La liste des chapelles de la Vienne présente les chapelles de culte catholique situées sur le territoire des communes du départements français de la Vienne.
Il est fait état des diverses protections dont elles peuvent bénéficier, et notamment les inscriptions et classements au titre des monuments historiques.

Toutes sont situées dans l'archidiocèse de Poitiers.

Liste

|}

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Lieu de culte
 Liste des communes de la Vienne
 Liste des monuments historiques de la Vienne
 Liste des églises de la Vienne

Liens externes
  Site officiel de l'archidiocèse de Poitiers
  Site de l'Église catholique en France

Vienne
Chapelles

Liste des chapelles de la Vienne


Mehmet Celalettin Germiyanoğlu (d. 19 Eylül 1889, İstanbul – 9 Ocak 1970, İstanbul), İETT'nin kurucularından olan, İstanbullulara uzun yıllar hizmet vermiş bir bürokrattır.

Kurumda önce Zat İşleri Müdürü, daha sonra da Genel Müdür Muavinliği yaptı. 1923'ten 1950'li yıllara uzanan 30 yılı aşkın hizmet süresi boyunca bir uzman teknokrat olarak kabul edilmiş, önemli görevler almıştır.

Yaşamı
19 Eylül 1889 tarihinde İstanbul'da doğdu. Babası, Atatürk'ün Harbiye yıllarında Mektep Nazırlığı yapmış (2. Abdülhamit'in hafiyesi ve onun saray dışı doğan kardeşi olarak bilinen) Zülüflü İsmail Paşa, annesi ise Ahmet İzzet Furgaç'ın kardeşi Fatma İsmet Hanım'dır. Germiyanoğulları soyundandır; aile kökeni Kütahya'ya dayanır. Ali Haydar Germiyanoğlu (Sultan Vahdettin'in kızı Fatma Ulviye Sultan'ın ikinci eşi) adında ikiz kardeşi vardır. Celalettin Germiyanoğlu'nun eşi Meymenet Hanım'dan Nuyan adlı bir kızı ve İsmail adlı bir oğlu doğmuştur. Kızı Nuyan, Nazım Kalkavan ile evlenmiş ve bu evlilikten oyuncu Billur Kalkavan dünyaya gelmiştir.

İstanbul Harbiye Mektebi'nden ve Erkan-ı Harbiye (Kurmay) Mektebi'nden mezun oldu; Fransızca ve Almanca öğrendi. Muhtelif kıta komutanlıklarında, Erkan-ı Harbiye hizmetlerinde, Erkan-ı Harbiye Mektebi Müdür Muavinliği ve muallimliklerinde, Çanakkale'de ve Kurtuluş Savaşı'nda vekaleten 2. ve 6., asaleten 13. ve 17. fırkalar erkan-ı harb reisliklerinde bulunduktan sonra önyüzbaşı görevinden istifa ederek, ordudan ayrıldı. Ancak, İETT'deki görevinin yanında, 1939 Temmuz'una kadar Harp Akademisi'nde bir sene fahri olarak, dört sene de ücretle, Tank ve Motorize Birlikler ve Hava Tabiyeleri mütehassıs mualiminin muavinliğinde çalıştı. Akademi'deki Alman mütehassıslar, hükûmetlerinden aldıkları emir üzerine kontratlarını feshetmiş bulunduklarından bu o dönemde son derece önemli bir görev haline gelmişti. Bu nedenle dönemin Harp Akademisi Komutanı Korgeneral Fuat Erden 1939 yılında kendisine bir teşekkür belgesi vermiştir. Harp Tarihi, Sunufu Muhtelife Tabiyesi, Tank ve Motörlü Birlikler ve Hava Tabiyesi hakkında telif ve tercüme eserleri vardır.

Celalettin Bey, 8 Aralık 1923 tarihinde İstanbul Elektrik, Tramvay ve Tünel İşletmeleri Memurin Müdürlüğüne tayin edildi. Önce yabancıların elinde olan Tramvay Şirketi'nin Milli İdareye intikalinde görev aldı. Tramvay İdaresi'nin İstanbul Belediyesi'ne intikali üzerine de İdari Müdür Muavinliğine getirildi, kısa bir süre sonra da Genel Müdür Yardımcısı olarak kariyerini bu sıfatla sürdürdü.

1949 Temmuz'unda yaş haddini dolduran Celaleddin Germiyanoğlu'nun görev süresinin uzatılması, zamanın Vali ve Belediye Reisi Muavini Necati Çiller (Tansu Çiller'in babası) (İstanbul'da vilayet ve belediye 1957 yılında ayrılmıştır) tarafından teklif edilerek onaylandı.  1954 yılına kadar bu müsaade ile İETT'de çalışmaya devam etti. Bundan sonra da, Vali ve Belediye Başkanı Ord. Prof. Dr. Fahrettin Kerim Gökay, Germiyanoğlu'nun görevini bir kez daha uzattı. Germiyanoğlu bir süre sonra kendi isteğiyle emekli oldu. 9 Ocak 1970 tarihinde öldü. 10 Ocak 1970 tarihinde Zincirlikuyu Mezarlığı'nda toprağa verildi.

Kaynakça

1889 doğumlular
İstanbul doğumlu bürokratlar
Türk bürokratlar
1970 yılında ölenler
Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedilenler
Osmanlı Hanedanı
Bilgi kutusu bulunmayan makam sahipleri

Celalettin Germiyanoğlu


المغير قرية فلسطينية صغيرة تقع إلى الجنوب الشرقي مدينة جنين ، وتبعد عنها 12كم . وترتفع (312) متراً عن سطح البحر . تبلغ مساحة أراضيها 12950 دونما ويحيط بها أراضي قرى طوباس ورابا ودير ضعيف وجلقموس. تشتهر بتجارة المفروشات والسيارات . قدر عدد سكانها في عام 1922 ( 94) نسمة وعام 1945 حوالي( 220 ) نسمة وفي عام 1961( 390) نسمة ،وفي عام 1997 بلغوا (1671)نسمة وفي عام 2008 بلغ عدد السكان 2712. تقع خربة المطلة إلى الشرق من هذه القرية والجبل الذي تقع عليه هذه الخربة يرتفع 500م عن سطح البحر.

المصادر

 موقع فلسطين في الذاكرة
 شبكة أبناء البلد

بلديات فلسطين
قرى الضفة الغربية
قرى وبلدات محافظة جنين
محافظة جنين
مقالات تتضمن معلومات من موقع فلسطين في الذاكرة
بلديات دولة فلسطين

المغير (جنين)


În teoria filmului, genul cinematografic se referă la metoda de categorisire a filmelor pe baza similitudinilor elementelor narative ale filmului sau a răspunsului emoțional pe care îl provoacă. Majoritatea genurilor de film sunt împrumutate din critica literară de specialitate. În terminologia practică a criticii de film, se recunoaște adesea în aceste categorisiri și apropierea de studiile literare (vezi și textul).

În ansamblu, genurile de film nu au fost încă sistematizate, din cauza schimbării sensului prin care genurile de filme au trecut deseori de-a lungul timpului. Dar și pentru că denumirile de gen pot fi înțelese diferit în contexte culturale sau lingvistice diferite. De exemplu, în lumea de limbă engleză, o dramă cinematografică se referă în general la un film caracterizat printr-o înfățișare pronunțată a personalităților individuale, în timp ce caracteristica acestui gen, așa cum este înțeles în țările de limbă germană, este un act în sensul dramei clasice sau unul deosebit de interesant sau dificil, respectiv cu un curs tragic de acțiune.

Definiții
Sondajele au arătat că, de-a lungul timpului, a rezultat un număr mare format din trei cifre atribuit denumirii de gen, care cuprind grupuri de filme diferite. Acest rezultat se explică în mare măsură prin faptul că publicitatea cinematografică și critica de film se referă mereu la alte filme, iar această nevoie generează constant noi denumiri de gen. O tendință care este favorizată de faptul că filmele poartă adesea caracteristicile mai multor genuri în sine (vezi Sincretismul de gen ), combinațiile respective sunt numite ca noi genuri. Această abordare nu este susținută de teoreticienii genului din teoria filmului. Aceștia definesc genurile individuale în special prin contexte de producție apropiate, un repertoriu de forme convenționalizate și o înțelegere stabilă care există atât din partea producătorilor, cât și a publicului.

Cât de controversate pot fi abordările de definiție, ilustrează exemplul filmului noir, în care savanții de film nu cad de acord între ei cu privire la faptul că este vorba despre un gen sau o orientare de stil.

În ciuda tuturor dificultăților de definire și delimitare, este cel puțin în mare măsură necontestat faptul că, conceptul de gen nu este aplicat "marilor genuri" ale filmului. Acestea includ, în special, genurile de lungmetraj, film documentar, film experimental, film de artă, film educațional, film comercial / de propagandă și film de afaceri.

În sensul mai restrâns, acesta nu include genurile care sunt determinate prin caracteristici tehnice specifice (de exemplu, filmul mut, filmul alb-negru, filmul 3D și filmul de desene animate / animație).

Deși unele genuri de filme sunt uneori categorisite în legătură cu anumite condiții de producție (de exemplu, film independent) sau cu o anumită lungime de film (scurtmetraj), acestea nu sunt strict în acest sens denumite. Acest lucru este de asemenea valabil, în legătură cu grupurile țintă pentru care sunt realizate (de exemplu, filmele pentru copii și filmele pentru tineret).

Comparativ dificilă este diferențierea dintre anumite stiluri și mișcări. Deși curentele cinematografice precum Noul val sau Neorealismul italian au o importanță istorică deosebită, ele nu sunt considerate de cele mai multe ori ca genuri. Și asta pentru că acestea sunt producții specifice, printre altele, diferențiate estetic.

Gen
În afara distincției de bază a genului între ficțiune și documentar (din care au reieșit forme hibrid, ca, de exemplu, docu-ficțiunea și docu-drama), genurile de film pot fi împărțite în mai multe feluri. Astfel pot exista asemănări în special într-o formă narativă specifică (film de comedie, dramă) sau stare de dispoziție (film de dragoste, thriller), în ceea ce privește tema conținutului (film polițist, film de fantezie) sau în referințe istorice ori spațiale (film istoric). Filmele care aparțin așa-numitelor genuri de bază, cum ar fi științifico-fantastic, fantezie, de groază, acțiune, thriller, mister, sunt denumite filme de gen. Film de gen se numește "atunci când conceptul de gen joacă un rol mai pronunțat în producția și prezentarea filmului".

Decorul este mediul în care povestea are loc (de exemplu film de război, western, epopee spațială).

Tema se refera la conceptele explorate de film (de exemplu film science - fiction, film sportiv, film polițist), film de capă și spadă.

Starea se referă la tonul emoțional al producției (de exemplu film de comedie, film horror, dramă).

Formatul se referă la felul în care a fost filmată producția sau tipul de prezentare (e.g., 35 mm, 16 mm sau 8 mm).

De asemenea, filme se mai pot categorisi după publicul căruia îi este destinat (film pentru copii, pentru adolescenți, pentru femei) sau prin tipul de producție (de exemplu film de categoria B, blockbuster).

Nu în ultimul rând trebuie să amintim pentru a nu fi omise, denumirile de gen consacrate și foarte des întâlnite în domeniul cinematografic, următoarele: film de artă, film de autor, film cult, film epic, film independent și Film Dogma 95.

Subgen
Genurile cinematografice folosesc adesea și subgenuri, precum în cazul filmelor în care tensiunea se acumulează pentru a crea neliniște, care fac parte din categoria horror psihologic. Genuri care la prima vedere nu par similare, pot fi combinate pentru a forma genuri hibrid, precum combinația de horror și comedie în seria de filme Cartea morților sau între dramă și muzical, ca, de exemplu, filmul Evita. Genuri combinate care se bucură de popularitate sunt comedia romantică și filmele de acțiune sau comedie.

Clasificarea principalelor genuri de filme
Luând în considerare aspectul de grupare menționat la început, se pot distinge următoarele genuri de film:

Referințe

Bibliografie
 Filmul. Regizori, genuri, capodopere. De la origini la al Doilea Război Mondial, (Raftul de Cultură Generală, volumul 13), Editura: Litera, 2010, ISBN 978-973-675-804-1, Vol 1 - ISBN 978-973-675-801-0
 Filmul. Regizori, genuri, capodopere. Cinematografia postbelică, (Raftul de Cultură Generală, volumul 14), Editura: Litera, 2010, ISBN 978-973-675-804-1, Vol 2 - ISBN 978-973-675-802-7
 Filmul. Regizori, genuri, capodopere. Cinematografia de autor, (Raftul de Cultură Generală, volumul 15), Editura: Litera, 2010, ISBN 978-973-675-804-1, Vol 3 - ISBN 978-973-675-803-4
 MIC DICȚIONAR ENCICLOPEDIC, Ediția a II-a, revizuită și adăugită, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1978
 DEX - Dicționarul explicativ al limbii române / Academia Română. Institutul de lingvistică "Iorgu Iordan - Al. Rosetti", Ed. a 2-a, rev. - București: Univers Enciclopedic Gold, 2016, ISBN 978-606-704-161-3
 Dicționarul filmului românesc de ficțiune ("întocmit sub redacția lui Grid Modorcea, doctor în arte"), Editura Cartea Românească, București, 2004, 640 pag., ISBN 973-23-1636-6

Vezi și

Legături externe

Cinematografic

Gen cinematografic


The American Austin Car Company Inc. was an American automobile manufacturing corporation incorporated in the state of Delaware. The company was founded on February 23, 1929, and produced motorcars licensed from the British Austin Motor Company from 1930 through 1934, after it had filed for bankruptcy protection. The company was liquidated in 1935 and the assets were acquired by Evans Operations, Inc. and a new company American Bantam Car Company was incorporated in June 1936.

History
American Austin Car Company set up manufacturing operations in Butler, Pennsylvania, in premises that had belonged to the Standard Steel Car Company. Their intention was to assemble and sell in the United States a version of the Austin 7 car, called American Austin. After some initial success the Great Depression set in, and sales fell off to the point that production was suspended. In 1934 the company filed for bankruptcy protection and in 1935 the company was liquidated.

The Austin automobile was designed in the hopes of creating a market for small-car enthusiasts in the United States. The cars had  inline-four engines, enabling the car to return , and travel  per  fill of oil. It was capable of  in high gear. Styling resembled small Chevrolets, with Stutz- and Marmon-style horizontal hood louvres. The bodies were designed by Alexis de Sakhnoffsky and made by the Hayes Body Company of Detroit. The coupe was billed as a sedan, and sold for $445, slightly less than a Ford V8 roadster. The Great Depression made the cheaper secondhand cars more appealing, so sales dropped off.

American Austin produced 8,448 cars were sold during 1930, the company's first (and best) year of sales but only 1,279 vehicles were built in 1931. Sales fell off to the point that production was suspended in the spring of 1932. American Austin was reorganized, and Reuben O. Gill was appointed as president and general manager. Gill established a relationship with Roy Evans, owner of a large chain of dealerships in the southeast United States. By August production rose to an average of 600 vehicles per month with 3,846 cars being manufactured in 1932, with 80% of the cars sold to Evans. In 1933 American Austin domestic sales topped out at 4,726 units, still far short of the "180,000 firm orders" American Austin was supposed to have in 1929, before the crash.

In 1934, running out of inventory for metal stamped body parts, American Austin started to produce small scale pickup trucks, making the bodies now in-house. But production slowed down and during the summer American Austin filed a petition in federal court to plan for reorganization.  Production of vehicles finally stopped on December 1, 1934. By the end of 1934 about 20,000 American Austin cars had been produced.

On July 19, 1934 American Austin was ordered to show cause why an order for its liquidation should not be granted. The following week the federal court ordered the liquidation of American Austin and appointed Gill as trustee. When Evans heard that American Austin was about to be auctioned off, he quickly sent his good friend and lawyer Bill Ward Jr. to Butler to see if he might negotiate a favorable acquisition. Ward negotiated a deal to acquire the American Austin land, buildings, equipment and inventory for $5,000 cash in addition to assuming $214,099.83 in debt. On August 21, 1935, the liquidating trustee sold the assets of Austin to Roy S. Evans, Martin Tow and William A. Ward, Jr.

The day Evans' bid was accepted, a company called Industrial Improvement Company, of Indianapolis, Indiana, filed a bill of equity to block the sale of American Austin assets to Evans' syndicate. Industrial Improvement had made a competing bid, increasing the total offer by $5,000, but their bid had been rejected. When the presiding judge learned that 80% of the creditors supported Roy Evans' acquisition and had authorized the court to accept only Evans' bid he threw out the challenge and the sale of American Austin's assets was final.

A month after the sale of the assets, the factory was back in operation, now owned by Evans' syndicate and doing business as Evans Operations, Inc.

Beginning in the 1960s, the car gained a following with hot rodders, as well as among drag racers. The  wheelbase made it attractive, even compared to the Anglia.

Gallery

References

External links

 American Austin Bantam Club
 Austin & Bantam on wmpear.com
 Austin & Bantam on oldmotors.com

Defunct motor vehicle manufacturers of the United States
Motor vehicle manufacturers based in Pennsylvania
Vehicle manufacturing companies established in 1929
1929 establishments in Pennsylvania
Austin Motor Company

American Austin Car Company


Cynoglossoideae, potporodica boražinovki. Sastoji se od osam tribusa.

Tribusi

 Tribus Lasiocaryeae Weigend
 Chionocharis I. M. Johnst. (1 sp.)
 Microcaryum I. M. Johnst. (2 spp.)
 Lasiocaryum I. M. Johnst. (6 spp.)
 Tribus Trichodesmeae Zakirov ex H. Riedl
 Trichodesma R. Br. (40 spp.)
 Caccinia Savi (6 spp.)
 Tribus Asperugeae Zakirov ex Ovczinnikova
 Memoremea A. Otero, Jim. Mejías, Valcárcel & P. Vargas (1 sp.)
 Asperugo L. (1 sp.)
 Anoplocaryum Ledeb. (6 spp.)
 Mertensia Roth (35 spp.)
 Tribus Omphalodeae Weigend
 Gyrocaryum Valdés (1 sp.)
 Iberodes Serrano, R. Carbajal & S. Ortiz (5 spp.)
 Nihon IA. Otero, Jim. Mejías, Valcárcel & P. Vargas (5 spp.)
 Omphalodes Mill. (12 spp.)
 Omphalotrigonotis W. T. Wang (2 spp.)
 Sinojohnstonia Hu (4 spp.)
 Mimophytum Greenm. (11 spp.)
 Myosotidium Hook. (1 sp.)
 Selkirkia Hemsl. (4 spp.)
 Tribus Rochelieae A. DC.
 Subtribus Heterocaryinae H. Riedl
 Suchtelenia Kar. ex Meisn. (1 sp.)
 Pseudoheterocaryum Kaz. Osaloo & Saadati (4 spp.)
 Heterocaryum A. DC. (2 spp.)
 Subtribus Eritrichiinae Benth. & Hook. fil.
 Hackelia Opiz ex Berchtold (49 spp.)
 Embadium J. M. Black (3 spp.)
 Oncaglossum Sutorý (1 sp.)
 Pseudolappula Khoshsokhan & Kaz. Osaloo (1 sp.)
 Eritrichium Schrad. (76 spp.)
 Lappula Moench (78 spp.)
 Lepechiniella Pop. (15 spp.)
 Rochelia Rchb. (25 spp.)
 Tribus Craniospermeae DC. ex Meisn.
 Craniospermum Lehm. (11 spp.)
 Tribus Myosotideae Rchb. fil.
 Brachybotrys Maxim. ex Oliv. (1 sp.)
 Trigonotis Stev. (69 spp.)
 Stephanocaryum Pop. (3 spp.)
 Decalepidanthus Riedl (10 spp.)
 Pseudomertensia Riedl (8 spp.)
 Myosotis L. (155 spp.)
 Tribus Cynoglosseae W. D. J. Koch
 Subtribus Microulinae Weigend
 Afrotysonia IRauschert (3 spp.)
 Microula Benth. (34 spp.)
 Metaeritrichium W. T. Wang (1 sp.)
 Actinocarya Benth. (2 spp.)
 Subtribus Amsinckiinae Brand
 Andersonglossum J. I. Cohen (3 spp.)
 Adelinia J. I. Cohen (1 sp.)
 Dasynotus I. M. Johnst. (1 sp.)
 Harpagonella A. Gray (2 spp.)
 Pectocarya DC. ex Meisn. (12 spp.)
 Amsinckia Lehm. (14 spp.)
 Simpsonanthus Guilliams, Hasenstab & B. G. Baldwin (1 sp.)
 Oreocarya Greene (62 spp.)
 Eremocarya Greene (1 sp.)
 Sonnea IGreene (3 spp.)
 Plagiobothrys Fisch. & C. A. Mey. (65 spp.)
 Greeneocharis Gürke & Harms (2 spp.)
 Johnstonella Brand (18 spp.)
 Cryptantha Lehm. ex Fisch. & C. A. Mey. (106 spp.)
 Nesocaryum I. M. Johnst. (1 sp.)
 Subtribus Bothriosperminae H. Riedl
 Bothriospermum Bunge (6 spp.)
 Thyrocarpus Hance (3 spp.)
 Antiotrema Hand.-Mazz. (1 sp.)
 Subtribus Cynoglossinae Dumort.
 Lindelofia Lehm. (10 spp.)
 Microparacaryum (Popov ex Riedl) Hilger & Podlech (3 spp.)
 Brandellia R. R. Mill (1 sp.)
 Paracynoglossum IPopov (9 spp.)
 Paracaryum Boiss. (68 spp.)
 Cynoglossum L. (68 spp.)
 Ailuroglossum Sutorý (2 spp.)
 Cynoglossopsis Brand (2 spp.)
 Ivanjohnstonia Kazmi (1 sp.)
 Crucicaryum O. Brand (1 sp.)
 Rindera Pall. (32 spp.)
 Pardoglossum Barbier & Mathez (5 spp.)
 Solenanthus Ledeb. (22 spp.)
 Mapuchea Serrano, R. Carbajal & S. Ortiz (1 sp.)

Izvori

Boražinovke

Cynoglossoideae


الرقادية هي إحدى الجزر الصغيرة التابعة لأرخبيل قرقنة المقابل للساحل الشرقي للبلاد التونسية.

مراجع

رقادية

الرقادية


American Pie ist eine Reihe von Jugendfilmen, die von Adam Herz produziert wurde. Der erste Film der Reihe wurde am 9. Juli 1999 von Universal Pictures veröffentlicht und wurde ein weltweites Popkultur-Phänomen, das zwei sofortige Fortsetzungen hervorbrachte, die in Zwei-Jahres-Abständen veröffentlicht wurden. Zwischen 2005 und 2009 wurden vier Ableger direkt auf DVD herausgegeben. Neun Jahre nach der Veröffentlichung des dritten Filmes der ursprünglichen Reihe wurde 2012 ein vierter Kinofilm namens American Pie: Das Klassentreffen veröffentlicht. 2020 folgte wiederum ein Ableger für den Videomarkt.

Im ersten Teil entwickelt Jim Levenstein (Jason Biggs) eine Beziehung mit seiner Klassenkameradin Nadia (Shannon Elizabeth) und versucht gemeinsam mit seinen Freunden Kevin Myers (Thomas Ian Nicholas), Paul Finch (Eddie Kaye Thomas) und Chris Ostreicher (Chris Klein) seine Jungfräulichkeit zu verlieren. Im zweiten Film mit Steven Stifler (Seann William Scott) veranstalten die Freunde eine Sommer-Party, und Jim interessiert sich plötzlich für Michelle Flaherty (Alyson Hannigan). Im dritten Film planen Jim und seine Freunde die Levenstein-Flaherty-Hochzeit. Die Ableger handeln von Verwandten von Stifler, wie seinem Bruder Matt (Tad Hilgenbrink) und seinen Cousins Erik (John White), Dwight (Steve Talley) und Scott (John Patrick Jordan), sowie deren Freunden, die ähnliche Aktionen versuchen.

Die originale Filmreihe, die mit einem Budget von 145 Millionen Dollar produziert wurde, spielte weltweit 990 Millionen Dollar ein. Die Serie hat sich zu einem Kult entwickelt. Kritiker beurteilten die ursprüngliche Trilogie unterschiedlich, wobei die Ableger oft nicht berücksichtigt wurden. Die Reihe wurde ebenfalls auf DVD veröffentlicht.

Entwicklung
Die Filmreihe begann mit American Pie – Wie ein heißer Apfelkuchen, der am 9. Juni 1999 veröffentlicht wurde. Es folgten drei Fortsetzungen: American Pie 2, veröffentlicht am 11. August 2001, American Pie – Jetzt wird geheiratet, veröffentlicht am 1. August 2003, und American Pie: Das Klassentreffen, veröffentlicht am 6. April 2012.

Mehr als sechs Jahre nach der Veröffentlichung vom ersten American-Pie-Teil wurden Direct-to-Video mehrere American-Pie-präsentiert-Filme veröffentlicht: Die nächste Generation, veröffentlicht am 26. Dezember 2005, Nackte Tatsachen, veröffentlicht am 12. Dezember 2006 Die College-Clique, veröffentlicht am 27. Dezember 2007, und Das Buch der Liebe, veröffentlicht am 22. Dezember 2009. Die ersten drei Ableger handeln von Verwandten von Steven Stifler – seinem Bruder Matt, und seinen Cousins Erik und Dwight Stifler. Der vierte Ableger hingegen handelt von einer Gruppe Freunde, die auf dieselbe Schule wie Steven Stifler gehen.

Originalfilme
Im originalen American Pie – Wie ein heißer Apfelkuchen (1999) versuchen Jim Levenstein und seine Freunde Kevin Myers, Paul Finch und Chris Ostreicher, ihre Jungfräulichkeit vor ihrem Schulabschluss der High School zu verlieren. Jim hat es auf die tschechische Austauschschülerin Nadia abgesehen. Kevin versucht, seine aufgewühlte Beziehung mit Vicky wieder zu verbessern, während Finch Gerüchte über sein männliches Verhalten verbreitet und Oz tritt dem Schulchor bei. Jims Versuche schlagen fehl, nachdem er zweimal während des Vorspiels vorzeitig ejakuliert. Stattdessen versucht er sein Glück bei Bandmitglied Michelle und fragt sie, ob sie mit ihm zum Abschlussball gehen möchte. Nach dem Ball feiert Stifler eine Afterparty. Hier hat Jim einen One-Night-Stand mit Michelle, Kevin und Vicky haben miteinander Sex, während Finch Sex mit Stiflers Mutter hat und Oz mit Chormädchen Heather schläft und danach eine innige Beziehung mit ihr eingeht. Er erzählt den anderen jedoch nichts davon.

In American Pie 2 (2001) organisieren Jim und seine Freunde eine Party in einem Strandhaus in Grand Harbor und bringen damit die High-School-Freunde wieder zusammen. Nadia kommt wieder zurück in die USA, und Jim fragt Michelle um Rat, damit er endlich Sex mit Nadia haben kann. Schließlich merkt Jim, dass er in Michelle verliebt ist, und geht zu einer ihrer Aufführungen, um ihr dies zu offenbaren.

American Pie – Jetzt wird geheiratet (2003) beginnt mit einem Heiratsantrag von Jim an Michelle. Finch, Kevin und Stifler helfen beim Arrangement der Hochzeit. Oz und Heather sind dieses Mal nicht dabei, weil sie in Europa sind.

American Pie: Das Klassentreffen (2012) handelt von der sehr starken Freundschaft der Clique, die sie über die Jahre aus den Augen verloren haben. Jim und Michelle sind mittlerweile verheiratet und haben ein Kind. Kevin ist ein Hausmann, Oz ein berühmter Sportmoderator, Finch der coolste Mann der Welt, und Stifler ist immer noch Stifler. Die fünf Freunde entscheiden sich zu einem Klassentreffen, wo sie die alten Zeiten noch einmal wiederaufleben lassen.

Direct-to-Video Ableger
Mehrere Filme, die an die ersten American-Pie-Filme Anschluss finden, wurden in den darauffolgenden Jahren veröffentlicht. Die Filme hatten meist neue Charaktere als Hauptdarsteller. Abgesehen von dem vulgären Humor sind die Grundbestandteile der American-Pie-präsentiert-Filme die ständige Präsenz von Jims Vater und Mitgliedern der Stifler-Familie. Außer Jims Vater sind noch Matt Stifler und Chuck Sherman wiederkehrende Figuren.

American Pie präsentiert: Die nächste Generation (2005) handelt von Stevens jüngerem Bruder Matt Stifler (Tad Hilgenbrink), der gezwungen wird, in den Sommerferien ein Musikcamp zu besuchen. Im Verlauf des Films merkt er, dass er seine Arroganz fallenlassen muss, um ein Mädchen namens Elyse für sich zu gewinnen.

American Pie präsentiert: Nackte Tatsachen (2006) handelt von Stevens Cousin Erik Stifler (John White), dem ersten Stifler, der möglicherweise als Jungfrau den Abschluss macht. Nach einem fehlgeschlagenen Versuch, Sex mit seiner Freundin Tracy (Jessy Schram) zu haben, gibt sie ihm einen "Freipass", das College zu besuchen, welches Dwight (Steve Talley) – Erik's Cousin – besucht und an dem er seine Jungfräulichkeit verlor. Dabei wird Eriks Treue auf die Probe gestellt.

American Pie präsentiert: Die College-Clique (2007) setzt ein Jahr nach Nackte Tatsachen an. Erik hat jetzt seinen High-School-Abschluss und möchte aufs College, seine Freundin hat er an deren früheren Freund verloren. Um bei Dwights Bruderschaft Mitglied zu werden, muss er eine Reihe von Aufgaben erfüllen und fängt eine neue Beziehung mit einem Mädchen – Ashley (Meghan Heffern) – an.

American Pie präsentiert: Das Buch der Liebe (2009) handelt zehn Jahre nach den Ereignissen von American Pie. Ein Feuer in der Schulbücherei zerstört das "Buch der Liebe" (die "Bibel" aus dem ersten Film). Die Personen, die die Schuld an der Zerstörung tragen, brechen auf, um den Inhalt des Buches (mit Hilfe von Mr. Levenstein, dem Schöpfer des Buches) wiederherzustellen, und verlieren ihre Jungfräulichkeit.

American Pie präsentiert: Jetzt haben die Mädchen das Sagen (American Pie presents: Girls' Rules, 2020) behandelt die Liebesleben der Abschlussgänger der örtlichen High School dieses Mal aus der weiblichen Perspektive. Vier Mädchen schließen sich zusammen, um ihre Ziele zu erreichen.

Besetzung

Einnahmen

Weblinks
 Offizielle Website zu American Pie

Belege

Filmkomödie
Jugendfilm
US-amerikanischer Film
Filmreihe

American Pie (Filmreihe)


Dionisio Vicente Ramos, foi um frei franciscano espanhol que nasceu no dia 9 de outubro de 1871 em Teruel na Espanha. Durante a Guerra Civil Espanhola, ele foi morto em 1936 em Granollers, juntamente com os freis Alfonso Lopez, Modesto Vegas, Pedro Rivera, Francisco Remón e Miguel Remón. O Papa João Paulo II em 2001, aprovou a sua beatificação, juntamente com 233 mártires.

Biografia

Vida e Martírio
Dionisio Vicente Ramos nasceu no dia 9 de outubro de 1871 em Teruel na Espanha. Na juventude, entrou na Ordem dos Frades Menores Conventuais na Itália.

Exerceu diversos ministérios, como penitenciário na basílica de Loreto, professor nos seminários diocesanos e da Ordem, formador de candidatos à Ordem, tanto na Itália como na Espanha. Uma doença ocular limitava suas atividades na velhice. Durante a eclosão da perseguição religiosa da Guerra Civil Espanhola, se refugiou na casa de amigos, mas foi encontrado e fuzilado no dia 31 de julho de 1936 em Granollers.

Beatificação
Após a mortes dos religiosos conventuais, o bispo da Arquidiocese de Barcelona iniciou o processo de beatificação no dia 15 de outubro de 1953. Depois disto, o Papa João Paulo II aprova o seu martírio no dia 26 de março de 1999 e no dia 11 de março de 2001 beatifica 233 mártires, entre eles, os da Ordem Franciscana:

 Frei Alfonso Lopez
 Frei Modesto Vegas
 Frei Pedro Rivera
 Frei Francisco Remón
 Frei Miguel Remón

Ver também
 Ordem dos Frades Menores Conventuais
 São Francisco de Assis
 Guerra Civil Espanhola

Santos franciscanos

Dionisio Vicente


ඔහු ජනප‍්‍රිය සිනමාවට මෙන්ම සම්භාව්‍ය සිනමාවටද නැතිවම බැරි නළුවෙකි. තමන් තුට්ටු දෙකේ චිත‍්‍රපට රැසකද රඟපෑ බව ඔහු පිළිගනියි.

එම චිත‍්‍රපට කෙසේ වෙතත් ඒවායේද ඔහුගේ රංගනයන් ඉහළ මට්ටමක තිබිණි. දුෂ්ට චරිත වේවා, විකට චරිත වේවා ඕනෑම ආකාරයක සංකීර්ණ චරිත වේවා ඒ හැමෙකකටම ඉහළම සාධාරණය ඉටු කර ඇති මේ බොලිවුඩ් නළුවා අනූපම් කර්ය. ජනප‍්‍රිය රැල්ලේ චිත‍්‍රපට රසිකයන් පවා අනූපම් නොහඳුනන්නේ නොවේ. ඔහු එම ජනප‍්‍රියත්වය ලබාගෙන ඇත්තේ තමන් සතු විශිෂ්ට රංගන ප‍්‍රතිභාව නිසාවෙනි.

'මම පහළ මධ්‍යම පාංතික පවුලක උපන් කෙනෙක්. මම ඉගෙනුමට දක්ෂ වුණේ නැහැ. කී‍්‍රඩාවට දක්ෂ වුණා. පාසලේ දඩබ්බර ශිෂ්‍යයෙක් හැටියට ප‍්‍රකට වුණ මම මගේ ගුරුවරුන්ව, මවුපියන්ව අනුකරණය කළා'.

1955 මාර්තු 7 දා උපන් අනූපම් කර් ගේ පළමු රංගන පාඩම එම අනුකරණයයි. පසුකාලීනව රංගනය කෙරේ සිත යොමු කළ ඔහු ඉන්දියාවේ ජාතික නාට්‍ය පාසලෙන් රඟපෑම හැදෑරුවේය. ඉන්දියාවේ වාරණ මණ්ඩලයේ සභාපතිවරයා ලෙස කලක් කටයුතු කළ ඔහු ජාතික නාට්‍ය පාසලේ ජ්‍යෙෂ්ඨ ආචාර්යවරයකු ද වෙයි.

'සමහර අය කියන්න පුළුවනි රඟපෑම ගැන මේ තරම් දැනුමක් ඇති අයෙක් තුට්ටු දෙකේ චිත‍්‍රපටවල රඟපෑ එක වැරදියි කියලා. එවායේ රඟපෑවේ ඇයි කියලා ශිෂ්‍යයන් පවා මගෙන් අහනවා. ඒ මගේ ගමනේ ආරම්භය. ඒ සියලු කඩුළු පැනලා තමයි මම මේ තත්ත්වයට ඇවිත් ඉන්නේ. රඟපාන්න හොඳ චිත‍්‍රපට ලැබෙන තුරු බලා සිටියා නම් මම තවමත් බලා ඉන්නවා. කවුරුවත් මා ගැන කතා නොකරන්න, කවුරුවත් මගෙන් මෙහෙම ප‍්‍රශ්න නොකරන්නත් ඉඩ තිබුණා'.

මෑතකදී ත‍්‍රස්තවාදය පසුබිම් කර ගත් 'අ වෙන්ස්ඩේ' නමැති චිත‍්‍රපටයේ ඔහු රඟපෑවේ භාරතයේ තවත් විශිෂ්ට රංගන ශිල්පියකු ලෙස පිළිගැනෙන නස්රුදින් ෂා සමඟිනි. බොහෝ විචාරකයන් පවසන්නේ අනූපම් හා නස්රුදීන් එම චිත‍්‍රපටයේ අතිශය උසස් මට්ටමේ රංගනයන්හි නියැළෙන බවය.

අනූපම් ගේ බිරිය කිරන් කර් ද බොලිවුඩ් සිනමාවේ නිළියකි. ඇය ද විශිෂ්ට රංගන ශිල්පිනියක ලෙස පිළිගැනෙයි. ඔවුන්ගේ පුත‍්‍රයා සිකන්දර් කර් ද චිත‍්‍රපට නළුවෙකි. සමර් 2007 හා වුඩ්ස්ටොක් විලා යන චිත‍්‍රපටවල රඟපාමින් ඔහු බොලිවුඩයට පිවිසිය ද ඔහුට රන්බිර් කපූර්ට හෝ සෝනම් කපූර්ට තරම් ජනප‍්‍රියත්වයක් ලැබුණේ නැත.

අනූපම් හෝ කිරන්, සිකන්දර් තම පුතු බව පවසමින් ඔහුට අනවශ්‍ය ජනප‍්‍රියත්වයක් හෝ ප‍්‍රචාරයක් ලබා දෙන්නට උත්සාහ කළේ ද නැත. 'මම කලබල වන්නේ මගේ පුතා ඉක්මනින් ජනප‍්‍රිය නොවුණා කියලා නම් නෙවෙයි. ඔහු අදක්ෂ නළුවකු බව පෙනුණා නම් මම කලබල වෙනවා. ජනප‍්‍රිය නොවුණත් ඔහු රංගනයේ දක්ෂ අයකු බව සනාථ කර ඇති නිසා මම සතුටින් ඉන්නවා'. අතිශය සංකීර්ණ චරිත රඟපෑවද, අනූපම් වඩාත් කැමති විකට චරිත රංගනයටය.

'මම විකට චරිත රංගනයට වඩාත් කැමති ඒවාට පෙ‍්‍ර්ක්ෂක ප‍්‍රතිචාර ඒ වහා ලැබෙන නිසායි. අනෙක් අතට මම කැමතියි මිනිසුන් හිනස්සන්න. කෙනෙක් අඬනවාට වඩා හිනැස්සවීම අමාරුයි. අද ලෝකයේ පවතින දේවල් අනුව මිනිසුන්ට හිනාවීම පවා ඉක්මනට අමතක වී යන්නට පුළුවනි. එහෙම කාලයක ඔවුන් හිනස්සවන්න ලැබීම මම සළකන්නේ මගේ වාසනාවක් හැටියට'.

හොලිවුඩයේ විකට නළුවන් පිළිබඳ අනූපම් දරන්නේ මෙවැනි අදහසකි.

'ජිම් කැරි, පීටර් සෙලර්ස් හා ස්ටීව් මාර්ටින් වැනි නළුවන්ට මා ඉතාමත් කැමතියි. එහෙත් එදා මෙදාතුර ලෝකයේ බිහි වූ අග‍්‍රගන්‍යම විකට නළුවා චාලි චැප්ලින්. ඒ ගැන විවාදයක් නැහැ'.

අද ලෝකයේ ඉහළම සිනමා කර්මාන්ත දෙක හොලිවුඩය සහ බොලිවුඩයයි. වාර්ෂිකව නිපැයෙන චිත‍්‍රපට ප‍්‍රමාණය අතින් ඉන්දියාව හොලිවුඩයට වඩා ඉදිරියෙන් සිටියද, වෘත්තීයමය තත්ත්වය අතින් හොලිවුඩය බොලිවුඩයට වඩා ඉදිරියෙන් සිටින බව අනූපම් ගේ අදහසයි.

'තාක්ෂණය හා වෘත්තීයමය තත්ත්වය වගේම පළපුරුද්ද වැනි දේ වලින් හොලිවුඩය බොලිවුඩයට වඩා ඉදිරියෙන් සිටිනවා. අපි එය අවංකවම පිළිගන්න ඕනෙ. ඒ වගේම හොලිවුඩයට අද ලෝකයේ කරට කර සටනක් දෙන්න ඉන්නෙත් බොලිවුඩයම විතරක්ම බවත් අපි මතක තියා ගන්න ඕනෙ'.

අනූපම් ජීවිතය දෙස ඉතාමත් සුබවාදීව බලන පුද්ගලයෙකි.

'ජීවිතය හරිම සුන්දරයි. මම දුක් වින්ද කාල වකවානු තිබුණා. නමුත් සමහර විට මම හීනෙන්වත් නොසිතූ හොඳ දේවල් ජීවිතය මට ලබා දුන්නා. කිසිම දවසක මට ලන්ඩනයේ ජාත්‍යන්තර රංගන පාසලක් අරඹන්න පුළුවන් වේවි කියලා මම හිතුවේ නැහැ'.

අද ඔහු සතු එම රංගන පාසලේ රංගනය හැදෑරීමට වැඩි වශයෙන් පැමිණෙන්නේ එංගලන්තයේ තරුණ තරුණියන්ය.

'මම හුඟාක් කි‍්‍රයාශීලී පුද්ගලයෙක්. කාර්ය බහුල මිනිසෙකුට හැම දෙයක්ම කරන්න වෙලාව තිබෙනවා කියා මම විශ්වාස කරනවා. පසුගිය වසර දහයක පහළොවක කාලය ඇතුළත මට කිසිම කම්මැලිකමක් එක තත්පරයකදීවත් දැනිලා නැහැ.

මියෙන තුරුම ඉගෙන ගන්න බොහෝ දේවල් ජීවිතයක තිබෙනවා. කරන්න දේවලුත් තිබෙනවා. ඒ දේ නොදන්නා අයට තමයි ජීවිතයේ කම්මැලිකමක් දැනෙන්නේ'.

1955 උපත්

අනූපම් කර්


Saxe-Meiningen ( ;  ) was one of the Saxon duchies held by the Ernestine line of the House of Wettin, located in the southwest of the present-day German state of Thuringia.

Established in 1681, by partition of the Ernestine Duchy of Saxe-Gotha among the seven sons of deceased Duke Ernest the Pious, the Saxe-Meiningen line of the House of Wettin lasted until the end of the German monarchies in 1918.

History

House of Wettin
The Wettiner had been the rulers of sizeable holdings in today's states of Saxony, Saxony-Anhalt and Thuringia since the Middle Ages. In the Leipziger Teilung of 1485, the Wettiner were split into two branches named after their founding princes Albrecht and Ernst (albertinisch and ernestinisch). Thuringia was part of the Ernestine holdings of Kursachsen (the Electorate of Saxony). In 1572, the branches Saxe-Coburg-Eisenach and Saxe-Weimar were established there. The senior line again split in 1641/41 into three duchies, including the Duchy of Saxe-Gotha.

Duke Ernst I who founded this duchy with its seat at Gotha opposed the system of primogeniture. As a result, on his death in 1675 all of his sons inherited part of his holdings and were supposed to rule under the leadership of his oldest son. In practice, this proved very complicated and brought on three settlements in 1679, 1680 and 1681 that established the following princedoms: Saxe-Gotha (Friedrich), Saxe-Coburg (Albrecht), Saxe-Meiningen (Bernhard), Saxe-Eisenberg (Christian), Saxe-Hildburghausen (Ernst) and Saxe-Saalfeld (Johann Ernst).

Duchy of Saxe-Meiningen
Bernhard, Ernst I's third son, received the town of Meiningen as well as several other holdings (Wasungen und Salzungen, Maßfeld und Sand, Herrenbreitungen, Herpf, Stepfershausen, Utendorf, Mehlis and the former Franconian lands of the extinct House of Henneberg, Henneberg).

Bernhard chose the town of Meiningen as his residence and became the first duke of Saxe-Meiningen. From 1682 Duke Bernhard I had the Schloss Elisabethenburg built and in 1690 established a court orchestra (Hofkapelle), in which Johann Ludwig Bach later became the Kapellmeister (1711).

In the reshuffle of Ernestine territories that occurred following the extinction of the Saxe-Gotha-Altenburg line upon the death of Duke Frederick IV in 1825, Duke Bernhard II of Saxe-Meiningen received the lands of the former Duchy of Saxe-Hildburghausen as well as the Saalfeld territory of the former Saxe-Coburg-Saalfeld duchy.

As Bernhard II had supported Austria in the 1866 Austro-Prussian War, the prime minister of victorious Prussia, Otto von Bismarck, enforced his abdication in favour of his son George II, after which Saxe-Meiningen was admitted to join the North German Confederation.

By 1910, the duchy had grown to  and 278,762 inhabitants. The ducal summer residence was at Altenstein Castle. Since 1868, the duchy comprised the Kreise (districts) of Hildburghausen, Sonneberg and Saalfeld as well as the northern exclaves of Camburg and Kranichfeld.

End of the Duchy
In the German Revolution after World War I, Duke Bernhard III, brother-in-law of Emperor Wilhelm II, was forced to abdicate and his brother Ernst on 11/12 November 1918 refused the succession. The succeeding "Free State of Saxe-Meiningen" was merged into the new state of Thuringia on 1 May 1920.

Dukes of Saxe-Meiningen

 Bernhard I (1680–1706)
 Ernst Ludwig I (1706–24), son of Bernhard I
 Ernst Ludwig II (1724–29), son of Ernst Ludwig I
 Karl Friedrich (1729–43), son of Ernst Ludwig I
 Friedrich Wilhelm (1743–46), son of Bernhard I
 Anton Ulrich (1746–63), son of Bernhard I
 Karl Wilhelm (1763–82), son of Anton Ulrich
 George I (1782–1803), son of Anton Ulrich, father of Queen Adelaide
 Bernhard II (1803–66), son of Georg I
 Georg II (1866–1914), son of Bernhard II
 Bernhard III (1914–18), son of George II

Notes:
 Friedrich Wilhelm and Friedrich II of Saxe-Gotha reigned as guardians for the minor Karl Friedrich in 1729-1733
 Friedrich Wilhelm and Anton Ulrich reigned jointly in 1743-46
 Charlotte Amalie reigned as regent/guardian for the minors Karl Wilhelm und Georg I in 1763-82
 Luise Eleonore reigned as regent/guardian for the minor Bernhard II in 1803-1821
 Dukedom abolished in 1918.

Heads of the Ducal House of Saxe-Meiningen, post-monarchy

Bernhard III (1918–1928)
Prince Ernst (1928–1941)
Prince Georg III (1941–1946)
Prince Bernhard IV (1946–1984)
Prince Konrad (1984–present)

See also
 Ernestine duchies

References

External links

States and territories disestablished in 1918
States of the Confederation of the Rhine
States of the German Confederation
States of the North German Confederation
States of the German Empire
States of the Weimar Republic
Meiningen

House of Wettin
South Thuringia
1680 establishments in the Holy Roman Empire
1918 disestablishments in Germany

Saxe-Meiningen


An Otoglossum in uska genus han Liliopsida. An Otoglossum in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Otoglossum

Otoglossum


ආකේඩ් නිදහස් චතුරස්‍රය යනු කොළඹ නගර සංවර්ධන වැඩපිළිවෙල යටතේ සංවර්ධනය ලද සුපිරි සාප්පු සංකීර්ණයකි. එහි ලොව ප්‍රකට වෙළෙඳ සන්නාමයන්ට අයත් පාරිභෝගික භාණ්ඩ, ඉලෙක්ට්‍රොනික උපකරණ, ඇඟලුම්, ආභරණ හා ක්‍රීඩා භාණ්ඩ සපිරි සාප්පු සංකීර්ණ 40 ක්, සුපිරි තත්වයේ අවන්හල් කීපයක් සහ සිනමා ශාලාවක් පවතී.

කොළඹ නිදහස් චතුරස්‍ර සංවර්ධන ව්‍යාපෘතියේ දෙවන පියවර ලෙස "ආකේඩ් නිදහස් චතුරස්‍රය" සංවර්ධනය කොට තිබේ. ව්‍යාපෘතිය රාජ්‍ය ආරක්ෂක හා නාගරික සංවර්ධන අමාත්‍යාංශය සහ නාගරික සංවර්ධන අධිකාරිය එක්ව ක්‍රියාත්මක කල අතර ඒ සඳහා රුපියල් මිලියන 500 ක් වැයවී තිබේ.

අතීතය

බ්‍රිතානය පාලන සමය දක්වා දිවෙන ඉතිහාසයක් සහිත, 1799 වසරේ ස්ථාපනය කෙරූ අක්කර 5 1/2 ක පමණ භූමි ප්‍රමාණයක විසිරී ඇති පැරණි විගණකාධිපති දෙපාර්තමේන්තු පරිශ්‍රය සහිත මෙම ගොඩනැගිලි සංකීර්ණය, අතීතයේ කූඹිකැලේ යැයි හඳුන්වන ලද ප්‍රදේශයේ මානසික අබාධිතයන් සදහා වු රෝහලක් ලෙස ඉදිකරන ලද්දක් බැව් පැවසෙයි. පසුකාලීනව එම ප්‍රදේශ ජනාකිර්ණ වීමෙන් අනතුරුව රාජ්‍ය ආයතන කිහිපයක් පවත්වාගෙන යාම සඳහා සංකීර්ණය භාවිතා කරන ලදී. ඒ අනූව එහි රජයේ විගණකාධිපති දෙපාර්තමේන්තුව, පළාත් සභා ගොඩනැගිල්ල හා රජයේ රස පරික්ෂක දෙපාර්තමේන්තුව පවත්වා‍ෙගන ගොස් තිබූ අතර, කාලයත් සමග ගරාවැටීමට ලක්වූ ගොඩනැගිල්ල, කොළඹ නගර සංවර්ධන වැඩපිළිවෙල යටතේ සුපිරි සාප්පු සංකිර්ණයක් බවට පත්කොට 2014 වර්ෂයේ ජූලි මස 13 වන දිනදී ආකේඩ් නිදහස් චතුරස්‍රය නමින් විවෘත කරන ලදී.

මේවාද බලන්න
පැරණි කොළඹ ලන්දේසි රෝහල

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
නිළ වෙබ් අඩවිය

ආකේඩ් නිදහස් චතුරස්‍රය


Tobolsk (, ) is a town in Tyumen Oblast, Russia, located at the confluence of the Tobol and Irtysh rivers. Founded in 1590, Tobolsk is the second-oldest Russian settlement east of the Ural Mountains in Asian Russia, and was the historic capital of the Siberia region. Population:

History

Conquest of Khanate of Sibir
The town was founded on the site of the Tatar town of Bitsik-Tura. In 1580, a group of Yermak Timofeyevich's Cossacks initiated the Russian conquest of Siberia, pushing eastwards on behalf of the Tsardom of Russia. After a year of Tatar attacks, Yermak prepared for the conquest of the Khanate of Sibir and a campaign to take the Khanate's capital city, Qashliq. The Cossacks conquered the city on 26 October 1582, sending Kuchum into retreat. Despite the conquest, Kuchum regrouped his remaining forces and formed a new army, launching a surprise attack on 6 August 1584, killing Yermak. There were a series of battles over Qashliq, and it passed between Tatar and Cossack control, before the city was finally abandoned in 1588. Kuchum was eventually defeated by the Cossacks in 1598 at the Battle of Urmin near the River Ob, ending the Khanate of Sibir. The Russians had established control over the western Siberia region.

Founding of Tobolsk and Imperial Russian era
Tobolsk was founded in 1587 by a group of Cossacks under the command of  near the ruins of Qashliq. (Years of fighting had left Qashliq almost totally destroyed.) Tobolsk would become the center of the conquest of Siberia. To the north Beryozovo (1593) and Mangazeya (1600-01) were built to bring the  Nenets under tribute, while to the east Surgut (1594) and Tara (1594) were established to protect Tobolsk and subdue the ruler of the Tatars. Of these settlements, Mangazeya was the most prominent, and it was used as a base for further exploration eastward.

The new city of Tobolsk, the second Russian town founded in Siberia (after Tyumen), was named after the Tobol River. It was situated at its confluence with the Irtysh River, where the Irtysh turns from flowing westward to flowing northward. Tobolsk grew quickly, based on the importance of the Siberian river routes, and it prospered on trade with China to the east and with Bukhara to the south.

In 1708 Tobolsk was designated as the capital of the newly-established Siberia Governorate; the first school, theater, and newspaper in Siberia were founded here. During the Great Northern War, soldiers of the defeated  Swedish army at Battle of Poltava in 1709 were sent in large numbers as prisoners of war to Tobolsk. The Swedes numbered about 25% of the total population and were popular among locals for their contributions to the city. A building of the Tobolsk Kremlin was named the Swedish Chamber in their honor. Many of them were not repatriated until the 1720s, while some of them settled permanently in Tobolsk.

In 1719, Russian authorities began administrative reforms that resulted in Tobolsk's political importance declining as the Siberia Governorate's massive territory was gradually decentralized. New provinces were organized or territory was transferred to other governorates. By 1782 the Siberia Governorate was abolished and its remaining area split into two viceroyalties, with Tobolsk becoming the capital of the Tobolsk Viceroyalty. In 1796, Tobolsk became the capital of Tobolsk Governorate, and remained the seat of the Governor-General of Western Siberia until the seat moved to Omsk in the 1820s or 1830s. Acknowledging the authority of Tobolsk, many Western Siberian towns - including Omsk, Tyumen, and Tomsk - had their original  coats of arms display the Tobolsk insignia, which Omsk continues to honor . After the Decembrist Revolt in 1825, some of the Decembrists deported to Siberia settled in Tobolsk. In the 1890s the importance of Tobolsk declined further after the Trans-Siberian Railway line between Tyumen and Omsk bypassed the city to the south.

In the early 1900s Tobolsk was noted as the administrative center of home province of Grigori Rasputin, a faith-healer who had great influence with the Romanov Imperial family. The city is located close to his birthplace  Pokrovskoye. The town was also famous for confectionery companies run by Karelian immigrants.

Soviet era
In March 1917, the February Revolution forced the abdication of Tsar Nicholas II, ending the  Russian Empire. In August the new Provisional Government evacuated the imperial family and their retinue to Tobolsk to live in the former house of the Governor-General. With the October Revolution three months later, the Russian Civil War began, and the Bolsheviks quickly came to power in Tobolsk. After troops of the opposing White Army approached the city in the spring of 1918, the Bolsheviks moved the imperial family west to Yekaterinburg. They were executed there in July 1918, together with several of their retainers.

Following the Bolshevik victory and the formation of the Russian Soviet Federative Socialist Republic, administrative reforms in 1920 resulted in the abolition of Tobolsk Governorate and the end of 218 years of Tobolsk serving as a provincial capital. Instead, the city became the administrative center of its own uyezd (county), Tobolsky District, in the new Tyumen Province. From 1921 to 1922, Tobolsk was a site of massive anti-Bolshevik peasant uprisings across Western Siberia by peasants associated with the Green Army. On November 3, 1923, the city became part of Ural Oblast; on January 7, 1932, it was transferred to Omsk Oblast. From January 17, 1934, the city was part of Obsko-Irtysh Oblast, until it was abolished on December 7 that year and transferred to Omsk Oblast. On August 14, 1944, Tobolsk was transferred to Tyumen Oblast.

A 2004 American book said a 1982 explosion in Tobolsk was caused by CIA sabotage. A former KGB officer said that the explosion was caused by improper installation. On July 10, 1987, by decree of the Presidium of the Supreme Soviet of the USSR, the city of Tobolsk was awarded the Order of the Badge of Honour.

Recent history
On November 4, 1996, Tobolsk became an independent city with town status when it was separated from Tobolsky District by the Tyumen Oblast Duma.

In 2013, Tobolsk-Polymer opened the largest polypropylene production facility in Russia as part of an initiative to create a large petrochemical complex in the city. Tobolsk has also become a popular location for tourism in Siberia due to its historical importance, architecture, and natural landscapes. It is an important educational center of the Russian Orthodox Church, and the seat of Tobolsk Diocese, the first Orthodox diocese in Siberia.

Administrative and municipal status
Within the framework of administrative divisions, Tobolsk serves as the administrative center of Tobolsky District, even though it is not a part of it. As an administrative division, it is, together with one urban-type settlement, incorporated separately as the Town of Tobolsk—an administrative unit with the status equal to that of the districts. As a municipal division, the Town of Tobolsk is incorporated as Tobolsk Urban Okrug.

Economy

The economy of modern Tobolsk centers on a major oil refinery and the petrochemical industry. Some traditional crafts, such as bone-carving, are also preserved. The main factory of the town and Tyumen oblast' is Sibur holding. It is also the biggest employer of the region.

The town is connected with other cities of Tyumen oblast' and other Russian regions by trains, buses  and since September, 24 2021 by air.

Climate
Tobolsk has a humid continental climate (Köppen climate classification Dfb) bordering on a subarctic climate (Köppen climate classification Dfc). Winters are very cold with average temperatures from  to  in January, while summers are mild with average July temperatures from . Precipitation is moderate and is somewhat higher in summer than at other times of the year.

Demographics
Ethnic composition (2010)::
 Russians – 76.4%
 Tatars – 16.8%
 Ukrainians – 1.9%
 Azerbaijanis – 0.8%
 Others – 4.1%

Main sights

Tobolsk is the only town in Siberia and one of the few in Russia which has a standing stone kremlin (Tobolsk Kremlin): an elaborate city-fortress from the turn of the 17th and 18th centuries. Its white walls and towers with an ensemble of churches and palatial buildings spectacularly sited on a high river bank were proclaimed a national historical and architectural treasure in 1870.

The principal monuments in the kremlin are the Cathedral of St. Sophia (1683–1686), a merchant courtyard (1703–1705), an episcopal palace (1773–1775; now a museum of local lore), and the so-called Swedish Chamber, with six baroque halls (1713–1716). The town contains some remarkable baroque and Neoclassical churches from the 18th and 19th centuries. Also noteworthy is a granite monument to Yermak, constructed to a design by Alexander Brullov in 1839. The town's vicinity is rich in ancient kurgans and pagan shrines, some of which date back to the 10th century BCE.

The Governor's Mansion, built in 1790, is a historical monument protected by the Russian federal government. It is built in the architectural style of classicism and one of the first stone buildings built in the city. It is best known as having housed the last Tsar, Nicholas II, and his family after he abdicated the throne they were sent to exile by the Bolsheviks. The family was then moved to Yekaterinburg where they were later slaughtered.

Notable people

Alexander Alyabyev, composer
Juraj Križanić, pan-Slavist linguist
:fr:Sergueï Kartsevski, linguist
Dmitri Mendeleev, chemist
Vasily Perov, painter
Alexander Zakin, pianist
Nikolai Nikitin, designer
Semyon Remezov, geographer
Pyotr Pavlovich Yershov, writer
John of Tobolsk, Metropolitan of Tobolsk canonised by the Russian Orthodox Church
 Thomas Ryzkov, Orthodox Christian repentant and saint

Twin towns and sister cities

Tobolsk is twinned with:
 Council Bluffs, Iowa, United States

References

Notes

Sources

Further reading

Brumfield, William. Tobolsk: Architectural Heritage in Photographs. Moscow: Tri Kvadrata, 2006.

External links

Official website of Tobolsk
Official website of Tobolsk Town Administration
Tobolsk: Siberia's first capital

Tobolsky Uyezd
Populated places on the Irtysh River
Populated places established in 1587

Tobolsk


Gabriela Stoewa (; ; * 15. Juli 1994 in Chaskowo) ist eine bulgarische Badmintonspielerin.

Karriere
Gabriela Stoewa gewann die Balkanmeisterschaft im Damendoppel mit Schwester Stefani. 2011 siegte sie bei den Türkiye Open Antalya. Bei den bulgarischen Badmintonmeisterschaften erkämpfte sie sich sowohl 2010 als auch 2011 Silber im Doppel mit ihrer Schwester. 2012 gewannen beide das Damendoppel bei den Bulgarian International. Diesen Erfolg konnten sie 2013 wiederholen. 2014 gewannen beide die Slovenia International.

Weblinks

Badmintonspieler (Bulgarien)
Olympiateilnehmer (Bulgarien)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2020
Teilnehmer an den Europaspielen (Bulgarien)
Europameister (Badminton)
Europaspielesieger (Badminton)
Teilnehmer der Europaspiele 2015
Teilnehmer der Europaspiele 2023
Bulgarischer Meister (Badminton)
Bulgare
Geboren 1994
Frau

Gabriela Stoewa


Duncan Fraser est un acteur britannique né un  mars à Manchester en Angleterre.

Biographie

Filmographie

Cinéma

Télévision

Liens externes

Acteur britannique
Naissance en mars
Naissance à Manchester

Duncan Fraser


دائرة العفرون إحدى دوائر ولاية البليدة وتضم بلديات العفرون وواد جر.

عفرون

دائرة العفرون


Perla Haney-Jardine (Río de Janeiro; 17 de julio de 1997) es una actriz estadounidense-brasileña. Es más conocida por su papel en Kill Bill: Volumen 2 como B.B, la hija de Beatrix Kiddo (La Novia) y Bill.

Vida personal
Perla Haney-Jardine nació en Río de Janeiro, Brasil. Empezó haciendo comerciales antes de comenzar a actuar en el cine. Posteriormente se trasladó con su familia en Asheville, Carolina del Norte, Estados Unidos. Su padre, Chusy Haney-Jardine, es un director venezolano, y su madre, Jennifer Macdonald, es una productora de cine estadounidense.

Carrera
Haney-Jardine protagonizó la película de 2005 Dark Water, junto a Jennifer Connelly y Tim Roth. En 2008 interpretó el papel de la hija del personaje de Diane Lane en la película Untraceable. En la película biográfica de 2015 Steve Jobs interpretó el papel de Lisa Jobs, hija de Steven Jobs.

Filmografía

Enlaces externos

Actrices infantiles de Estados Unidos
Actrices de cine de Estados Unidos
Nacidos en Río de Janeiro
Emigrantes brasileños hacia Estados Unidos

Perla Haney-Jardine


An Phreatia sphaerocarpa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Phreatia sphaerocarpa in nahilalakip ha genus nga Phreatia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Phreatia

Phreatia sphaerocarpa


Bywell Hall est une maison de campagne privée du  située sur la rive nord de la rivière Tyne à Bywell, dans le Northumberland. C'est un bâtiment classé Grade II*.

Histoire
Le manoir de Bywell et le château de Bywell appartenaient à la famille Neville au , mais à la suite de la déclaration hors la loi de Charles Neville (6e comte de Westmorland) pour avoir pris part au Soulèvement du Nord, les domaines de Neville sont confisqués et Bywell est vendu en 1571 par la Couronne à la famille Fenwick.

William Fenwick (fils de John Fenwick High Sheriff de Northumberland en 1727) construit la nouvelle maison à Bywell selon les plans de l'architecte James Paine (architecte) en 1760.

Le domaine est vendu à Thomas Wentworth Beaumont pour 145 000 £ au début du  et la maison est améliorée par les Beaumont, avec l'aide de l'architecte John Dobson (architecte), en 1827 et modifiée plus tard au .

La maison est le siège de Wentworth Beaumont,  vicomte Allendale et le domaine est exploité commercialement par Allendale Estates.

Références

Liens externes

Monument classé de Grade II* dans le Northumberland

Bywell Hall


Das Sahīh Muslim () von Muslim ibn al-Haddschādsch (um 820–875) ist eine wichtige Hadith-Sammlung der Sunniten. Es gilt nach dem Sahih von Buchari als das zuverlässigste Hadithbuch und ist eine der sechs sunnitischen kanonischen Hadith-Sammlungen. Ihr Kompilator war ein Schüler Bucharis. Das Sahih Muslim "umfasst 7275 Hadith, d.h. ohne Wiederholungen 4000". Wie auch das Werk Bucharis enthält es "Überlieferungen über alle Themen, ob die Scholastik betreffend oder die Auslegung, die Moral oder das Religionsrecht".

Das Werk wurde von dem Gelehrten an-Nawawī (1233–1277) und anderen kommentiert.

Siehe auch
 al-Buchārī
 Sahih

Literatur
 Jonathan Brown: The Canonization of al-Bukhārī and Muslim : The Formation and Function of the Sunnī Ḥadīth Canon. 2007 (Online)
 Abdul Hamid Siddiqui: Imam Muslim (202 – 261H) – sunnah.org

Übersetzungen
 Fadlallah Ksiks (Hrsg.): Ṣaḥīḥ Muslim : Gekürzte Ausgabe. IB Verlag Islamische Bibliothek, Düsseldorf 2011, ISBN 978-3-941111-24-0.
 Sahih Muslim (Arabic-English), 8 vols set, übersetzt von Abdul Hamid Siddiqui, Online-Version theonlyquran.com
 usc.edu: Englische Übersetzung vom Center for Muslim-Jewish Engagement
 kalamullah.com: Englische Übersetzung der Einführung zum Sahih Muslim

Weblinks
 Auszüge aus Ṣaḥīḥ Muslim in deutscher Sprache
 Wikisource: Sahih Muslim
 Die Islamische Kultur und Zivilisation im Laufe der Geschichte (Teil 53) (IRIB)
 Islamische Literaturkunde und Gelehrtenbiographien (Samir und Umm Abdurrahman Mourad)

Einzelnachweise und Fußnoten

Hadith
Islamische Literatur

Sahīh Muslim


Die Czechoslovakian International 1992 im Badminton fanden vom 2. bis zum 4. Oktober 1992 in Prag statt.

Austragungsort
 Sporthalle TJ Spoje Praha

Sieger und Platzierte

Referenzen
 http://www.tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=5E5625A1-049B-4B85-A8C5-D43D1B9BB0C2

1992
Badminton 1992
Badmintonwettbewerb in Prag
EBU Circuit 1992/93

Czechoslovakian International 1992


Tırnak insanda ve birçok omurgalı hayvanda parmak uçlarının dış bölümünü örten boynuzsu tabakadır. Sağlıklı bir insan vücudunda yer alan 20 parmağın her birinin ucunda yer alması gerekir. Tırnaklar keratin adı verilen sertleşmiş proteinden oluşur. Tırnağın başlangıç kısmında deri ile birleştiği alanda bulunan yarımay şeklindeki beyaz şekle lunula adı verilir. Toynaklılar (çift toynaklılar ile tek toynaklılar) grubundan memeli hayvanların tırnağına toynak denir.

İnsanlarda tırnaklar günde ortalama olarak 0,1 milimetre uzar. (100 günde 1 cm) El tırnaklarının uzayıp tamamen yenilenmesi 4-6 ay, ayak tırnaklarının ise 12-18 ay sürer. Tırnakların büyüme süresi kişiden kişiye, yaşa, mevsime, özel bakıma ve kalıtsal özelliklere göre farklılık gösterir. Tırnaklar da tıpkı deri gibi kuruyabilir ve hastalıklar kapabilir. Tırnak yeme huyu ise kişide birçok önemli hastalığın başlamasına sebep olabilir. Tırnak yemeye sebep olan faktörler aşırı gerginlik, sıkıntı ve açlıktır.

Tırnağın kültürdeki etkisi oldukça büyüktür. Batı kültüründe uzun tırnak kadınlığın simgesi olarak kabul görür. Bazı Asya ülkelerinde erkeklerin de tüm tırnaklarını ya da serçe parmak tırnağını uzattıkları görülse de bu tutum birçok batı ülkesinde burun karıştırma ya da kokain kullanma ile ilişkilendirildiğinden hoş karşılanmamaktadır. Bununla birlikte birçok gitar sanatçısı tırnak uzatır. Tırnakları boyama geleneği günümüzden 5000 yıl öncesine kadar gider.

Tırnaklar hakkında yanlış bilinen bir söylenti de tırnakların kişinin ölümünden sonra birkaç gün büyümeye devam ettiği inancıdır. Fakat bunun asıl sebebi ölü bedenin gün geçtikçe su kaybetmesi sonucu derinin büzülerek geri çekilmesi sonucu tırnakların daha belirgin hale gelmesidir.

Bazı Tırnak Hastalıkları

Tırnak batması:
Tırnak şeklinin müsait olması ya da dar ayakkabı giyilmesi sonucunda gelişebilir. Basit tırnak çekimi ile genellikle düzelme görülmez. Tırnak yatağının onarılması gerekebilir.

Kanca tırnak:
Tırnak şeklinin uca doğru kıvrılması ile gelişir. Zamanla tırnağın uç kısmı tam kapanıncaya kadar kıvrılabilir. Tırnak kesmek zorlaşır. Kemiğe baskı yaptığı için ağrıya neden olur, yürümeyi zorlaştırır. Tırnak yatağının düzeltilme operasyonu ile düzelme sağlanır. Kanca tırnakta da tırnağın daha kıvrık çıkmasına yol açacağı için tırnağın çekilmesi önerilmemektedir.

Tırnak İltihabı:
Dolama ya da panariş denilen hastalık tırnak deri sınırından ya da deriden herhangi bir şekilde (diken batması, yaralanma vs.) iltihap kapması durumudur. Parmağın o bölgesinde üreyerek çoğalan mikroplar apse benzeri bir duruma sebep olurlar parmak şişer ve basınç artar; bunun sonucunda dayanılmaz şiddette ağrı olur.

Dış bağlantılar

El
Örtü sistemi
İnsan görünüşü
Ayak

Tırnak


Marc Delafontaine () a fost un chimist elvețian care, în 1878 – alături de Jacques-Louis Soret – a observat pentru prima oară holmiu prin metode spectroscopice.  În 1879, Per Teodor Cleve a separat acest chimic de tuliu și erbiu. Cei trei sunt creditați pentru descoperirea elementului.

Nașteri în 1837
Decese în 1911
Chimiști elvețieni
Chimiști din secolul al XX-lea
Chimiști din secolul al XIX-lea
Descoperitori de elemente chimice

Marc Delafontaine


ZborХор (čita se: Zborhor, Hor se piše ćirilicom) je zagrebački mješoviti amaterski zbor koji izvodi etno pjesme Balkana. Članovi zbora pjevaju srpske tradicijske pjesme u izvornom obliku, sa željom da u suvremeno doba prenesu dio povijesti.

Osnovan je 2009. unutar Srpskog kulturnog društva "Prosvjeta". Članstvo u zboru ne ostvaruje se nacionalnom pripadnošću već entuzijazmom za srpsku tradicionalnu glazbu i glazbu Balkana u širem smislu, a inkluzivno je za različite stupnjeve glazbenog predznanja članova.

Zbor učestalo nastupa uz instrumentalnu pratnju na tarabuci i/ili gitari na festivalima i događanjima u javnom prostoru Zagreba pogotovo u toplijem dijelu godine, etno glazbenim događanjima i radionicama, na antifašističkim događanjima, manjinskim okupljanima ili događanjima za srpsku zajednicu.

Povijest

Zbor je utemeljen 4. rujna 2009. u Zagrebu kao Zbor SKD "Prosvjeta" kada je voditeljica kazališne scene EHO Svetlana Patafta inicirala osnivanje glazbenog odjela unutar zagrebačkog pododbora Srpskog kulturnog društva "Prosvjeta". Zadatak osnivanja odjela povjeren je zborovoditeljici Lidiji Dokuzović i Salamonu Jazbecu koji su formirali zbor i u njega pozvali članove šire od samo pripadnika srpske zajednice.

Svoje sadašnje ime ZborХор je dobio 2011. godine. S velikim brojem nastupa, uključujući dvadeset samostalnih koncerata iste godine objavili su Pjesmaricu, kao prvo izdanje, te drugo izdanje 2013. godine. O ZborХор-u je snimljen dokumentarni film i opsežniji dokumentarni prilog Fade In produkcije. Zbor je gostovao u više TV i radio emisija i o njima je objavljeno nekoliko desetina tekstova u hrvatskim medijima, uključujući neke od najtiražnijih.

U proteklih dvanaest godina kroz zbor je prošlo stotinjak članova. Nakon Lidije Dokuzović, ZborХор su od ožujka 2012. do ožujka 2013. vodili Allan Skrobe i Aleksandra Namjesnik, a od ožujka 2013. do rujna 2016. Marta Kolega, nakon čega vodstvo preuzima Jovana Lukić, koja je i danas na njegovom čelu.

O svom sudjelovanju u zboru članovi razgovaraju sa svojim obiteljima, prijateljima i poznanicima razbijajući na taj način predrasude utemeljene na nacionalnoj pripadnosti.

Ostvarili su suradnju s etno grupom Afion, riječkom rock grupom Let 3, Le Zborom, Čipkicama, zborom Domaćigosti te pjevačkom sekcijom Momi biserne pod okriljem MKD Ohridski biser.

Kronologija nastupa, inicijativa i suradnji
ZborХор je nastupio 12. svibnja 2012. godine na obilježavanju Međunarodnog dana kulturne raznolikosti u Domu hrvatske mladeži te ponovio nastup na rivi u Zadru.

U prostorijama SKD Prosvjeta ZborХор redovno od prosinca 2012. godine održava svoj prednovogodišnji koncert, koji se 2012. godine održao pod nazivom Ja bih hteo pesmom da ti kažem, a 2014. godine po nazivom Doba gdje je uz nastup zbora mladi umjetnik Goran Vinčić prezentirao ulomke književnih djela.

U dvorištu art caffea Jutro u Zagrebu 10. lipnja 2014. godine ZborXop organizira Street open stage festival srETNO na kojem sam nastupa. Koncept festivala, na kojem je sudjelovalo više grupa, bio je da je svatko tko pjeva etno mogao doći na scenu i otpjevati nešto.

Članovi zbora sudjelovali su 2014. godine u multimedijalnom projektu i glazbeno-kazališnom performansu Mali čovjek želi preko crte kazališne skupine Montažstroj.

U lipnju 2015. godine ZborХор je nastupao na Harmici i Strossmayerovom šetalištu na uličnom festivalu Cest is d'best. ZborХор od 2015. do 2019. godine radovno nastupa na Trnjanskim kresovima s tradicionalnim etno repertoarom i repertoarom antifašističkih te narodnooslobodilačkih pjesama na inicijativu i u organizaciji Mreže antifašiskinja Zagreb.

U organizaciji etno grupe Kamene babe i psihodeličnog post kroat rock banda Mokre Gjive zbor je sudjelovao nastupom na glazbeno-kazališnom događanju Balade Petrice Kerempuha, Kamene babe i Zbor Xor 15. ožujka 2018. godine u AKC Medika.

ZborXop je sudjelovao 21. travnja 2018. godine na Festivalu samoorganiziranih zborova Sve u jedan glas u Teatru &TD u organizaciji Le Zbora.

Povodom Dana oslobođenja Rijeke 3. svibnja 2019. u okviru programa Slobodna Rijeka i programskog pravca Kuhinja unutar projekta Rijeka 2020 Europska prijestolnica kulture ZborXop je nastupio u Palachu u Rijeci s antifašističkim i partizanskim repertoarom uz ostale angažirane i aktivističke zborove kao Domaći gosti iz Zagreba, Zbor Praksa iz Pule, VINS iz Rijeke te zbor Kulturno-umjetničke udruge Jeka Primoja.

Svojih prvih deset godina djelovanja obilježio je 15. i 16. lipnja 2019. godine nastupom na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu te na Danu nacionalnih zajednica na Zrinjevcu. U okviru izdanja programa Drugačija glazba: Fešta balkanika 30. studenog 2019. godine u AKC Medika u Zagrebu ZborXop je nastupio uz DJ Seru.

U KSET-u je 6. ožujka 2020. godine ZborXop nastupio uz etno band Bakalar. Zbor je 18. lipnja 2020. godine nastupio uz ženski zbor Bulbuli iz KDBH 'Preporod' u Botaničkom vrtu na Danu nacionalnih manjina Grada Zagreba.

Utjecaji i doprinosi
Iz ZborХор-a 2016. godine je nastala mješovita vokalno-instrumentalna etno grupa Kamene babe. U ZborХор-u su pjevale Sara Ercegović i Eva Badanjak, članice indie grupe Žen. Bivša članica ZborХор-a Marjana Kremer osnovala je etno trio Zorja, a Tea Režek svoj solistički etno projekt Prisoje. U ZborХор-u pjeva indie folk kantautor Martin Ladika.

Izvori

Vanjske poveznice
 Video prilog FADE-in produkcije: ZborХор
 ZborHop Soundcloud profil
 ZborHop Facebook stranica
 ZborHop YouTube kanal

Kultura u Zagrebu
Hrvatski etno sastavi

ZborХор


San Francisco Giants, ABD'nin San Francisco, Kaliforniya şehrinde bulunan ve Major League Baseball liginin National League Batı Grubu'nda mücadele eden beyzbol takımıdır.

Takım maçlarını 2000 yılından beri AT&T Park stadyumunda yapmaktadır.

Şampiyonluklar
 World Series (7) =2012 • 2010 • 1954 • 1933 • 1922 • 1921 • 1905
 NL Pennants (22) =2012 • 2010 • 2002 • 1989 • 1962 • 1954 • 1951 • 1937 • 1936 • 1933 • 1924 • 1923 • 1922 • 1921 • 1917 • 1913 • 1912 • 1911 • 1905 • 1904 • 1889 • 1888
 Batı Grubu Şampiyonluğu (8) =2012 • 2010 • 2003 • 2000 • 1997 • 1989 • 1987 • 1971

Eski isimler
 New York Giants (1885-1957)
 New York Gothams (1883-1885)
 Troy Union Cities / Trojans (1879-1882)

Dış bağlantılar

 San Francisco Giants resmi  site
 San Francisco Giants - Sportiki

Giants
Kaliforniya'daki beyzbol takımları
Major League Baseball takımları
1883'te kurulan spor kulüpleri

San Francisco Giants


Morchella anatolica (Mustafa Ișiloğlu, Hakan Alli, Brian M. Spooner,.M. Halil Solak, 2010)  este o specie de ciuperci comestibile saprofită din încrengătura Ascomycota, în familia Morchellaceae și de genul Morchella, denumită în popor zbârciog anatolian. Ea a fost descoperită pentru prima dată în provincia Muğla, Turcia, fiind însă răspândită de asemenea în Spania de Sud (provincia Cordoba) și Balcani și poate fi găsită probabil de asemenea în Dobrogea precum în regiunile transdunărene ale României. Buretele, care creste în grupuri mici, se dezvoltă în regiuni mai calde pe mușchi (plantă sub pini dar de asemenea pe lângă frasini și stejari. Timpul apariției est primăvara, din aprilie până iunie.

Descriere
 Corpul fructifer: este mic, cu o înălțime de 3-4cm  și un diametru de 1-2,5 cm, de formă conică cu marginea aderentă la picior, gol în interior, cu suprafața numai ușor zbârcită, datorită lipsei de nervuri transversale (aproape mereu), dar care sunt longitudinal cărnoase. Coloritul este în tinerețe mai mult sau mai puțin de culoarea de  liliac deschis, schimbând după scurt timp la violet și devenind la vârstă gri-maroniu.
 Piciorul: are o lungime de  2-3 cm și o grosime de 1-1,5 cm, este regulat, și solid, acoperit câteodată cu negi fini și gol în interior. Culoarea lui se adaptează celei al corpului fructifer, fiind însă mereu mai deschisă.
 Carnea: este albicioasă, ceroasă, și foarte fragilă, cu gust plăcut precum un miros slab de ciuperci.
 Caracteristici microscopice: are spori inserați în ascii cilindrice și octospore cu o mărime de 290-310 x 18-26 microni, fiind elipsoidali, hialini (translucizi), la început netezi, dar prezentând sub microscop la maturitate dungi longitudinale fine pe suprafața lor. Cu o mărime de 24-30 x 18-26 microni sunt de dimensiuni relativ mari pentru acest gen.

Confuzii
Acest soi este - spre deosebire de multe altele - destul de clar de delimitat și determinabil. Printr-o observație superficială, o confuzie ar fi posibilă cu câteva puține specii mai mari și cu toate comestibile, cum sunt de exemplu: Morchella conica, Morchella costata, Morchella punctipes, Morchella rufobrunnea, sau Verpa bohemica.

Sub numele românesc de "zbârciog" se tratează aproape mereu patru mari genuri de ciuperci: Gyromitra, Helvella, Morchella și Verpa. Între primele două se găsesc specii otrăvitoare pe când cele două din urmă sunt comestibile. Cu toate că cele patru genuri sunt goale pe interior, ele pot fi deosebite destul de ușor: Morchella și Verpa sunt unicamerale, pe când Gyromitra și Helvella sunt multicamerale, prezentând o încrengătură de goluri în interiorul lor.

Ciuperci asemănătoare

Valorificare
Zbârciogul anatolian este de aceiași valoare culinară ca Morchella esculenta, fiind și el, consumat crud, otrăvitor ca toate soiurile ale genului Morchella.

Dacă specia s-ar găsi în România, ar trebui să fie cruțată și lăsată la loc pentru a permite răspândirea ei.

Note

Bibliografie
 P. Clowez: "Les Morilles. Une nouvelle approche mondiale du genre Morchella", în: Bulletin de la Société mycologique de France, nr. 126 (3-4), p. 199-384 (2012)
 H. Tașkın, S. Büyükalaca, H. H. Doğan, S. A. Rehne, K. O'Donnell: "A multigene molecular phylogenetic assessment of true morels (Morchella) in Turkey" în: Fungal Genetics and Biology", nr., 47 (8), p. 672-682 (2010)

Legături externe
 *
 Morchella anatolica, imaginea 1
 Morchella anatolica, imaginea 2

Morchella
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
2010 în știință

Morchella anatolica


In mathematical physics, scalar potential, simply stated, describes the situation where the difference in the potential energies of an object in two different positions depends only on the positions, not upon the path taken by the object in traveling from one position to the other.  It is a scalar field in three-space:  a directionless value (scalar) that depends only on its location.  A familiar example is potential energy due to gravity.

A scalar potential is a fundamental concept in vector analysis and physics (the adjective scalar is frequently omitted if there is no danger of confusion with vector potential).  The scalar potential is an example of a scalar field. Given a vector field , the scalar potential  is defined such that:

where  is the gradient of  and the second part of the equation is minus the gradient for a function of the Cartesian coordinates . In some cases, mathematicians may use a positive sign in front of the gradient to define the potential. Because of this definition of  in terms of the gradient, the direction of  at any point is the direction of the steepest decrease of  at that point, its magnitude is the rate of that decrease per unit length.

In order for  to be described in terms of a scalar potential only, any of the following equivalent statements have to be true:
 where the integration is over a Jordan arc passing from location  to location  and  is  evaluated at location .
 where the integral is over any simple closed path, otherwise known as a Jordan curve.

The first of these conditions represents the fundamental theorem of the gradient and is true for any vector field that is a gradient of a differentiable single valued scalar field .  The second condition is a requirement of  so that it can be expressed as the gradient of a scalar function. The third condition re-expresses the second condition in terms of the curl of  using the fundamental theorem of the curl.  A vector field  that satisfies these conditions is said to be irrotational (conservative).

Scalar potentials play a prominent role in many areas of physics and engineering.  The gravity potential is the scalar potential associated with the gravity per unit mass, i.e., the acceleration due to the field, as a function of position. The gravity potential is the gravitational potential energy per unit mass.  In electrostatics the electric potential is the scalar potential associated with the electric field, i.e., with the electrostatic force per unit charge. The electric potential is in this case the electrostatic potential energy per unit charge.  In fluid dynamics, irrotational lamellar fields have a scalar potential only in the special case when it is a Laplacian field.  Certain aspects of the nuclear force can be described by a Yukawa potential.  The potential play a prominent role in the Lagrangian and Hamiltonian formulations of classical mechanics.  Further, the scalar potential is the fundamental quantity in quantum mechanics.

Not every vector field has a scalar potential. Those that do are called conservative, corresponding to the notion of conservative force in physics. Examples of non-conservative forces include frictional forces, magnetic forces, and in fluid mechanics a solenoidal field velocity field. By the Helmholtz decomposition theorem however, all vector fields can be describable in terms of a scalar potential and corresponding vector potential. In electrodynamics, the electromagnetic scalar and vector potentials are known together as the electromagnetic four-potential.

Integrability conditions
If  is a conservative vector field (also called irrotational, curl-free, or potential), and its components have continuous partial derivatives, the potential of  with respect to a reference point  is defined in terms of the line integral:

where  is a parametrized path from  to ,

The fact that the line integral depends on the path  only through its terminal points  and  is, in essence, the path independence property of a conservative vector field. The fundamental theorem of line integrals implies that if  is defined in this way, then , so that  is a scalar potential of the conservative vector field . Scalar potential is not determined by the vector field alone: indeed, the gradient of a function is unaffected if a constant is added to it. If  is defined in terms of the line integral, the ambiguity of  reflects the freedom in the choice of the reference point .

Altitude as gravitational potential energy

An example is the (nearly) uniform gravitational field near the Earth's surface.  It has a potential energy

where  is the gravitational potential energy and  is the height above the surface.  This means that gravitational potential energy on a contour map is proportional to altitude.   On a contour map, the two-dimensional negative gradient of the altitude is a two-dimensional vector field, whose vectors are always perpendicular to the contours and also perpendicular to the direction of gravity.  But on the hilly region represented by the contour map, the three-dimensional negative gradient of  always points straight downwards in the direction of gravity; .  However, a ball rolling down a hill cannot move directly downwards due to the normal force of the hill's surface, which cancels out the component of gravity perpendicular to the hill's surface.  The component of gravity that remains to move the ball is parallel to the surface:

where  is the angle of inclination, and the component of  perpendicular to gravity is

This force , parallel to the ground, is greatest when  is 45 degrees.

Let  be the uniform interval of altitude between contours on the contour map, and let  be the distance between two contours.  Then

so that

However, on a contour map, the gradient is inversely proportional to , which is not similar to force : altitude on a contour map is not exactly a two-dimensional potential field.  The magnitudes of forces are different, but the directions of the forces are the same on a contour map as well as on the hilly region of the Earth's surface represented by the contour map.

Pressure as buoyant potential
In fluid mechanics, a fluid in equilibrium, but in the presence of a uniform gravitational field is permeated by a uniform buoyant force that cancels out the gravitational force: that is how the fluid maintains its equilibrium.  This buoyant force is the negative gradient of pressure:

Since buoyant force points upwards, in the direction opposite to gravity, then pressure in the fluid increases downwards.  Pressure in a static body of water increases proportionally to the depth below the surface of the water.  The surfaces of constant pressure are planes parallel to the surface, which can be characterized as the plane of zero pressure.

If the liquid has a vertical vortex (whose axis of rotation is perpendicular to the surface), then the vortex causes a depression in the pressure field. The surface of the liquid inside the vortex is pulled downwards as are any surfaces of equal pressure, which still remain parallel to the liquids surface. The effect is strongest inside the vortex and decreases rapidly with the distance from the vortex axis.

The buoyant force due to a fluid on a solid object immersed and surrounded by that fluid can be obtained by integrating the negative pressure gradient along the surface of the object:

Scalar potential in Euclidean space
In 3-dimensional Euclidean space , the scalar potential of an irrotational vector field  is given by

where  is an infinitesimal volume element with respect to .  Then

This holds provided  is continuous and vanishes asymptotically to zero towards infinity, decaying faster than  and if the divergence of  likewise vanishes towards infinity, decaying faster than .

Written another way, let

be the Newtonian potential.  This is the fundamental solution of the Laplace equation, meaning that the Laplacian of  is equal to the negative of the Dirac delta function:

Then the scalar potential is the divergence of the convolution of  with :

Indeed, convolution of an irrotational vector field with a rotationally invariant potential is also irrotational.  For an irrotational vector field , it can be shown that

Hence

as required.

More generally, the formula

holds in -dimensional Euclidean space () with the Newtonian potential given then by

where  is the volume of the unit -ball.  The proof is identical.  Alternatively, integration by parts (or, more rigorously, the properties of convolution) gives

See also
 Gradient theorem
 Fundamental theorem of vector analysis
 Equipotential (isopotential) lines and surfaces

Notes

References

Potentials
Vector calculus
Scalar physical quantities

fr:Champ de vecteurs#Champ de gradient

Scalar potential


Die Hofanlage mit Wassermühle (Hof Klemme) ist eine denkmalgeschützte Anlage in Hohenhausen-Dalbke, einer Ortschaft in der Gemeinde Kalletal im Kreis Lippe (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte und Architektur
Die Anlage liegt etwa 3,5 km nördlich des Ortskerns in einer Bachniederung und besteht aus sechs Fachwerkhäusern. Die im 18. und 19. Jahrhundert errichteten Fachwerkgebäude stehen einzeln. Eine umfassende Renovierung wurde von 1989 bis 2008 durchgeführt. Das Haupthaus ist am beschnitzten Torbogen mit 1849 bezeichnet. Die große Wirtschaftsdiele ist erhalten, ehemals standen links ein Kuh- und rechts ein Pferdestall mit darüber liegenden Hillen. Die Küche ist mit einer Räucherkammer ausgestattet. Der hinten liegende Wohnteil ist im traditionellen Dreiraumschema gehalten. Die Leibzucht ist mit 1828 bezeichnet. Der hintere Bereich der Durchgangsdiele ist heute durchgebaut. Zur Grafschaft Lippe gehörend, wurden dem Hof 1719 die Mühlenrechte verliehen. Die Wassermühle wurde vom Ende des 18. bis zum Anfang des 19. Jahrhunderts errichtet. Sie ist ein seltenes, erhaltenes Beispiel einer Hofmahlmühle für den Eigenbedarf. Sie wurde von 1986 bis 1987 umfassend instand gesetzt. Die Scheune ist traufseitig erschlossen. Ein Backhaus komplettiert die Anlage.

Literatur
 Georg Dehio, unter wissenschaftlicher Leitung von Ursula Quednau: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/München 2011 ISBN 978-3-422-03114-2

Weblinks
 Hofmühle Klemme bei mühlen-in-lippe.de (PDF)
 Deutsche Gesellschaft für Mühlenkunde: Wassermühle Dalbke

Baudenkmal in Kalletal
Erbaut im 18. Jahrhundert
Erbaut im 19. Jahrhundert
Wassermühle im Kreis Lippe
Bauwerk in Kalletal
Mühle in Europa

Hofanlage mit Wassermühle Hohenhausen


Le Brigand gentilhomme () est un film d'aventure historique muet américain de 1925 réalisé par John G. Blystone produit et distribué par Fox Film Corporation et mettant en vedette Tom Mix.

Synopsis

Fiche technique

 Titre original :
 Titre français : Le Brigand gentilhomme
 Réalisation : John G. Blystone
 Scénario : Charles Kenyon, Charles Darnton et Donald W. Lee(non crédité)
 Production : John G. Blystone
 Durée : 70 minutes

Distribution
 Tom Mix : Dick Turpin
 Alan Hale : Tom King
 Kathleen Myers : Lady Alice Brookfield
 Philo McCullough : Lord Churlton
  : Sally
 James A. Marcus : Squire Crabtree
 Bull Montana : Bully Boy
 Jack Herrick : Buck Horse
 Tony the Horse : Black Bess

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 1925
Film d'aventure américain
Film historique américain
Film américain en noir et blanc
Film muet américain
Film réalisé par John G. Blystone
Film se déroulant au XVIIIe siècle

Le Brigand gentilhomme (film, 1925)


Colegialas y soldados Estrenada el 21 de marzo de 1849 en el teatro de la comedia; se trata de una zarzuela en dos actos con música de Rafael Hernando. Libreto de Mariano Pina, con cantables de Francisco Lumbreras. Se considera a Colegialas y Soldados como el inicio de la nueva etapa de la zarzuela dentro de la 'Restauración de la zarzuela grande'.

Listado de personajes e intérpretes del estreno

Listado de números musicales
Acto I:

 N.º1: Preludio orquestal
 N.º2: Tempestad y Plegaria del Coro de colegialas, "¡Oh Dios del pasajero!"
 N.º3: Rataplán, canción de Julian y coro de Soldados, "Bella es la vida del militar".
 N.º4: Tercetino de la tornera, Julián y asistente, "Pero madre, ¡Por San Pedro!".
 N.º5: Velada de Matilde, "El horizonte se mira".
 N.º6: Dúo de Julián y el tutor, "Esta es mi consigna"
 N.º7: Canción báquica del asistente, "Fortuna, fortuna, bendígale Dios"
 N.º8: Final de Julián, el tutor y el asistente, con el coro de soldados y el coro de colegialas,  "¡A las armas!"
Acto II
 N.º1: Preludio, coro de soldados, recitativo de Matilde y coro de Colegialas.
 N.º2: Arieta del tutor, "Si el peso de los años"
 N.º3: Arieta de Matilde.
 N.º4: Dúo de Matilde y Juan, "¡Ah, morir ya puedo ahora!"
 N.º5: Coro de colegialas y cuento del asistente, "¡Padre nuestro, padre nuestro!"
 N.º6: Final, Matilde, Julián, el tutor, el asistente, coros de colegialas y soldados, "Acábense las penas"

Argumento
La acción tiene lugar en 1810, en una aldea navarra.

Acto I

En un convento que es a la vez colegio de señoritas, está la joven Matilde, a quien su tutor Don Severo, anciano achacoso, encerró allí para obligarla a acceder a casarse con él. El desarrollo de la Guerra de la Independencia obliga a que acampe a las puertas del convento el cuerpo de tropas al que pertenece el oficial Julián, amado de Matilde. Este insta a su asistente Pascual a que trate de conquistar a la hermana tornera para poder ver a Matilde, pero sus intentos no dan fruto. Llega don Severo, pero Julián le impide entrar en el convento y el viejo huye atemorizado. Pascual encuentra a Nicolás, arriero que transportaba a una educanda y el fraile que la acompañaba al convento; estos han sido secuestrados por los franceses, pero la carta que llevaban para penetrar en clausura servirá a Julián y Pascual para disfrazarse y hacerse pasar por ellos. El toque de guerra ante el ataque francés cierra el primer acto con la disposición para la batalla de ambos jóvenes.

Acto II

Don Severo advierte a la madre Ignacia del peligro de que Julián intente penetrar en el convento para ver a su enamorada Matilde, empleando para ello alguna treta; la tornera le tranquiliza, garantizándole la seguridad de la joven. El encuentro de Don Severo con las colegialas revela la indiferencia de Matilde ante él. Tras la partida del tutor, llegan al convento la nueva educanda y el fraile que la acompaña – que no son sino Julián y Pascual disfrazados-, quienes revelan su verdadera identidad a Matilde. La hermana tornera les informa que el fraile deberá dormir en el pabellón de invitados, mientras la joven dormirá con ella ya que el resto de las celdas están ocupadas por los heridos de guerra. Cuando Matilde y Julián consiguen quedarse a solas, aparece Don Severo, generando una cómica situación que concluye con la salida de escena del viejo tutor.  Mientras, también Pascual – ahora disfrazado de Padre Paco- se ha sabido rodear de las colegialas, y les relata cuentos y anécdotas para entretenerlas y no ser descubierto. Cuando Julián y Pascual se encuentran por fin a solas, se abrazan para celebrar el éxito de su treta, siendo entonces descubiertos por la tornera y el tutor cede y da su consentimiento a los enamorados para casarse.

Comentario
Seis días después del éxito de Misterios de bastidores, se estrenó en el teatro de la Comedia – nueva denominación del teatro del Instituto tras el reglamento de Teatros de 1849-, Colegialas y Soldados, interpretada a beneficio de Francisco Lumbreras.  Hernando confiesa a Barbieri los motivos que le llevaron a escribir la obra: 'Animado por el éxito de mi primer ensayo de zarzuela (Palo de Ciego), solicitado vivamente por la sociedad de actores que tenía el Instituto y queriendo aprovechar las buenas disposiciones que había encontrado para hacer otra prueba más importante antes de la próxima disolución de aquella compañía, en 13 o 14 días escribí Colegialas y Soldados, que se estrenó el 20 de marzo y que obtuvo un completo y lisonjero éxito'.
Al tratarse de la primera zarzuela moderna en dos actos, con un plan formal organizado según las novedades del teatro europeo, Colegialas y Soldados es considerada por todos los historiadores de la música española (Peña y Goñi, Cotarelo, Subirá o Matilde Muñoz, entre otros) la piedra angular de la zarzuela grande, el origen del crecimiento formal del género que lo conduce desde los ensayos zarzuelísticos en un solo acto de la década de los treinta, a las obras en tres actos de mediados de siglo. En este sentido se pronunciaba Hernando en el prólogo a la única edición de la obra, promovida desde el conservatorio de Madrid, en 1872, afirmando, no sin acritud, que él había sido el verdadero iniciador de la zarzuela moderna porque Colegialas y Soldados "determinó la forma del género, promovió empresas teatrales para cultivarlo y consiguió, sin dilación ni demora y de la manera más completa, la asidua concurrencia del público, que son las tres circunstancias indispensables para que con razón pueda decirse que en esta obra estribó y tuvo su principal base el espectáculo de la zarzuela en su actual y desde entonces no interrumpida época".

La obra presenta por primera vez en el género durante el  una estructura dramática en dos actos, hecho que posibilita que en 1851 Barbieri pueda llegar a estrenar la primera zarzuela grande en tres actos. Gracias a esto, los números musicales aumentan, al igual que aumenta el número de personajes principales, que adquieren un mayor nivel de caracterización dramática. Se equilibra la proporción entre los diálogos hablados y el desarrollo musical. El asunto dramático recuerda (según afirma Cotarelo) a otra piececita que se representó al público en la función de Nochebuena de 1846 en el teatro de la Cruz con el título de "Las colegiales son colegiales", para la que había compuesto alguna música Ramón Carnicer. La zarzuela plantea una crítica evidente a los matrimonios concertados entre muchachas jóvenes y ancianos decrépitos propios de finales del , frente al concepto romántico-burgués del matrimonio por amor. La concepción de la zarzuela es nueva, pero se rastrea en ella la experiencia escénica de las anteriores zarzuelas en un acto, y se asume la tradición del teatro clásico nacional.  La obra está equilibrada dentro de la más clásica tradición dramática, siendo el segundo acto ligeramente más breve que el primero. Los personajes pertenecen al mismo legado clásico: es una comedia de enredo, con sus amantes de amores imposibles, el equívoco provocado por el travestismo de Julián y la suplantación de personalidad de Pascual, quien con su comicidad distiende la tensión con un número cómico previo al final en cada uno de los actos de la obra.

Tras el estreno en 1849 de la zarzuela en dos actos, la mayor ambición dramática y musical que ofrecía Colegialas y Soldados, "determinó la forma del nuevo género y promovió empresas teatrales, consiguiendo la asidua concurrencia del público, en palabras del propio Hernando, que recién llegado de París había aprovechado el modelo de la opéra comique para desarrollar un género lírico español .El éxito de la zarzuela no sólo ofreció la forma del género, y su denominación, sino que favoreció la creación de una empresa que impulsase el nuevo tipo de espectáculo. Nacía lo que se ha denominado zarzuela moderna o restaurada, en referencia a la reutilización del viejo término del palacio de los Austrias; otros autores la han llamado zarzuela romántica, relacionándola con el movimiento musical y literario europeo del momento. Lo único cierto es que a partir de 1849 un nuevo género nacional iba a dominar el teatro lírico español: la zarzuela.

Referencias
Diccionario de la Zarzuela. Emilio Casares Rodicio (coord.)
 Teatro lírico español, 1800-1950 (Ópera y Zarzuela). Madrid,Universidad Complutense de Madrid, 2006. Víctor Sánchez Sánchez

Zarzuelas de Rafael Hernando
Zarzuelas de 1849

Colegialas y soldados


An Eria kamlangensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni A.Nageswara Rao. An Eria kamlangensis in nahilalakip ha genus nga Eria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Arunachal Pradesh. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eria

Eria kamlangensis