen er et kulturfænomen, der skifter over tid; fra en oprindelig biologisk racisme mod en mere kulturel racisme. Racismen er et element i en større helhed: "den systematiske undertrykkelse af et folk."

Fanon undersøger videre, hvordan racismen fungerer i kolonilandene, samt hvordan de koloniserede i kampen mod kolonisatorerne (igen) kan udvikle en national kultur. En kultur, Fanon mener kvæles af kolonialismen.

Fanon er kompromisløs i sin indstilling:

Referencer

Filosofiske skrifter
Litteratur i 1967

Racisme og kultur


Shiji (kineski 史記/
史记, Shǐjì; Zapisi velikog povjesničara) monumentalno je djelo kineskog povjesničara Sima Qiana, koje je započeo njegov otac, astrolog Sima Tan. Qian je dovršio to djelo oko 94. godine prije nove ere, tijekom dinastije Han. U djelu je Sima opisao povijest Kine od vremena legendarnog Žutog Cara do vladavine cara Wua od Hana. Shiji je nazvan temeljnim djelom kineske civilizacije. Prema Grantu Hardyju, Sima je, nakon filozofa Konfucija i cara Qin Shi Huangdija, "jedan od osnivača carske Kine".

Najranije tiskano izdanje Shijija, Shiji jijie, potječe iz vremena dinastije Sung.

Izvori

Povijest Kine
Dinastija Han

Shiji


Gazibeyli, Keskin - Kırıkkale ili Keskin ilçesine bağlı köy
 Gazibeyli, Bafra - Samsun ili Bafra ilçesine bağlı mahalle

Gazibeyli


John Ayrton Paris, FRS (1785 - 24 de diciembre 1856) fue un médico británico. Se le recuerda sobre todo por ser el probable inventor del taumatropo, que utilizó para demostrar la persistencia de la visión en el Royal College of Physicians de Londres en 1824, alrededor de esta época escribió un libro titulado La filosofía en el deporte hizo que la ciencia en serio: es un intento de implantar en la mente de los jóvenes de los primeros principios de la filosofía natural con la ayuda de los juguetes populares y los deportes de la juventud que se extendió el principio de la utilización de dispositivos simples para dar demostraciones convincentes de los principios científicos.

París realizó una de las primeras observaciones de las causas ocupacionales de cáncer cuando, en 1822, reconoció que su exposición a los humos de arsénico podría estar contribuyendo a la tasa inusualmente alta de cáncer de piel del escroto en los hombres con en la fundición de cobre de Cornualles y Gales (sus conclusiones sobre este tema se incluyen en un libro que es también una guía del visitante a West Cornwall).

Él también escribió acerca de los accidentes causados por el uso de explosivos en las minas, y dio conferencias en la Real Sociedad Geológica de Cornualles en la química, además de servir como primer secretario de la sociedad.

Su distinción fue reconocida cuando fue elegido presidente de la Royal College of Physicians en 1844, cargo que ocupó hasta su muerte. Una litografía de él por William Drummond se encuentra en la National Portrait Gallery, Londres. Escribió una serie de importantes libros de medicina, incluida la jurisprudencia médica (coautor, 1823), un Pharamacologia que apareció por primera vez en 1820 y pasó por numerosas ediciones, Elementos de Química Médica (1825) y un tratado sobre la dieta 1826). También produjo una serie de memorias de otros médicos de la Royal College, y la primera biografía de Sir Humphry Davy (1831). Fue un defensor del uso de la evaluación científica preparados de hierbas en el tratamiento médico.

Fue elegido miembro de la Real Sociedad en junio de 1821.

La fecha exacta del nacimiento de París es incierto, ya que es su ubicación: algunas fuentes de la lista como él nació en Cambridge, a los demás como nació en Edimburgo, una ciudad con la que sin duda había algunos enlaces.

Enlaces externos
 Portrait of J. A. Paris

Referencias

Médicos del Reino Unido del siglo XIX
Miembros de la Royal Society
Fisiólogos del Reino Unido

John Ayrton Paris


Le Mouflon de Chypre (Ovis aries ophion), ou Mouflon Chypriote, est une sous-espèce de mouflons endémique de l'île de Chypre. Elle est parfois regroupée, selon les auteurs, sous le terme plus générique de Mouflon méditerranéen. On trouve cette sous-espèce notamment dans les monts Troodos, incluant la Forêt domaniale de Pafos.

Notes et références

Liens externes

Bibliographie
  Cyprus mouflon (CITES)
  Cyprus mouflon (Ovis orientalis ophion), a unique rare mammal that is found only in Cyprus

Ruminant (nom vernaculaire)
Bovidae
Faune endémique de Chypre
Animal marron

Mouflon de Chypre


As the Shadows Rise drugi je EP norveškog black metal-sastava Emperor. EP je sniman u prosincu 1992. godine, u isto vrijeme kad i prvi EP Emperor, no nije objavljen sve do kolovoza 1994. godine. Tri pjesme s EP-a su novije verzije pjesama s demoalbuma "Wrath of the Tyrant".

EP je kasnije objavljen u sklopu kompilacijskog albuma True Kings of Norway, zajedno s pjesmama grupa Immortal, Dimmu Borgir, Ancient i Arcturus.

Omot albuma je drvorez slikara Gustavea Doréa.

Popis pjesama

Osoblje
Emperor
Ihsahn — vokali, gitara, klavijature
Samoth — gitara
Mortiis — bas-gitara
Faust — bubnjevi
Ostalo osoblje
Christophe Szpajdel — logotip

Izvori

Albumi iz 1994.
EP
Albumi sastava Emperor

As the Shadows Rise


Revenge (estilizada como «reven8e») es una serie de televisión estadounidense de género dramático, inspirada en la novela escrita por Alexandre Dumas, El conde de Montecristo. Es protagonizada por Madeleine Stowe y Emily VanCamp. Se estrenó en la cadena ABC el 21 de septiembre de 2011. El episodio piloto se estrenó en el sitio web de la cadena como acompañante de Amazon Kindle. La cadena ordenó una temporada completa para la serie el 13 de octubre de 2011.

La serie fue renovada para una segunda temporada el 10 de mayo de 2012. El 10 de mayo de 2013, la ABC renovó la serie para una tercera temporada, que  se estrenó el 29 de septiembre de 2013. El 8 de mayo de 2014, la serie fue renovada para una cuarta temporada de 23 episodios que se estrenó el 28 de septiembre de 2014. Constó de 23 episodios.

El 29 de abril de 2015, Sunil Nayar, productor ejecutivo, confirmó que la cuarta temporada sería la última de la serie.

Argumento
Emily Thorne, cuyo verdadero nombre es Amanda Clarke, regresa a Los Hamptons para vengarse de las personas que causaron la muerte de su padre, David Clarke, y que destruyeron su familia. Cuando Amanda era una niña, su padre fue arrestado por cargos inventados de terrorismo, fue juzgado injustamente y condenado por traición a la patria. Él murió en la cárcel. La misma gente que destruyó a su padre se aseguró también de que Amanda terminara en un centro de detención juvenil.

A sus 18 años es puesta en libertad, tras salir del correccional se entera de que es heredera de parte de una sociedad en la que su padre invirtió que vale una fortuna. Tras cambiar su nombre por el de Emily Thorne, ella decide vengarse de los responsables de la caída de su padre.

Elenco y personajes

Personajes principales

Episodios

Desarrollo y producción
En enero de 2011, la ABC ordenó el script del piloto. En marzo del mismo año, la actriz Emily VanCamp fue elegida para interpretar al personaje principal y poco después Ashley Madekwe se integró al elenco. Madeleine Stowe y Henry Czerny se unieron al elenco también. Max Martini y Robbie Amell se unieron al elenco como Frank Stevens, un investigador privado y Adam, un estudiante adinerado que tiene la esperanza de asistir a Yale, respectivamente. James Tupper reemplazó a Marc Blucas en el papel de padre de Emily, después de que Blucas se vio obligado a abandonar la serie por su compromiso en Necessary Roughness. La estrella recurrente de Gossip Girl, Connor Paolo fue elegido como regular en la serie interpretando el personaje de Declan Porter. La ex estrella de Nikita, Ashton Holmes consiguió un papel recurrente como Tyler Barrol, un compañero de clase en Harvard de Daniel Grayson.

El 13 de mayo de 2011, la ABC ordenó que el piloto se convirtiera en serie.

La serie fue renovada para una segunda temporada el 10 de mayo de 2012, que se estrenó el 30 de septiembre del mismo año.

Recepción
La serie ha sido recibida con críticas positivas, con una puntuación inicial de 66 de 100 en Metacritic.

Distribución internacional
El 22 de noviembre de 2011, el canal Sony estrenó la serie en Latinoamérica, mientras que DiziMaxMore adquirió los derechos de la serie para estrenarla a partir del 19 de diciembre de 2011 en Turquía.

En España la serie se estrenó el 11 de enero de 2012, por el canal de cable Fox. Para su emisión en abierto, Mediaset España se hizo con los derechos y la primera temporada debutó en la sobremesa de Telecinco el 4 de marzo del mismo año. No obstante, tras unos datos de audiencia bastante discretos, la segunda temporada pasó a ser emitida en Divinity en horario de prime time.

En 2012, fue la tercera serie más buscada en Google, tan solo por detrás de Game of Thrones y Homeland.

En el Reino Unido la serie se estrenó el 28 de mayo de 2012 por E4.

En México, Azteca 7 estrenó la serie el 20 de mayo de 2013.

En Chile la serie se emite por TV+ desde el 21 de noviembre de 2018.

En República Dominicana la serie se emite por Antena 7 desde marzo de 2019.

En Venezuela la serie se emitió por la señal de Televen.

Referencias

Enlaces externos

 Hamptons Exposed

Series de televisión con personajes LGBT
Venganza en la ficción
Series de televisión producidas por ABC Studios

Revenge (serie de televisión)


est un genre éteint et fossile de plantes de la famille des Rhamnaceae.

Il est défini par l'espèce Eophylica priscastellata découverte dans une grotte en Birmanie et datée de  d'années. Il se positionne en groupe frère du genre Phylica.

Liens externes

Notes et références

†
†
Genre de plantes préhistoriques (nom scientifique)
Taxon fossile décrit en 2022

Eophylica


est un film italien réalisé par Giuseppe Piccioni et sorti en 2022.

Synopsis
À Ascoli Piceno en 1938, Luciano, sympathisant fasciste et ancien combattant de la Première Guerre mondiale, est propriétaire d'un restaurant sur la Piazza del Popolo. Sa vie est bouleversée lorsqu'il rencontre Anna, une jeune fille qui cache un secret.

Fiche technique
 Titre original italien :
 Réalisateur : Giuseppe Piccioni
 Scénario : Giuseppe Piccioni,  et Annick Emdin
 Photographie :
 Montage : Esmeralda Calabria
 Musique :
 Décors : Isabella Angelini
 Costumes : Bettina Pontiggia
 Production : Riccardo Scamarcio
 Société de production : Lebowski, Rai Cinema
 Pays de production :
 Langue de tournage : Italien
 Format : Couleur - 2,39:1
 Durée : 125 minutes ()
 Genre : Drame romantique
 Dates de sortie :
 Italie :

Distribution
 Riccardo Scamarcio : Luciano Traini
 Benedetta Porcaroli : Anna Costanzi / Esther Pauwel
 Valeria Bilello : Amelia
 Lino Musella : Osvaldo Lucchini
 Sandra Ceccarelli : Elsa, mère de Corrado
 Vincenzo Nemolato : Giovanni
 Antonio Salines : le professeur
 Waël Sersoub : Emile Costa

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 2022
Film dramatique italien
Film romantique italien
Film réalisé par Giuseppe Piccioni
Film en italien
Film se déroulant dans les Marches
Film se déroulant dans les années 1930
Film sur le fascisme
Film de Rai Cinema

L'ombra del giorno


An Dipodium elegans in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Dipodium elegans in nahilalakip ha genus nga Dipodium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Sumatera. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Dipodium

Dipodium elegans


Tingluti (udtale:) er en dansk forening, som har til formål at fremme kendskabet og udbredelsen af dansk og international folkedans, -sang og -musik, og foreningen står bag Tingluti Aftenskole, Tingluti Ensemble og Tingluti Forlag. Siden starten i 1950-erne under musikpædagog og dirigent Ejnar Kampp har foreningen og dens underafdelinger, foruden et antal uafhængige aflæggere rundt om i Danmark, øvet en betydelig indflydelse mht at formidle dansk og udenlandsk folkemusik og folkedans blandt amatører, og foreningens forlag har udgivet et omfattende undervisningsmateriale rettet mod både børn og voksne.

Historie
En gruppe af folkemusikinteresserede danskere, som i årene efter Anden Verdenskrig stræbte mod fredelig sameksistens og mellemfolkelig forståelse, som modtræk mod Den kolde Krig, deltog i 1951 i World Federation of Democratic Youth's verdensungdomsfestival i Berlin. Efter hjemkomsten stiftede gruppen, sammen med den 22-årige musikstuderende Ejnar Kampp, som havde ledet den danske optræden på festivalen, Ungdomskoret af 1951, som i de følgende år optrådte rundt om i Danmark og udlandet.

Ungdomskorets repertoire var bygget på et koncept om at "revitalisere overleveret dansk folkemusikmateriale i en ny, udadvendt musikalsk form, som integrerede dansere, spillemænd og kor i et dynamisk og seværdigt optrin." Det musikalske og kulturelle fællesskab havde det mere overordnede formål "at bruge folkesang og dans som et våben i kamp imod kulturforfladigelse, og som et middel i bestræbelserne for at bygge bro og skabe mellemfolkelig forståelse". Man ønskede at arbejde for fred mellem verdens folk, men også at imødegå den meget udtalte indflydelse fra amerikansk kultur og livsstil, som prægede efterkrigstidens Europa, hvor teknologisk udvikling og velstand lagde grunden til et markedsstyret forbrugersamfund, hvis medalje viste sig at have en bagside med fattigdom, ulighed og voksende miljøproblemer.

Koret havde i begyndelsen ret tætte forbindelser med Danmarks Kommunistiske Ungdom, og derigennem DKP. Efter Sovjetunionens overfald på Ungarn i 1956 opstod der efterhånden en splittelse i koret, som i 1959 førte til, at den mere sovjet-tro del af koret afsatte den i deres øjne uegnede Ejnar Kampp som kunstnerisk leder og fortsatte med ny leder. Kampp og hans fløj af koret stiftede dernæst Tingluti – Det danske ungdomsensemble, og de to kor virkede i nogle år side om side, indtil det oprindelige kor i begyndelsen af 1960-erne indstillede aktiviteterne.

Tingluti har gennem alle årene været organisatorisk kendetegnet ved en meget flad, autonom ledelsestruktur, hvor beslutninger i meget høj grad træffes af medlemmerne. Foreningen har altid været meget rummelig, med plads til alle slags mennesker, både de 'lige', de 'skæve' og de 'runde'.

Tidsånd
I begyndelsen af 1960-erne oplevede Tingluti en stigende interesse for deres aktiviteter og en øget tilgang af medlemmer, som bl.a. hang sammen med den stærkt voksende interesse blandt unge for folkemusik. Dette var ikke, som man kunne tro, en følge af de indsamlinger af traditionel dansk folkemusik og -sang, som Dansk Folkemindesamling og Danmarks Radio foretog i slutningen af 1950'erne – dette materiale blev kun i meget begrænset omfang stillet til rådighed for offentligheden – men skyldtes langt overvejende amerikanske singer-songwriters som Bob Dylan, Pete Seeger, Donovan og Joan Baez, foruden engelske og irske navne. Tekstforfatteren Thøger Olesen åbnede i 1965 Vise Vers Huset i Tivoli i København, hvor, foruden mange udenlandske navne, danske sangere som Per Dich, Poul Dissing og Cæsar optrådte med folkemusik. Dansk Folkemindesamling åbnede i 1971 under ledelse af folkemusikforsker Thorkild Knudsen (1925-2007) ved Holstebro, hvor folkemusikere og forskere samarbejdede om indsamling, udforskning og formidling af musikalsk folkekultur, og blandt de tilknyttede var folkesangeren Ingeborg Munch (1906-1978), som beherskede et stort repertoire af folkesange, og violinisten Evald Thomsen (1913-1993), der helt siden sin himmerlandske barndom havde spillet traditionel dansk spillemandsmusik.

Fra sæsonen 1966-67 fik Tinglutis aftenskolehold bevilget økonomisk støtte efter aftenskolelovgivningen, efter flere års argumentation og tovtrækkeri med de bevilligende myndigheder, som dengang stadig var ret restriktive m.h.t. hvilke fag der kunne opnå støtte. Kulturminister K. Helveg Petersen fremsatte i 1971 forslag til etablering af Statens Musikråd samt Lov om Musik, som trådte i kraft i 1976, kendt som verdens første musiklov. Udover landsdelsorkestre og kammermusikensembler inden for klassisk musik tilgodeså den nye lov nu også musikskoler og amatørmusikorkestre og -ensembler.

Optrin
Den særlige kombination af folkedans i folkedragter, korsang og musik på folkeinstrumenter, hvor man ofte satte et antal folkeviser med beslægtet indhold sammen til en scenisk og koreografisk sekvens, kaldet et optrin, blev et særkende for Ungdomskorets og senere Tinglutis forestillinger, ikke mindst efter at musikpædagogen Fin Alfred Larsen i 1957 tilsluttede sig koret. Blandt hans kongstanker var at åbne de traditionelle, lukkede danseringe, så dansen blev mere scenisk og udadvendt, samt at undgå for mange gentagelser ved at sætte flere melodier sammen i et melodisk, musisk og handlingsmæssigt forløb.

Tingluti kom med optrinene, med deres utraditionelle fortolkninger af folkedans og sammensætninger af folkedragter og -sange, til at stå i et modsætningsforhold til såvel Folkemusikhuset i Hogager som de traditionelle danske folkedanserforeninger, organiseret fra 1901 i den københavnske Foreningen til Folkedansens Fremme og senere fra 1929 under det landsdækkende Danske Folkedansere. Modsætningerne og de deraf følgende diskussioner skyldtes især, at man ville to forskellige ting: hvor folkedanserforeningerne ville bevare den traditionelle danske folkedans, med de oprindelige dansetrin, egnsdragter og tilhørende musik, ville Tingluti bruge elementer fra den danske tradition i en fri sammensætning af dans, dragter, musik og sang til et seværdigt og underholdende optrin, som kunne fungere som en scenisk fortælling, hvor det også var meningen at tilskuerne skulle deltage.

I begyndelsen brugte Tingluti i sine optrædener dragter, som ofte var syet af møbelstof fra Daells Varehus og ikke havde meget tilfælles med traditionelle danske egnsdragter, men senere har man bestræbt sig på at sy mere præcise kopier, efter anvisninger udgivet af Foreningen til Folkedansens Fremme, foruden Nationalmuseets samling. Man har også brugt kopier af udenlandske, især østeuropæiske, folkedragter.

I 1964-65 blev Tingluti landskendte, da de i Danmarks Radio hos Otto Leisner optrådte i 8 tv-udsendelser med titlen Tingluti tangluti, hvor man i optrin præsenterede folkemusik fra forskellige lande og havde medvirkende som amerikanske Pete Seeger, svenske William Clausson, engelske The Fielders, israelske Aviva Semedar og franske Janine et Nico.

Efterhånden som medlemstallet steg, oprettede man begynderhold og aspiranthold, hvorfra man kunne udvælges til at medvirke i optrædegruppen Tingluti Ensemble, hvis medlemmer underviste aspiranterne. Da aktiviteterne i 1970-erne var på deres højeste, bestod ensemble-koret af 20-30 medlemmer, orkestret af 10-14, ensemble-dansegruppen af 30-40, mens aspirantholdene havde 50-60 medlemmer. Herunder er listet nogle af ensemblets mest kendte optrin.

Katten i sækken
Tingluti-navnet stammer fra omkvædet til den gamle danske folkevise Der stode tre skalke, som Ejnar Kampp kendte fra sin barndom, og som med stor succes fremførtes på Berlin-festivalen i 1951. Historien om de tre ungersvende, som udtænker en plan for at overvinde modstanden fra den gnavne og mistroiske møllerkone, så de kan komme i lag med møllerens smukke datter, blev til dette optrin, vel nok Tinglutis mest kendte.

Lykke-Hans
Dette optrin fortæller folkeeventyret om bondedrengen Hans. På en rejse møder han en gammel kælling, som formedelst tre skilling opfylder tre ønsker for ham: at få en bøsse der kan ramme alt han skyder på, samt en violin som får alle til at danse når han spiller på den, og endelig at ingen kan nægte ham det første han beder om. Inde i byen spiller Hans violin, og alle danser og morer sig. Herremanden kommer forbi, arresterer Hans og dømmer ham til hængning. I galgen med rebet om halsen får han lov at få et sidste ønske opfyldt, og han beder om at få sin violin. Da han spiller, må alle danse, høj som lav, og Hans kan gøre sig fri af rebet og feste sammen med hele folket.

Hængerøv
Dette optrin er en dansk udgave af den rumænske kyssedans Perinitza.

Fugleskræmslet
Optrinet, som har koreografi af Fin Alfred Larsen, begynder med de unge pigers gåtur i skoven, hvor de møder og afslører en ungersvend, der har forklædt sig som fugleskræmsel, hvorefter begivenhederne tager fart. Optrinet er bygget over disse sange og danse: Jeg gik mig ud en sommerdag, Ølkonen i Skanderborg, Marken er mejet, Berliner fra Vorbasse, Pariserpolka, Og gå så .. og gå så, Firemands reel og Totur fra Vejle.

Heksedans
Optrinet, som blev skabt på grundlag af materiale fra Dansk Folkemindesamling, begynder med, at en række piger med kæppe danser ind på scenen.

Udlandsrejser
Turen til Berlin i 1951 blev i årene derefter fulgt op af mange ture til især østeuropæiske lande, hvor Ungdomskoret optrådte på folkemusikfestivaler, ofte sammen med de mange folklore-trupper, som de kommunistiske regimer her havde oprettet. Turene foregik ofte i bedagede busser, som af og til brød sammen under de lange køreture ad dårlige veje. Senere besøgtes også vesteuropæiske festivaler, foruden USA og Japan. Man benyttede altid festivalerne som en lejlighed til at udveksle sange og danse, hvoraf mange senere blev brugt hjemme i Danmark.

Denne liste over Tinglutis forskellige gruppers udlandsrejser til folkemusikfestivaler, korstævner, ungdomslejre, studieture m.m. dækker perioden 1951-2000:
 1951: Berlin
 1952: Bukarest
 1953: Bukarest
 1954: Oslo
 1955: Warszawa - Holland (Ungdomskoret vandt førstepræmie i korstævne med 63 kor)
 1956: Leipzig og Rostock - Vesttyskland
 1957: Moskva - Østtyskland
 1958: Østtyskland - Llangollen i Wales - Bruxelles
 1959: Agrigento på Sicilien - Tjekkoslovakiet - Wien
 1960: Vesttyskland - Holland
 1961: München - Jugoslavien - Prag - Bremen
 1962: Ungarn - Sverige - Finland
 1963: Lübeck - Llangollen i Wales - Bulgarien
 1964: Ungarn
 1965: San Remo i Italien - Sjöbo i Sverige
 1966: Grækenland
 1967: Tjekkoslovakiet
 1968: Tyskland - Llangollen i Wales
 1969: Finland
 1970: Agrigento på Sicilien
 1971: Ungarn
 1972: Jugoslavien
 1973: Llangollen i Wales
 1974: Lüneburger Heide - Bulgarien
 1975: Lüneburger Heide - Colmar og Klingenthal i Frankrig
 1976: USA og Canada (3 ugers rundrejse)
 1977: Agrinion i Grækenland
 1978: Lüneburger Heide - Hamburg
 1979: Sverige - Grækenland
 1980: Lüneburger Heide - Chalons-sur-Marne og Klingenthal i Frankrig
 1982: Jugoslavien
 1983: Klingenthal i Frankrig - Levkas i Grækenland
 1984: Bregenz i Østrig
 1985: Rumænien
 1986: Nordkorea
 1987: Nordkorea - Tyrkiet - Grækenland
 1989: Nordkorea - Auvergne i Frankrig - Ismalia i Egypten
 1990: Japan (3 uger med 70 forestillinger) - Holland - Frankrig
 1991: Mallorca - Webelsburg i Tyskland - Estland
 1992: Maubeuge i Frankrig - Wales - Ungarn - Rumænien - Letland
 1993: Estland - Mallorca
 1994: Szeged i Ungarn - Resita i Rumænien - Skotland
 1995: Tyskland
 1996: Agrigento på Sicilien - Klingenthal i Frankrig - Irland
 1999: Celle i Tyskland - Bretagne
 2000: Rannsäter i Sverige - Bursa i Tyrkiet
Tingluti inviterede ofte de udenlandske folkemusik-ensembler man mødte på turene på besøg i Danmark. Folk fra Østeuropa betragtedes i 1950-erne og 60-erne som en sikkerhedsrisiko, og gæster fra disse lande blev ofte diskret overvåget af folk fra efterretningstjenesten.

Tingluti har deltaget i mange danske støttearrangementer til fordel for ofre for naturkatastrofer eller politiske omvæltninger.

Tingluti blev flere gange inviteret til at arrangere workshops i folkemusik og -dans ved Lüneburger Heide i det daværende Vesttyskland, og senere i Klingenthal ved Strasbourg i Frankrig. Som påskønnelse herfor fik Tingluti i 1982 i Palais de Luxembourg i Paris tildelt Albert Schweitzer-medaljen, samt 5.000 schweizerfrank, fra Johann Wolfgang von Goethe-Stiftung i Basel i Schweiz.

Formidling
Fra omkring 1960 begyndte Tingluti at arrangere hyppige koncertture rundt i Danmark, hvor man optrådte i foreninger, forsamlingshuse, fængsler (ofte i påskeferien), på folkeskoler og højskoler, men efterhånden også til byfester, i flygtningecentre, på plejehjem og alderdomshjem, foruden på en lang række folkemusikfestivaler og folklorearrangementer.

Tingluti opbyggede efterhånden en stor samling af sange og danse, både danske og udenlandske, de sidste ofte hjembragt fra deltagelse i 1950-erne og 60-erne i folkemusikfestivaler rundt om i Europa. Mange af de udenlandske sange fik danske tekster, og alle sange blev forsynet med becifringer til brug ved akkompagnement med guitar eller klaver. I 1960-erne var der i de danske skoler kun et sparsomt undervisningsmateriale til rådighed, som musiklærere kunne bruge til aktivering af børnene i de små klasser, og der blev efterspørgsel efter Tinglutis noder, som til at begynde med blev solgt enkeltvis for 50 øre. Senere dannede man Tingluti Forlag, som blandt sine største succeser har haft Rend og Hop serien med beskrivelser af danselege fra ind- og udland, og Spil Bare Løs hæfterne, hvor kendte sange er arrangeret efter, hvor mange guitarakkorder man skulle bruge for at spille dem. Disse to serier er solgt i over 800.000 eksemplarer.

Aflæggere i provinsen
Da Tingluti-medlem siden 1972 musikpædagog Erik Sommer (f. 1948) i 1978 blev højskolelærer i Silkeborg, stiftede han her folkemusikensemblet Caramba, som i foråret 2016 stadig er aktive. Under sin senere ansættelse ved Danebod Højskole på Als oprettede han sangkoret Katten i sækken, og da han i 1992 blev lærer på Nr. Nissum Seminarium, dannede han musikensemblet Troubadour, som han sammen med sin kone stadig ledede i december 2014.

I 1975 tog Fin Alfred Larsen initiativ til at starte foreningen Storstrøms Folketone, som i dag driver Folkemusikhuset i Fensmark ved Næstved, med aktiviteter inden for spillemandsmusik og dansk og udenlandsk folkedans, foruden musikskole.

Udgivelser

Fonogrammer
 Ungdomskoret synger, dirigeret af Ejnar Kampp og Mogens Helmer Petersen, EP 1-2 WiFoss, udgivet i anledning af Ungdomskoret af 1951's 5 års jubilæum i 1956
 Ungdomskoret synger (Københavns Ungdomsensemble), dirigeret af Ejnar Kampp, EP WP EP 26 "PAN", 1959
 Tingluti Ungdomskoret Det Danske Ungdomsensemble, dirigeret af Ejnar Kampp og Mogens Helmer Petersen, WF EP 45 WF 50, udgivet i anledning af korets 10 års jubilæum, 1961
 Songs and dances from Denmark - The Tingluti Ensemble, dirigeret af Ejnar Kampp og Uffe Gotved, LP 831 230 Philips, ca. 1964 (også udgivet med dansk cover: syng, spil og dans med Tingluti - 24 danske folkesange og -danse, LP Philips Polyphon nr. QY 825-702)
 Tingluti Det Danske Ungdomsensemble, dirigeret af Ejnar Kampp og Uffe Gotved, LP MLP 15175 Metronome, ca. 1964
 Merry Christmas Music, internationale julemelodier dirigeret af Ejnar Kampp og Berith Fischer, EP 45 TL 107-108
 De mørke fugle fløj - sange og besættelse og befrielse, krig og fred, Alterna-koret og Tingluti-ensemble, dirigeret af Ejnar Kampp, CD 95.1, 1995

Bøger og hæfter
 Ejnar Kampp (1966): syng, spil og dans med Tingluti - 24 danske folkesange og -danse. Wilhelm Hansen, 20 sider
 Ejnar Kampp (1970): Diguedondaine - recueil de chansons en langue française. Tingluti Forlag, 174 sider, 2. udgave 2001 (103 franske sange med melodi og becifringer, med gloser oversat til engelsk, tysk, dansk, norsk, svensk og finsk)
 Ebbe Nielsen (1971-72): Spil bare løs, hæfte I-IV. Tingluti Forlag, i alt 132 sider (tekst og melodi med guitarbecifringer til danske og udenlandske sange)
 Ejnar Kampp, Fin Alfred Larsen og Ebbe Nielsen (1971-76): Rend og hop med sang og spil, bind 1-10, Tingluti Forlag (100 folkemelodier og danse fra mange lande)
 Karl Clausen (1958): Dansk folkesang gennem 150 år, Statsradiofoniens Grundbøger, Fremad, 338 sider; uændret genoptryk 1975 med efterskrift s. 339-347 ved Knud Arnfred og Ejnar Kampp, Tingluti Forlag
 Fin Alfred Larsen (1998): Sange om naturen - sammen med børn : 21 traditionelle melodier fra 14 lande, Tingluti Forlag
 Niels Ishøj Christensen, Ejnar Kampp, Fin Alfred Larsen, Birte Stentoft (Suhr), Peter Bagger Nielsen, Roland Henriksen og Sten Carlsen (2001): Tingluti tangluti i 50 år - Folklore, ungdomskultur, på tværs af alle grænser. Tingluti Forlag, 116 sider
 Fin Alfred Larsen (2003): Filiong Gong Gong, 31 børnesange, CD DEC1598

Tingluti-prisen
Efter at Tinglutis grundlægger Ejnar Kampp døde i 2007, indstiftede foreningen denne pris, som tildeles personer eller grupper, som inspirerer, igangsætter og formidler folkemusikalske udfoldelser i Danmark. Prisen uddeles i forbindelse med Danish Music Awards Folk:
 2011: Folkets Hus Spillefolk for deres arbejde med bla Nørrebro Spilletræf
 2013: Den2Radios folkemusikprogram, Folk Danmark
 2014: Musik over Præstø Fjord
 2015: den rumænske sigøjnermusiker George Mihalache
 2016: Tingluti Oldkor

Diverse
Tingluti-optrinnet Katten i sækken har siden februar 2014 lagt navn til en serie af månedlige folkemusikprogrammer på Radiofolk.dk.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Hjemmeside for Tingluti Forening og Aftenskole: https://www.tingluti.dk/
 Hjemmeside for Tingluti Ensemble: http://www.tingluti-ensemble.dk/
 Hjemmeside for Tingluti Forlag: http://www.tingluti-forlag.dk

Foreninger
Folkedans
Folkemusik fra Danmark
Musikuddannelse
Mellemmenneskelige forhold

Tingluti


An Aristida gypsophila in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alan Ackerman Beetle. An Aristida gypsophila in nahilalakip ha genus nga Aristida, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aristida

Aristida gypsophila


Darwinia se poate referi la:
Darwinia (plantă) Rudge 1815, un gen de Myrtaceae care crește doar în Australia
Darwinia Raf., sinonimul unui gen de plante denumit Sesbania Adans.
Darwinia (joc video), un joc video din 2005 creat de Introversion Software
Darwinia (roman), un roman din 1998 de Robert Charles Wilson

Vezi și
Darwinius, o primată dispărută

Darwinia


الشام العدية هو الجزء الثاني من مسلسل بيت جدي المسلسل الغني بأحداثه السياسية التي تتطرق إلى تاريخ سورية الحديث، ومرحلة نضالها ضد الاستعمار الفرنسي والموالين له، سلط الضوء على واقع الثوار.. وفي الوقت نفسه يتعرض لجوانب اجتماعية كثيرة تطال البيئة الاجتماعية السائدة آنذاك، والأفكار التقليدية والموروث الشعبي، إضافةً إلى الكثير من القيم النبيلة والمعاني، السامية، والعلاقات الحميمة التي تربط أفراد العائلة والحارة، ويبيّن نماذج مختلفة من الأشخاص الذين تتفاوت لديهم نسب الخير والشر. وفي المسلسل شيء من الطرافة والأحداث المضحكة، التي تطال علاقة نساء العائلة والحارة لاسيما (الضراير). قام بغناء مقدمة المسلسل الفنان اللبناني عاصي الحلاني.

قصة المسلسل
تبدأ قصة المسلسل بعد موت عجاج ابن أبو راشد وبعد طعن أبو راشد لصبري أفندي في بطنه لكنه لم يمت ويأخذه شلهوب إلى المستشفى ويبقى بين الموت والحياة ثم يظهر بأن صبري لايزال على قيد الحياة فيهرب أولاد أبو راشد من صبري فيذهب راشد ليختبئ عند العكيد أبو عزيز ويذهب شاكر ألى أبو شبلي ويحاول ياسين الذهاب إلى أبو عبدو الصالحاني ولكنه يفشل بسبب عناصر السرايا الذين حاصرو الحارة فيختبئ عند فاديا ووداد بنات رشدي بيك ويظهر رسلان وهو ابن أبو رسلان ابن عم أبو راشد وهو الهارب من السرايا عند ثوار الغوطة فيلتقي براشد الذي أخذه العكيد أبو عزيز عند ثوار الغوطة ليختبئ ثم يذهب شاكر أيضا إلى ثوار الغوطة ويظهر زكو قاتل عجاج ورفيقه سلمو الذي يتوضح بأنه لم يمت فيطلب صبري أفندي منهما أن يقتلا شلهوب شريكه في الذهب الذي كان مخبئ في محل الحلاق أبو شريف الذي مات بسبب التعذيب من صبري وفعلا يطلب صبري أفندي من شلهوب الذهاب إلى بيت الحلاق لتفتيشه ولكن كان سلمو وزكو ينتظرانه ثم قتلاه ورما جثته في الحارة وتمر الأحداث منها عودة رسلان إلى الحارة واختبئ أبو راشد في بيت أبو رسلان القديم ثم يطلب صبري أفندي من زكو وسلمو أن يراقبا أبو رسلان وثم عرف زكو وسلمو أين أبو راشد فأرسل صبري عناصر السرايا للقبض عليه وعرف درويش جاسوس الحارة بأن ياسين كان يختبئ في بيت رشدي بيك فيلقون القبض عليه وعلى وداد وفاديا ثم يعرف فوزي بأن زكو وسلمو يعملا عند صبري أفندي فيرسل عناصره للقبض عليهما ولكن زكو كان يحمل مسدس شلهوب فتحصل عملية اطلاق النار إلى أن مات زكو وأخذوا عناصر السرايا سلمو فيهجم رسلان ورجال الغوطة على السرايا ويحررون أبو راشد وياسين ووداد ولكن صبري قتل فاديا ثم يحاول أن يهرب ولكنه يقتل على يد رسلان ووداد وفوزي.

ابطال المسلسل
حسب بطولة الدور
 سامر المصري بدور رسلان وهو الابن الأكبر لأبورسلان يهرب من السرايا بسبب جريمة ارتكبها.
 بسام كوسا بدور صبري افندي وهو أحد كبار الموضفين في السرايا يريد أخذ ذهب جده من دكان الحلاق ولكن يقتله رسلان ووداد وفوزي.
 صباح الجزائري بدور ام فوزي (سلوى) وهي الزوجة الثانية لأبو رسلان ووالدة فوزي وعمر.
 نسرين طافش بدور ست الشام وهي أرملة تتزوج من رسلان ليستر عليها.
 شادي زيدان بدور فوزي وهو أبن أبو رسلان من زوجته الثانية وأحد كبار الموضفين في السرايا.
 طلحت حمدي بدور أبو رسلان وهو والد رسلان وفوزي وعمر يملك محل للحلويات وهو أبن عم أبو راشد.
 صالح الحايك بدور أبو راشد وهو والد راشد وشاكر وياسين وعجاج وقد طعن صبري في بطنه ولكنه لم يمُت.
 رامز أسود بدور زكو وهو صاحب المشاكل مع رفيقه سلمو ويعتمد عليه صبري أكثر من سلمو يقتل على يد رجال فوزي.
 نوار بلبل بدور سلمو وهو صاحب المشاكل مع رفيقه زكو ويعتمد عليهما صبري في جميع مهامه.
 عبد الرحمن آل رشي بدور المختار أبو جمال وهو مختار الحارة يأخذ الذهب من أبو شريف ويخبأه الانه أكثر ذكاء منه.
 وفاء موصللي بدور ام عجاج وهي زوجة أبو راشد الأولى وولدة عجاج وأميرة.
 سحر فوزي بدور ام راشد وهي زوجة أبو راشد الثانية ووالدة راشد وشاكر وياسين.
 وائل أبو غزالة بدور أبو الموت وهو رفيق أبو صخر يحاول قتل رسلان والانتقام لأخوه الذي قتله رسلان.
 جلال الطويل بدور شلهوب وهو كان اليد اليمنى لصبري أفنددي ولكنه يموت على يد زكو وسلمو.
 علاء قاسم بدور راشد وهو لأبن لأكبر لأبو راشد يهرب م صبري أفندي ويختبأ عند ثووار الغوطة.
 محمد قنوع بدور شاكر وهو لأبن الثاني لأبوراشد.
 وسيم الرحبي بدور صطيف وهو أبن أبو صطيف وخطيب أميرة أبنت أبو راشد ولكنه يطلقها.
 عزيز إسكندر بدور أبو عزو الفحام وهو صديق أبو رسلان.
 أسامة حلال بدور عمر وهو لأبن الاصغر لأبو رسلان.
 علي سكر بدور ياسين وهو الأبن الأصغر لأبو راشد يختبأ عند فاديا ووداد.
 صفوح الميماس بدور أبو صخر وهو رفيق أبو الموت ويحاول قتل فوزي ولكنه يفشل.
 سليم كلاس بدور أبو شريف وهو الحلاق الذي خبأ الذهب في جرة ولكنه يعطيه للمختار ليخبأه يموت من شدة التعذيب.
 رواد عليو بدور وداد وهي بنت رشدي بيك والأخت الكبرا لفاديا يحاول صبري أن يتزوجها ولكن فوزي يمنعه.
 لمى إبراهيم بدور فادية وهي لأخت الصغرى لوداد يخطبه ياسين ولكنها تموت على يد صبري.
 رنا شميس بدور حفيظة وهي زوجة شاكر.
 عبد الرحمن أبوالقاسم بدور أبو شبلي وهو أخو أم عجاج ساكن في دوما.
 أحمد خليفة أبو صطيف وهو ولد صطيف.
 عصام عبه جي أبو نجم وهو صاحب محل الفواكه والخضراوات.
 حسن دكاك بدور أبو عارف وهو البوابيري.
 أمية ملص بدور بشيرة زوجة راشد الأولى.
 مظهر جروج بدور درويش أحد موضفين السرايا وجاسوس عالى أهل الحارة.
 مجد نعيم بدور اميرة بنت أبو راشد كانت خطيبت صطيف ولكنه يطلقها لتصبح خطيبت رسلان.
 بسام دكاك بدور زهير أحد موضفي السرايا.
 أنطوانيت نجيب بدور العمة امينة عمة أبو راشد وأبو رسلان وتعيش في بيت أبو رسلان.

مراجع

مسلسلات تلفزيونية سورية بدأ عرضها في 2009
مسلسلات شامية سورية

الشام العدية (مسلسل)


L'Union Sportive Hammam Bou Hadjar (en ), plus couramment abrégé en US Hammam Bou Hadjar, est un club algérien de football fondé en 1923, et situé dans la ville de Hammam Bou Hadjar.

Il évoluait au stade municipal de Hammam Bou Hadjar.

Histoire
L'Union Sportive Hammam Bou Hadjar est créée en 1923 dans la ville de Hammam Bou Hadjar, par des colons européens qui étaient des amateurs de sport et de football.
 En 1938 l'US Hammam Bou Hadjar est devenu un club mixte franco-musulmans.

Après l'indépendance de l'Algérie, l'US Hammam Bou Hadjar intègre le championnat national en Critérium Honneur 1962-1963, championnat organisé sous forme de  de 10 clubs chacun. L'US Hammam Bou Hadjar commence dans le Groupe II d'Oran et se classe sixième de son groupe.

Lors de la saison 1963-1964, le club participe au championnat national de Première division D3 1963-1964, au sein du groupe Oranie (LOFA).

Palmarès

Parcours

Classement en championnat par année

 1962-63 : D1, C-H Ouest Gr.II,
 1963-64 : D3, D Ouest,
 1964-65 : D3, PH Ouest Gr.B,
 1965-66 : D3, PH Ouest Gr.B,
 1966-67 : D4, D Ouest Gr,
 1967-68 : D4, D Ouest Gr,
 1968-69 : D4, D Ouest Gr,
 1969-70 : D4, D Ouest Gr.A,
 1970-71 : D?,
 1971-72 : D?,
 1972-73 : D?,
 1973-74 : D?,
 1974-75 : D?,
 1975-76 : D?,
 1976-77 : D?,
 1977-78 : D?,
 1978-79 : D?,
 1979-80 : D?,
 1980-81 : D?,
 1981-82 : D?,
 1982-83 : D?,
 1983-84 : D?,
 1984-85 : D?,
 1985-86 : D?,
 1986-87 : D?,
 1987-88 : D?,
 1988-89 : D?,
 1989-90 : D?,
 1990-91 : D?,
 1991-92 : D?,
 1992-93 : D?,
 1993-94 : D?,
 1994-95 : D?,
 1995-96 : D4, DH Ouest groupe C,
 1996-97 : D4, DH Ouest groupe,
 1997-98 : D4, DH Ouest groupe,
 1998-99 : D3, Régional Ouest,
 1999-00 : D4, Régional Ouest,
 2000-01 : D4, Régional Ouest,
 2001-02 : D4, Régional Ouest,
 2002-03 : D4, Régional Ouest Gr.B,
 2003-04 : D5, R2 Oran Gr.B,
 2004-05 : D5, R2 Oran Gr.B,
 2005-06 : D5, R2 Oran Gr.B,
 2006-07 : D5, R2 Oran Gr.B,
 2007-08 : D5, R2 Oran Gr.B,
 2008-09 : D5, R2 Oran Gr.B,
 2009-10 : D5, R2 Oran Gr.B,
 2010-11 : D6, R2 Oran Gr.B,
 2011-12 : D6, R2 Oran Gr.B,
 2012-13 : D6, R2 Oran Gr.B,
 2013-14 : D6, R2 Oran Gr.B,
 2014-15 : D6, R2 Oran Gr.B,
 2015-16 : D6, R2 Oran Gr.B,

Parcours de l'USHBH en coupe d'Algérie

Anciens joueurs
Quelques joueurs qui ont marqué l'histoire de l'Union Sportive Hammam Bou Hadjar.

Personnalités du club

Présidents du club

Références

Liens externes

Club de football fondé en 1923
Club de football disparu en 1962
Club de football disparu en Algérie

Union Sportive Hammam Bou Hadjar


Gladson Alberto Silva Barbosa, né le  à Montes Claros, est un coureur de fond et de demi-fond brésilien spécialisé en 3 000 mètres steeple. Il a remporté trois médailles dont une d'argent aux championnats d'Amérique du Sud d'athlétisme et deux médailles de bronze aux championnats ibéro-américains d'athlétisme.

Biographie
Les débuts de Gladson en compétition le forcent à faire des choix entre ses études, son travail et le sport. Il sacrifie ses études pour se consacrer à l'athlétisme et doit concilier sa vie professionnelle et sportive. Il déménage à Ribeirão Preto où il travaille à l'usine 3M qui devient son sponsor. Il n'arrive que tardivement sur la scène internationale de l'athlétisme.

Le , il remporte sa première médaille internationale lors des championnats d'Amérique du Sud de cross-country à Montevideo. Engagé sur le parcours court, il se classe cinquième. Avec notamment son compatriote Israel dos Anjos champion, il remporte l'or au classement par équipes.

Il prend part à l'édition inaugurale des championnats d'Amérique du Sud de course en montagne en 2006 à Tunja. Il effectue une solide course et termine sur la troisième marche du podium, seize secondes derrière le Colombien Jhon Jairo Vargas. Le , il participe aux championnats d'Amérique du Sud d'athlétisme également à Tunja sur l'épreuve du 3 000 mètres steeple. Il remporte la médaille de bronze en .

Le , il s'élance sur le parcours long des championnats d'Amérique du Sud de cross-country à Rio de Janeiro et termine cinquième. Il remporte à nouveau l'or par équipes. Le , il s'élance sur l'épreuve du steeple aux championnats d'Amérique du Sud d'athlétisme à São Paulo. Il effectue une excellente course aux avants-postes mais une chute en fin de course lui fait perdre de précieuses secondes sur le vainqueur Sergio Lobos. Il remporte la médaille d'argent en .

Lors des championnats ibéro-américains d'athlétisme 2008 à Iquique, il effectue une solide course sur le  steeple et semble se diriger vers la deuxième place mais se fait surprendre par la remontée de l'Espagnol Francisco Lara en fin de course et doit se contenter de la médaille de bronze en .

Le , il lutte en tête sur le parcours long des championnats d'Amérique du Sud de cross-country à Concepción mais doit s'incliner pour six secondes derrière le Chilien . Il termine sur la deuxième marche du podium et décroche sa troisième médaille d'or au classement par équipes.

Aux championnats d'Amérique du Sud de cross-country 2011 à Asunción, il fait office de favori sur le parcours long mais se fait voler la vedette par son compatriote Solonei da Silva. Il remporte sa deuxième médaille d'argent au classement individuel et sa quatrième d'or au classement par équipes.

Il remporte la médaille de bronze du  steeple en  lors des championnats ibéro-américains d'athlétisme 2012 à Barquisimeto.

Aux championnats d'Amérique du Sud d'athlétisme 2013 à Carthagène des Indes, il s'assure de la médaille de bronze du  steeple en .

En 2020, il est élu président de la commission des athlètes et devient membre du conseil d'administration de la Confédération brésilienne d'athlétisme.

Palmarès

Piste

Route/cross-country

Course en montagne

Records

Notes et références

Liens externes

Naissance en août 1979
Naissance à Montes Claros
Coureur de fond brésilien
Coureur de demi-fond brésilien
Coureur de 3 000 mètres steeple
Coureur de cross-country
Étudiant de l'université Paulista

Gladson Barbosa


Vincenzo Grimani (Mântua, 26 de maio de 1653 - Nápoles, 26 de setembro de 1710) foi um cardeal do século XVII

Nascimento
Nasceu em Mântua em 26 de maio de 1653. Filho de Antonio Grimani e Helena Gonzaga, da família dos duques de Mântua. sobrinho-neto-bisneto do cardeal Domenico Grimani (1493); e sobrinho-bisneto do cardeal Marino Grimani (1527).

Educação
(Nenhuma informação encontrada).

Início da vida
Abade de S. Maria di Lucedo, diocese de Vercelli, Piemonte. Como agente diplomático imperial, negociou com sucesso a paz entre o imperador Leopoldo da Áustria e o duque de Sabóia em 1690. Foi promovido a cardinalato a pedido do imperador Leopoldo VI da Áustria.

Cardinalado
Criado cardeal diácono no consistório de 22 de julho de 1697; com um breve apostólico de 26 de julho de 1697, o papa lhe enviou o barrete vermelho; recebeu o chapéu vermelho em 7 de abril de 1698; e a diaconia de S. Eustachio, 16 de maio de 1698. Concedeu dispensa para ser promovido ao cardinalato sem ainda ter recebido as ordens sagradas, 22 de julho de 1697. Em 19 de abril de 1698, ele recebeu permissão para receber as ordens sagradas fora de dias de têmpora e sem intervalos de tempo entre eles. Participou do conclave de 1700, que elegeu o Papa Clemente XI. Embaixador austríaco perante a Santa Sé, 1706-1708. Concede licença para ser vice-rei e capitão-geral do reino de Nápoles, em 5 de maio de 1708; ele foi vice-rei até sua morte. Por tentar expandir os direitos imperiais em detrimento dos da Igreja, desagradou fortemente o Papa Clemente XI, que o ameaçou com a pena de excomunhão. Ele desistiu e abandonou seus desígnios. Acredita-se que ele tenha escrito o libreto da ópera "Agrippina", de George Frideric Händel, 1709.

Morte
Morreu em Nápoles em 26 de setembro de 1710, às 7 horas da manhã, de retenção urinária, onde havia participado da festa de S. Gennaro. Enterrado temporariamente na igreja de Carmine, Nápoles, até que seus restos mortais foram transferidos para Veneza e enterrados na igreja de S. Francesco della Vegna, conforme seu testamento.

Cardeais nomeados pelo papa Inocêncio XII

Vincenzo Grimani


Loxodonta adaurora es una especie extinta de elefante de mismo género (Loxodonta) al que pertenecen los modernos elefantes africanos. Sus restos fósiles se han encontrados únicamente en África, donde habitaron en el Plioceno. Se piensa que es el antepasado genético común entre las dos especies de elefantes africanos existentes hoy en día; sin embargo, un análisis publicado en 2009 sugirió que L. africana evolucionó a partir de L. atlantica.

Referencias

adaurora
Mamíferos del Plioceno
Mamíferos extintos de África
Animales extintos descritos en 1970

Loxodonta adaurora


Camelia este un film românesc din 2010 regizat de Marian Crișan. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Relu Poalelungi, Carmen Lopăzan, Alex Gheorghiu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2010 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2010
Filme regizate de Marian Crișan

Camelia (film din 2010)


Rabıta ile aşağıdakilerden herhangi biri veya birkaçı kastedilmiş olabilir:

 Rabıta (kitap)
 Rabıta (tasavvuf)
 Rabıta (İnşaat) Birbirine geçmeli tahtalardan oluşan bir döşeme türü

Rabıta


La Tavria est principalement un toponyme géographique pour une sous-région du sud de l'Ukraine qui englobe des territoires de steppe entre les fleuves Dniepr et Molotchna et la péninsule de Crimée.

Tavria peut aussi faire référence à :
 , partie septentrionale du gouvernement de Tauride, qui comprend aujourd'hui la majeure partie de la partie méridionale des oblasts de Kherson et de Zaporijjia.
 Un nom alternatif pour l'ensemble du gouvernement de Tauride.
 ZAZ Tavria, modèle de voiture ukrainienne.

Tavria


Leandro Machado (født 15. juli 1963) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller og træner.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien
Fodboldtrænere fra Brasilien

Leandro Machado


The World Is Not Enough ist ein Rock-Song mit orchestralen Elementen aus dem Jahr 1999, der von der Band Garbage gespielt wurde. Das Lied war das Titellied des gleichnamigen Films aus der James-Bond-Reihe.

Geschichte
Das Lied wurde bereits vorab am 4. Oktober 1999 veröffentlicht. Das Stück wurde im Sommer 1999 mit einem 83-köpfigen Orchester in Vancouver in den Armoury Studios aufgenommen. Geschrieben wurde es von den Filmkomponisten David Arnold und Don Black. Das Lied vereinte den traditionellen Stil der James-Bond-Songs mit zeitgenössischen Elementen des Alternative Rock.

Charterfolg
Der Titel war in Europa sehr erfolgreich und erreichte Platz 11 der Charts in Großbritannien. Weitere Top-20-Platzierungen wurden in der Schweiz, Belgien und Italien erreicht. In Finnland und Norwegen stieg die Single bis auf Platz 7. Weitere Chartplatzierungen wurden in Deutschland mit Platz 38, in Österreich mit Platz 40, sowie in den Top 60 der Länder Frankreich, Niederlande und Schweden erreicht. In den USA konnte sich die Single nicht platzieren.

Einzelnachweise

James-Bond-Titellied
Lied 1999
Rocksong
Garbage

The World Is Not Enough (Lied)


කසුන් ද සිල්වා (උපත 1990 ජූලි 3) ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි. ඔහු 2016 දෙසැම්බර් 2 වන දින 2016-17 ප්‍රිමියර් ලීග් තරඟාවලියේදී ශ්‍රී ලංකා යුධ හමුදා ක්‍රීඩා සමාජය වෙනුවෙන් සිය පළමු පෙළ තරඟයට පිවිසියේය. ඔහු 2018 පෙබරවාරි 24 වන දින 2017-18 SLC විස්සයි20 තරඟාවලියේදී ශ්‍රී ලංකා යුධ හමුදා ක්‍රීඩා සමාජය වෙනුවෙන් ඔහුගේ මංගල විස්සයි20 තරඟයට පිවිසියේය. ඔහු 2019 මාර්තු 6 වන දින 2018-19 ප්‍රිමියර් සීමිත ඕවර තරඟාවලියේදී ශ්‍රී ලංකා යුධ හමුදා ක්‍රීඩා සමාජය වෙනුවෙන් ඔහුගේ පළමු ලැයිස්තු A තරගය ක්‍රීඩා කළේය.

යොමු කිරීම්

ජීවමාන ජනයා
1990 උපත්

කසුන් ද සිල්වා


Otomat, otomatik olarak ardışık veya döngüsel işlemleri gerçekleştirebilen mekanik veya elektro-mekanik düzenektir.

1920 yılında robot kelimesi kullanılmaya başlamadan önce robotlar için de otomat kelimesi kullanılmaktaydı.

Yaygın kullanımı ile otomatlar, kamuya açık alanlarda, örneğin gazete, meşrubat veya bisküvi satışı için kullanılan makinelerdir.

Ayrıca bakınız

 Robot
 Robotik

18. yüzyılda teknoloji
Antik Yunanistan'da teknoloji
Robotik
Robotlar
Otomasyon

Otomat


Cayo Largo (en inglés: Key Largo) es una isla estadounidense en la parte superior del archipiélago de los Cayos de Florida y, de 33 millas (53 kilómetros) de largo, el más grande de los Cayos. También es el más septentrional de los Cayos de Florida en el condado de Monroe, y el más septentrional de los Cayos de EE.UU. conectados por la autopista 1 (la autopista de ultramar, the Overseas Highway). Su nombre en inglés «Key Largo» se deriva de su nombre en español Cayo Largo.

Véase también
 Geografía de América
 Geografía de Estados Unidos

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas de Florida

Cayo Largo (isla)


Volgograd Arena nogometni je stadion u Volgogradu, u Rusiji. Gradi se za potrebe nogometnog kluba Rotor, a na njemu će se igrati i neke utakmice tijekom Svjetskog prvenstva u nogometu 2018. kojem je Rusija domaćin.

Nalazi se podno brda Mamajev kurgan, na mjestu starog Centralnog stadiona otvorenog 1958. godine. Prethodno se ondje nalazio naftni terminal.

Izvori

Ruski nogometni stadioni
Volgogradska oblast

Volgograd Arena


El Acta de la Independencia del Paraguay fue el documento por el cual el Congreso de la República del Paraguay proclamó públicamente e inequívocamente su independencia el 25 de noviembre de 1842. Como el mismo prólogo del Acta lo anunciaba, la emancipación e independencia del Paraguay era ya un hecho "incontestable" a lo largo de "más de treinta años".

El Acta anunciaba la independencia del país "de todo poder extraño", pero en particular la declaraba respecto de la Confederación Argentina, cuyas autoridades se negaban —y se seguirían negando durante otros diez años— a reconocer la independencia del Paraguay.

Existe una intensa controversia histórica sobre la fecha en que la independencia del Paraguay habría sido proclamada: algunas versiones afirman que fue proclamada mucho tiempo antes, en 1811 o en 1813. No obstante, el único documento público en que el Paraguay proclamó al mundo en forma inequívoca su independencia fue el Acta de 1842.

Antecedentes

A partir de la misma fecha de la Revolución de Mayo de Buenos Aires en 1810, en que el Virreinato del Río de la Plata inició de hecho su independencia, se inició también la disgregación territorial del mismo. De ese territorio se escindieron el Alto Perú, que se independizaría como República de Bolívar; la Banda Oriental, que sería más tarde el Estado Oriental del Uruguay; y la Intendencia del Paraguay, que se convertiría en la República de ese nombre.

Al estallar la Revolución de Mayo, la Primera Junta de Gobierno exigió acatamiento a todas las ciudades del territorio del Virreinato. A raíz de este reclamo, se reunió en Asunción del Paraguay una Asamblea de representantes de toda la Intendencia, que rechazó la exigencia y juró obediencia al Consejo de Regencia de España e Indias y al rey español Fernando VII, que estaba prisionero, y en cuyo nombre gobernaba el Consejo.

Diversas razones políticas y sociales explican ese rechazo, pero se también debió que los intereses económicos del Paraguay estaban siendo perjudicados por la política fiscal y aduanera de Buenos Aires.

En ningún momento la Provincia o Intendencia del Paraguay formó parte del estado surgido de la Revolución de Mayo, el cual gradualmente adoptaría el nombre de Provincias Unidas del Río de la Plata. Una campaña militar enviada desde Buenos Aires a someterla fue derrotada en dos batallas y obligada a abandonar territorio paraguayo.

La victoria sobre las tropas porteñas y el contacto con las ideas que las mismas llevaban —en particular su comandante Manuel Belgrano— alentaron los ideales independentistas en muchos paraguayos, en consonancia con el desagrado que había producido la incapacidad militar demostrada por el gobernador Bernardo de Velasco y con el temor a que el territorio fuera invadido por tropas portuguesas, invitadas por el propio gobernador. De modo que el día 15 de mayo de 1811 se produjo una revolución por la que se formó el primer gobierno paraguayo.

El nuevo gobierno convocó un Congreso nacional paraguayo, que proclamó

Esta declaración es interpretada por algunos autores como una declaración de independencia, lo que es válido respecto a las amenazas concretas que se cernían sobre el Paraguay: la Junta de Buenos Aires, las vecinas fuerzas portuguesas y el virrey Francisco Javier de Elío, asentado en Montevideo y árbitro de las comunicaciones fluviales y marítimas con el exterior. En cambio, no se declaraba la independencia respecto del rey de España, a quien se decía reconocer como soberano. Es posible que la llamada Farsa o Máscara de Fernando VII, esto es, el uso de la figura del rey cautivo como pantalla para ocultar intenciones independentistas, haya sido la razón de esta declaración; pero, en todo caso, no hubo declaración expresa de independencia absoluta.

Se formó también una Junta Provisional de Gobierno de la Provincia del Paraguay, que gobernaría –con muchas incidencias– algo más de dos años. Y en el mes de octubre se firmó un Tratado con la Junta de Buenos Aires, en que ambos gobiernos declaraban ser mutuamente independientes, mientras se proclamaba la voluntad de reunirse en una Confederación.

Dos años más tarde, el 12 de octubre de 1813, un nuevo Congreso paraguayo creó un nuevo sistema de gobierno, formando un Consulado de dos miembros, e introduciendo el nombre de República del Paraguay. El documento que creaba el Consulado es interpretado por muchos historiadores como una Proclamación de la República, extendiendo ese significado al de Proclamación de la Independencia, ya que se abandonaba toda mención al rey español. No obstante, otros autores señalan que no era ese el sentido que tenía el documento, sino apenas el de formar un nuevo sistema de gobierno y establecer un nombre oficial para el estado, sin abandonar tampoco el de "provincia", que era repetido numerosas veces en el texto.

Existió aún una singular versión sobre la supuesta declaración de la independencia: en 1854, el entonces presidente Carlos Antonio López —que no había estado presente en el Congreso de 1813— afirmó en el discurso de inauguración del Congreso de ese año que

A partir del inicio del Consulado, el hombre fuerte del gobierno paraguayo fue José Gaspar Rodríguez de Francia, un abogado decididamente partidario de la independencia absoluta del país y de un gobierno fuerte que precaviera a su pueblo de los efectos negativos de un sistema político débil. Al año siguiente, el propio Dr. Francia asumió como Dictador de la República, cargo que se haría vitalicio en 1816.

La dictadura de Francia viró rápidamente a una autocracia absoluta, caracterizada por el completo aislamiento del Paraguay respecto del mundo exterior y la falta casi absoluta de leyes escritas. Ningún congreso se reunió desde 1816 hasta la muerte del dictador, ocurrida casi 25 años más tarde; por esa razón, en el mismo período en que todos sus vecinos declaraban su independencia absoluta de España, el Paraguay no lo hizo.

El Congreso de 1842

Tras la muerte de Dictador, dos sucesivas Juntas provisionales gobernaron el país hasta la reunión de un nuevo Congreso, que volvió a recrear el Consulado y nombró cónsules a Mariano Roque Alonso y Carlos Antonio López.

El 31 de julio de 1841, iniciando un giro aperturista en el gobierno, los cónsules firmaron dos tratados —uno de comercio y otro de límites, éste de carácter provisorio— con el gobierno de la provincia de Corrientes. Dado que ésta estaba gobernada por los unitarios, y que el gobernador de la provincia de Buenos Aires, Juan Manuel de Rosas, era el encargado de las relaciones exteriores de la Confederación Argentina, éste respondió rechazando el tratado. Para remarcar esa negativa, se pronunció enfáticamente en contra de reconocer la independencia del Paraguay, que ya había manifestado con anterioridad. De todos modos, Rosas no se apresuró a manifestar su oposición a la nueva política llevada adelante por el Consulado, conservando el optimismo de poder continuar con los nuevos gobernantes un modus vivendi como el que había mantenido con el Dr. Francia:

En respuesta a esta nueva amenaza, los cónsules convocaron a un nuevo Congreso, que se reunió el 25 de noviembre de 1842, presidido por el cónsul Carlos Antonio López. La reunión estuvo signada por la amenaza que constituía la actitud del gobierno de Rosas, el cual —a punto de aplastar toda resistencia interna en su país— parecía decidido a incorporar al Paraguay a la fuerza a la Confederación. Según la versión de aportada a Francia por George Gordon, enviado extraoficial del gobierno británico al Paraguay, Rosas había afirmado que existía un partido en el Paraguay que deseaba la incorporación de ese país a la Confederación Argentina.

En respuesta a esta situación, el mismo día de su instalación, el Congreso sancionó el Acta de la Independencia del Paraguay.

Pocos días más tarde, el mismo Congreso oficializó también la Bandera y el Escudo del Paraguay. También sancionó la libertad de vientres.

Acta de la Declaración de la Independencia del Paraguay

Reconocimiento de la Independencia

Por orden del Consulado, el 25 de diciembre de ese mismo año, la Independencia del Paraguay fue solemnemente jurada por las autoridades y toda la población del país, acto que se celebró simultáneamente en la capital y en cada villa y pueblo del Paraguay.

La proclamación de la Independencia fue notificada a los países vecinos del Paraguay: la Confederación Argentina, el Imperio del Brasil y la República de Bolivia. El primer gobierno en responder fue el argentino: el Encargado de las Relaciones Exteriores de la Confederación Argentina y Gobernador de la Provincia de Buenos Aires, Juan Manuel de Rosas, contestó el 26 de abril de 1843 al enviado paraguayo Andrés Gill que no podía reconocer ni desconocer esa independencia, dando como razón que su país estaba "en guerra con todo el mundo", aunque agregó a su negativa varias expresiones favorables al mantenimiento de la paz con el pueblo paraguayo.

El primer país que reconoció la independencia paraguaya fue la República de Bolivia, por una declaración formal de su gobierno fechada el 17 de junio de 1843.

Ese mismo año se establecieron relaciones diplomáticas permanentes entre el Brasil y el Paraguay. La intención de la diplomacia imperial era adelantar una alianza con el vecino país contra Juan Manuel de Rosas.

En marzo de 1844, un nuevo Congreso dictó una "Ley que establece la Administración Política de la República del Paraguay", que establecía un poder ejecutivo unipersonal, a cargo de un Presidente de la República, cargo que ejercería Carlos Antonio López durante los siguientes dieciocho años.

El Imperio del Brasil reconoció la independencia paraguaya por medio de un comunicado imperial, entregado en Asunción el 14 de septiembre de 1844. Sin embargo, no se formalizó alianza militar alguna, y aunque el Paraguay se enzarzaría en una guerra contra Rosas, lo haría aliado con el gobierno correntino, no con el imperial. Cuando ésta fracasó, López volvió a insistir en una política neutral respecto de la Argentina.

El reconocimiento por parte del gobierno argentino debió esperar a la caída del régimen de Juan Manuel de Rosas. A poco de derrocarlo, el general Justo José de Urquiza envió un enviado plenipontenciario a Asunción, con la orden de reconocer la independencia paraguaya. La misma fue formalmente anunciada por medio de un "Tratado de límites, amistad, comercio y navegación entre Paraguay y la Confederación Argentina" firmado en Asunción el 15 de julio de 1852.

Faltaba aún el reconocimiento de la independencia paraguaya por su antigua metrópoli. Debido a diversas complicaciones, especialmente la práctica destrucción de la administración pública y el cuerpo diplomático paraguayo como resultado de la Guerra de la Triple Alianza, España no reconoció la independencia paraguaya hasta el 10 de septiembre de 1880.

Notas

Fuentes

Bibliografía

Referencias

Véase también
 Historia del Paraguay
 Independencia del Paraguay

Independencia del Paraguay
Paraguay

Acta de la Independencia del Paraguay


عين الكرمة إحدى بلديات ولاية وهران التابعة لدائرة بوتليليس.

مراجع وهوامش

بلديات ولاية وهران

عين الكرمة (ولاية وهران)


Stadion Kanjuruhan nogometni je stadion u Kepanjenu, Istočna Java, Indonezija. Kapacitet stadiona iznosi 42.449.

Povijest

Stadion je izgrađen 1997., a otvoren 2004.

Dana 1. listopada 2022. odigrana je ligaška utakmica između klubova Arema i Persebaya Surabaya koja je završila 2:3. Nakon utakmice izbili su neredi zboj kojih je poginula 131 osoba. To je bila treća najveća nogometna katastrofa u povijesti.

Galerija

Šport u Indoneziji
Nogometni stadioni

Stadion Kanjuruhan


نينا أليسوفا  Nina Alisova (1918 – 1996) هي ممثلة سوفييتية. من أفلامها «بلا مهر» و«السيدة ذات الكلب» 1960.

روابط خارجية

مراجع

أعضاء الحزب الشيوعي السوفيتي
حائزون على جائزة ستالين
خريجو معهد غيراسيموف للسينما
مدفونون في مقبرة ترويكوروفسكوي
ممثلات أفلام روسيات
ممثلات أفلام سوفيتيات
ممثلات روسيات في القرن 20
ممثلات سوفيتيات
ممثلات مسرح روسيات
ممثلات مسرح سوفييتيات
مواليد 1918
مواليد في كييف
وفيات 1996
وفيات في موسكو

نينا أليسوفا


An Arthropogon villosus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck. An Arthropogon villosus in nahilalakip ha genus nga Arthropogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Arthropogon

Arthropogon villosus


José Ángel puede referirse a:

José Ángel VALENZUELA BARRAZA, exjugador de baloncesto español;
José Ángel Biel, político español;
José Ángel Conchello, político mexicano;
José Ángel Córdova Villalobos, médico y político mexicano;
José Ángel Cuerda, político español;
José Ángel Egido, actor español;
José Ángel Ezcurra, periodista español;
José Ángel Fernández García, poeta español;
José Ángel Gómez Marchante, ciclista español;
José Ángel Gurría, político mexicano;
José Ángel Hevia, gaitero español;
José Ángel Iribar, exfutbolista español;
José Ángel Lamas, compositor venezolano;
José Ángel Llamas, actor mexicano;
José Ángel Mañas, escritor español;
José Ángel Montero, compositor venezolano;
José Ángel Valdés, futbolista español;
José Ángel Valente, poeta español;
José Ángel Zalba, empresario español;
José Ángel Ziganda, exfutbolista español.

José Ángel


Tab, nota okumak yerine geliştirilmiş bir tekniktir. Genellikle gitar için kullanılır ve çizgiler teli, notanın yerine yazılan sayılar için özel bir nota sistemidir. Tab, bir gitar nota sistemi özelliği olarak var olmuştur. Tab nota sisteminde, nota bilmeye gerek duymadan, çok basit şekilde anlaşılır bir nota türü olup evrenseldir. Dünyanın her yerinde aynı şekilde kabul edilen kalıplar çerçevesinde okunur ve yazılır. Tab sisteminde yazılan akor veya notalar aşağıdaki bölümde belirtildiği şekilde gösterilir.

Tab Sistemi
Aşağıda tab sisteminin ana teması belirtilmektedir. Tab sisteminde tel dizilişleri, gitar çalma biçiminde dururken, gitardaki en üst tel tab'daki en alttaki teldir.

   :e|-------------------------------1. Tel-----|  İnce Mi teli
   :B|-------------------------2. Tel-----------|  Si teli
   :G|-------------------3. Tel-----------------|  Sol teli
   :D|-------------4. Tel-----------------------|  Re teli
   :A|-------5. Tel-----------------------------|  La teli
   :E|-6. Tel-----------------------------------|  Kalın Mi teli

Tab'da Solo Sistemi
Örnek olarak "Metallica - Nothing Else Matters" parçasının girişinin tab sistemiyle yazılışı, aşağıda verilmiştir:
   :e|--------0-----------0-----|
   :B|------0---0-------0---0---|
   :G|----0-------0---0-------0-|
   :D|--------------------------|
   :A|--------------------------|
   :E|-0------------0-----------|

Bu örnek parçada yazılmış olan 0 (sıfır) değerinin anlamı; 0 değerinin bulunduğu tele konulan 0,(perdesiz)boş vurmaktır. Yukarıda bulunan parçada en başa denk gelen, diğer deyişle bakıldığında en yakın (sol baş) konumda bulunan 0 (sıfır), E (6.tel) telinde yer almaktadır. Demek oluyor ki 6. tele bir kere boş vurulmalıdır. Sonra ise sırayı takip ederek G (3.tel) ve bundan sonra sırasıyla; B (2.tel), e (1.tel), sonra tekrar B (2.tel) teline bir kez vurulmalıdır.

Aşağıdaki örnekte Metallica grubunun One adlı parçasının tab sistemi verilmiştir:

   :e|-----------------------------------------|
   :B|-----------------------------------------|
   :G|---------------------------------------0-|
   :D|---4---0-----4---0-----4---0-----4---0---|
   :A|-2---2---------------2---2---------------|
   :E|-----------3---4---------------3---3-----|

Aynı şekilde bu parçada temel kuralları göz önüne alıp incelediğinde 0'dan farklı sayılar bulunduğu görülmektedir. Bu 2, 4, 3 gibi sayılar ise gitarın perdelerini belirtmektedir. 2 numaralı değer 2 numaralı perdeye basılması komutunu verir. Yukarıdaki tabda belirtilmiş olan ilk 2 değeri 5. telde verilmiş. Bunun anlamı 5. telde 2 nolu perdeye basılması gerektiğidir. Sonrasında sırasıyla, 4.telde 4 numaralı perde, 6.telde 3.perde şeklindedir.

Tab'da Akor Sistemi
Bir tab'da ,aynı sıra üstünde bulunan rakamlar onların akor olduğunu belirtir. Aşağıdaki örnekte tab sisteminde 3'lü bir akor örneği gösterilmiştir.

   :e|---------|
   :B|---------|
   :G|----3----|
   :D|----5----|
   :A|----3----|
   :E|---------|

Yukarıda bulunan akor kalıbında üst üste yazılmış olan tab'da 3, 4 ve 5. tellerdeki 3 ve 5. perdelere aynı anda basılması komutu verilmiştir.

La minör 9'lusunun tab şeklinde basılış örneği aşağıda verilmiştir:

   :e|----0----
   :E|---------|

Ayrıca bakınız
 Gitar

Müzik terimleri

Tab


Velké Bílovice () este un oraș din Cehia, în districtul Břeclav, regiunea Moravia de Sud. Este situat la aproximativ 45 km sud-est de Brno și la 80 km nord-est de Viena. Are o populație de 3.907 locuitori (2019). Este cel mai mare oraș viticol din Republica Cehă, cu mai mult de 750 de hectare de podgorii.

Galerie de imagini

Note

Legături externe
  Situl oficial
  Asociația Viticultorii din Velké Bílovice

Orașe din Cehia
Fondări în 1306

Velké Bílovice


Frank Anthony Pavone (4 de fevereiro de 1959) é um padre laicizado católico romano americano e ativista pró-vida/anti-aborto. Ele é o Diretor Nacional de Priests for Life (PFL) e atua como presidente e Diretor Pastoral de seu projeto Rachel's Vineyard. Ele também é o Presidente do Conselho Nacional Religioso Pró-Vida, um grupo que agrega várias denominações cristãs anti-aborto, e atua como Diretor Pastoral da campanha Silent No More.

Ver também

Padres católicos dos Estados Unidos
Ex-padres

Frank Pavone