Robert Boulin (* 20. Juli 1920 in Villandraut, Département Gironde; † 30. Oktober 1979 im Wald von Rambouillet, Département Yvelines) war französischer Staatssekretär sowie Minister unter Charles de Gaulle, Georges Pompidou und Valéry Giscard d'Estaing.

Leben
Boulin war der Sohn eines Tabak-Kontrolleurs. Nach dem Schulabschluss studierte er Jura und nahm 1946 seine Tätigkeit als Rechtsanwalt auf. Während des Zweiten Weltkrieges war Boulin Hauptmann der Reserve und Mitglied der Résistance. Boulin wurde mit dem Kriegskreuz und der Widerstandsmedaille ausgezeichnet.
Der Jurist war von 1947 bis 1953 Mitglied des Nationalrates der Sozialrepublikaner. Eine Kandidatur im November 1958 für den Wahlkreis Libourne und die gaullistische Union pour la Nouvelle République brachte ihm einen Sitz in der Nationalversammlung. Im Jahr darauf wurde er zum Bürgermeister von Libourne gewählt und in der Folge noch zweimal (1965 und 1971) in diesem Amt bestätigt. 1961 wechselte Boulin in die Regierung und übernahm den Posten als "Staatssekretär für Heimkehrerfragen". In der Folge war Robert Boulin unter anderem als Landwirtschaftsminister, Gesundheitsminister, Minister für Beziehungen zum Parlament und Finanzminister tätig. Zum Zeitpunkt seines Todes war er Minister für Arbeit, Beschäftigung und Gesundheit.
1979 geriet Boulin ins Visier der Presse, da er 1974 ein Grundstück gekauft und nicht erkannt hatte, dass dieses Geschäft von Betrügern manipuliert worden war. Die Zeitung Le Canard enchaîné berichtete über den Fall und rückte Boulin damit verstärkt ins Interesse der Öffentlichkeit.
Am Morgen des 30. Oktober 1979 fand man Boulin tot in einem Teich, neben seinem Auto eine leere Dose Beruhigungsmittel und im Auto Abschiedsbriefe an seine Frau und Kollegen im Ministerium. Der Tod Boulins wurde als Suizid eingeordnet, die Stimmen, es sei Mord gewesen, verstummten aber nie völlig.
Nach seinem Tod gerieten die Journalisten in die Kritik der Öffentlichkeit, eine Mitschuld der Zeitungen wurde ebenso diskutiert wie eine mögliche Ermordung Boulins durch den Geheimdienst.

In Libourne sind eine Straße, ein Fußballstadion und ein Krankenhaus nach Robert Boulin benannt.

Literatur
 Hubert Bonin (Herausgeber): Robert Boulin : itinéraires d'un gaulliste. Bruxelles/Bern/Berlin/Frankfurt/New York/Oxford/Wien: PIE Lang, 2011. ISBN 978-90-5201-736-5.

Weblinks

 Die schmutzigen Hände, Artikel in der Wochenzeitung Die Zeit vom 9. November 1979
 Affären belasten die Fünfte Republik, Artikel in der Wochenzeitung Die Zeit vom 9. November 1979

Einzelnachweise

Gesundheitsminister (Frankreich)
Arbeitsminister (Frankreich)
Finanzminister (Frankreich)
Landwirtschaftsminister (Frankreich)
Mitglied der Nationalversammlung (Frankreich)
Bürgermeister (Libourne)
UNR-Mitglied
Franzose
Geboren 1920
Gestorben 1979
Mann

Robert Boulin


13319 Michaelmi este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
13319 Michaelmi este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Socorro, New Mexico, în cadrul proiectului LINEAR. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,21 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 6,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 13001-14000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

13319 Michaelmi


Poissy station (French: Gare de Poissy) is a rail station in Poissy, France, at the western edge of Paris.

Location
The station is at kilometric point 25.835 of Paris–Le Havre railway.

History
The station was inaugurated on 9 May 1843, then rebuilt in the 1870s. The building was dismantled in 1987 to make room for the current station. From 29 May 1989, the station has been a terminus of one of the three western branches of RER A.

Service

Train service
Poissy is served by RER A trains running on branch A5. It is its terminus. Service frequency is three trains an hour at off-peak time, six trains an hour during peak hours and two trains an hour at evenings. Journey time to La Défense is around 20 minutes, and around 30 minutes to Châtelet–Les Halles.

The station is also served by Transilien line J. Service frequency is two trains an hour at off-peak time and at evenings, and two or three trains an hour during peak hours. Journey time to Paris Saint-Lazare is around 20 minutes.

Connections
The station is served by the following bus lines :
 Courriers de Seine-et-Oise lines 1, 2, 4, 6P, 7, 9, 10, 11, 14, 20, 24, 25, 50, 51, 52, 53, 54 and 98
 Hourtoule line 4
 Rive Droite bus network line 7
 Autocars Tourneux lines 3, 22 and 26
 Transport du Val de Seine line 3
 Établissement Transdev de Conflans line 5
 Établissement Transdev d'Ecquevilly lines 14 and 311
 Établissement Transdev de Montesson Les Rabaux lines 8 and 16
 Transbeauce line 88
 Noctilien line 151

See also
 List of stations of the Paris RER

References

External links

Réseau Express Régional stations
Poissy
Railway stations in Yvelines
Railway stations in France opened in 1843

Poissy station


Zimmermannov brzojav (ili Zimmermannova nota ili Zimmermanov kabel) bila je tajna diplomatska komunikacija njemačkog ministarstva vanjskih poslova u siječnju 1917. koja je predlagala vojni savez između Njemačke i Meksika. Ako bi Sjedinjene Države ušle u prvi svjetski rat protiv Njemačke, Meksiko bi vratio Teksas, Arizonu i Novi Meksiko. Britanska obavještajna služba presrela je i dekodirala ovaj brzojav.

Otkrivanje sadržaja razljutilo je Amerikance, posebno nakon što je njemački ministar vanjskih poslova Arthur Zimmermann 3. ožujka javno priznao da je brzojav vjerodostojan, što je pomoglo u pružanju potpore američkoj objavi rata Njemačkoj u travnju. Dešifriranje je opisano kao najznačajniji obavještajni trijumf Britanije tijekom Prvog svjetskog rata i jedna od najranijih prilika u kojoj je dio signalna obavještajna služba utjecala na svjetska zbivanja.

Pozadina

Prethodni napori Njemačke na promicanju rata

Njemačka je dugo pokušavala podstaći rat između Meksika i Sjedinjenih Država, koji bi vezala američke snage i usporia izvoz američkog oružja saveznicim.Nijemci su se angažirali u aktivnom naoružavanju, financiranja i savjetovanju Meksikanaca, što pokazuje i incident na Ypirangi iz 1914. godine i nazočnost njemačkih savjetnika tijekom bitke za Ambos Nogales 1918. godine. Njemački časnik mornaričke obaveštajne službe Franz von Rintelen pokušao je 1915. godine pokrenuti rat između Meksika i Sjedinjenih Država, dajući Victorianu Huerti 12 milijuna dolara u tu svrhu.Njemački saboter Lothar Witzke, odgovoran je za eksploziju streljiva u ožujku 1917. godine u pomorskom brodogradilištu Mare u zoni zaljeva San Francisco, i vjerojatno za eksploziju Black Tom u srpnju 1916. u New Jerseyju, sa sjedištem u Mexico Cityju. Neuspjeh trupa Sjedinjenih Država da uhvate Pancha Vilu 1916. i pokret predsjednika Carranze u korist Njemačke potakli su Nijemce na Zimmermannovu notu.

Njemačke provokacije su djelomično bile uspješne. Predsjednik Woodrow Wilson naredio je vojnu invaziju na Veracruz 1914. godine u kontekstu Ypiranga incidenta i protiv savjeta britanske vlade.Rat je spriječen zahvaljujući mirovnoj konferenciji Niagara Falls koju su organizirale države ABC, ali okupacija je bila presudan faktor meksičke neutralnosti u Prvom svjetskom ratu.Meksiko je odbio sudjelovati u embargu protiv Njemačke i dao puna jamstva njemačkim kompanijama u poslovanju, posebno u Mexico Cityju.Ta su jamstva trajala 25 godina; slučajno, upravo je 22. svibnja 1942. Meksiko objavio rat silama osovina nakon gubitka dvaju meksičkih tankera tog mjeseca koje su potpile njemačke   podmornice.

Njemačka motivacija za brzojav

Zimmermannov brzoja bio je dio napora Nijemaca da odgode prijevoz zaliha i ostalog ratnog materijala iz Sjedinjenih Država do savezničkih sila koje su bile u ratu s Njemačkom. Glavna svrha brzojava bila je natjerati meksičku vladu na objavu rat Sjedinjenim Državama u nadi da će zaustaviti američke snage i usporiti izvoz američkog oružja.Njemačka visoka komanda vjerovala je da će uspjeti pobijediti Britance i Francuze na Zapadnom frontu i zadaviti Britaniju neograničenim podmorničkim ratom prije nego što se američke snage mogu obučiti i otpremiti u Europu u dovoljnom broju kako bi pomogle savezničkim silama. Njihovi uspjesi na Istočnom frontu ohrabrivali su Nijemce u uvjerernju u uspjeh preusmjeravanja velikog broja trupa na Zapadni front kako bi podržali svoje ciljeve. Meksikanci su bili voljni razmotriti savez, ali odbili su sporazum nakon što su Amerikanci obaviješteni o brzojavu.

Sadržaj

Poruka je stigla u obliku kodiranog brzojava koji je 19. siječnja 1917. poslao Arthur Zimmermann, Staatssekretär (najviši državni službenik) u Ministarstvu vanjskih poslova Njemačkog carstva. Poruka je poslana njemačkom veleposlaniku u Meksiku, Heinrichu von Eckardtu. Zimmermann je poslao brzojav u očekivanju da će Njemačka 1. veljače nastaviti neograničeno podmorničko ratovanje, za koju je njemačka vlada pretpostavljala da će gotovo sigurno dovesti do rata sa Sjedinjenim Državama. brzojav je uputio Eckardta da će, ako se čini da Sjedinjene Države sigurno ulaze u rat, prići meksičkoj vladi s prijedlogom vojnog saveza uz financiranje iz Njemačke.

Dekodirani brzojav je glasio:

Namjeravamo započeti prvog veljače neograničeno ratovanje podmornicama. Mi ćemo nastojati usprkos tome održati Sjedinjene Države neutralnim. U slučaju da to ne uspije, Meksiku dajemo prijedlog saveza na sljedećoj osnovi: zajedno napravimo rat, zajedno napravimo mir, velikodušna financijska podrška i razumijevanje naše strane da Meksiko želi ponovo osvojiti izgubljene teritorije Teksas, Novi Meksiko i Arizonu. Detaljna nagodba je prepuštena vama. Predsjednika ćete izvijestiti o gore navedenom na najtajniji način, čim postane izvjesno izbijanje rata sa Sjedinjenim Američkim Državama i dodati prijedlog da on, na vlastitu inicijativu, pozove Japan da se odmah pridruži i istovremeno posreduje između Japana i nas samih. Molimo skrenite predsjednikovu pozornost na činjenicu da nemilosrdno zapošljavanje naših podmornica sada nudi mogućnost prisiljavanja Engleske na sklapanje mira.

Potpisano, ZIMMERMANN

Meksički odgovor
Meksički predsjednik Venustiano Carranza dodijelio je vojnu komisiju za ocjenu izvodljivosti meksičkog preuzimanja njihovih bivših teritorija koje jespominjala Njemačka.  Generali su zaključili da nije moguće niti čak poželjno pokušati takav pothvat iz sljedećih razloga:
Meksiko je bio usred građanskog rata, a Carranzin položaj nije bio siguran. Proglašenje rata njegovog režima pružilo bi priliku suprotstavljenim frakcijama da se usklade sa Sjedinjenim Državama i savezničkim silama u zamjenu za diplomatsko priznanje.
Sjedinjene Države bile su vojno daleko jače nego Meksiko. Čak i da su meksičke vojne snage bile potpuno ujedinjene i odane jedinstvenom režimu, ne postoji ozbiljan scenarij prema kojem bi mogli upasti i dobiti rat protiv Sjedinjenih Država.
Obećanja Njemačke o "velikodušnoj financijskoj potpori" bila su vrlo nepouzdana. Njemačka vlada je već u lipnju 1916. obavijestila Carranzu da nisu u stanju osigurati potrebno zlato potrebno za zalihe potpuno neovisne meksičke nacionalne banke.Čak i da je Meksiko dobio financijsku potporu, i dalje bi trebalo nabavljati oružje, municiju i ostale potrebne ratne potrepštine od zemalja ABC-a (Argentina, Brazil i Čile), što bi moglo narušiti odnose s njima, kao što je objašnjeno u nastavku.
Čak i kad bi Meksiko kojim slučajem imao vojna sredstva za pobjedu u sukobu protiv Sjedinjenih Država i ponovno vraćanje dotičnih teritorija, Meksiko bi imao ozbiljnih poteškoća u osvajanju i umirenju velikog stanovništva koji govori engleski jezik i koje je bilo naviknut na samoupravu i bolje opskrbljeno oružjem nego većina ostalog civilnog stanovništva.
U pitanju su bili i drugi vanjski odnosi. Nacije ABC-a organizirale su mirovnu konferenciju u Niagara Fallsu 1914. godine kako bi izbjegle rat u punoj mjeri između Sjedinjenih Država i Meksika zbog američke okupacije Veracruza. Ako bi Meksiko ušao u rat protiv Sjedinjenih Država, to bi narušilo odnose s tim narodima.

Carranzinu su vladu de jure priznale Sjedinjene Države 31. kolovoza 1917. kao izravnu posljedicu Zimmermannovega brzojava budući da je priznanje bilo potrebno kako bi se osigurala meksička neutralnost u Prvom svjetskom ratu.Nakon vojne invazije na Veracruz 1914. godine, Meksiko nije sudjelovao ni u jednom vojnom izletu sa Sjedinjenim Državama u Prvom svjetskom ratu, čime je osigurao meksičku neutralnost kao najbolji ishod kojem se Sjedinjene Države mogu nadati, čak i ako meksička neutralnost omogućava njemačkim tvrtkama poslovanje u Meksiku .

Britansko presretanje

Zimmermannov ured poslao je brzojav njemačkom veleposlanstvu u Sjedinjenim Američkim Državama radi ponovnog slanja Eckardtu u Meksiko. Tradicionalno se tvrdi da je telegram bio poslat na tri rute: emitiran radio-vezom i također preko dva transatlantska telegrafska kabela kojima upravljaju neutralne vlade (Sjedinjene Države i Švedska) radi korištenja svojih diplomatskih usluga, ali se j utvrdilo da se koristila samo jedna metoda. Nijemci su tu poruku dostavili veleposlanstvu Sjedinjenih Država u Berlinu, a ona je diplomatskim kablom najprije prošla do Kopenhagena, a potom u London radi daljeg transatlantskog kabla u Washington. William Reginald Hall, šef sobe 40, širio je dezinformacije o "tri rute" kako bi pokušao sakriti od Sjedinjenih Država činjenicu da je soba 40 presrela njihov kablovski promet.

Izravni prijenos brzojava bio je nemoguć jer su Britanci presjekli njemačke međunarodne kablove prilikom izbijanja rata. Međutim, Sjedinjene Države dopustile su ograničeno korištenje svojih diplomatskih kabela Njemačkoj za komunikaciju sa svojim veleposlanikom u Washingtonu. Objekt je trebao biti korišten za kabele povezane s mirovnim prijedlozima predsjednika Woodrowa Wilsona.

Švedski kabel bio je iz Švedske, a američki kabel iz veleposlastva Sjedinjenih Država u Danskoj. Međutim, niti jedan kabel nije prešao direktno u Sjedinjene Države. Oba kabela prošla su kroz relejnu stanicu u Porthcurnu, u blizini Land's Enda, najzapadnijeg kraja Engleske. Ovdje su pojačani signali za dugotrajni prekooceanski skok. Sav promet preko releja Porthcurno preslikan je britanskim obavještajima, posebice razbijačima kodova i analitičarima u sobi 40 u Admiraltyju.

Nakon presijecanja njihovih telegrafskih kablova, njemački ministar vanjskih poslova apelirao je na Sjedinjene Države za korištenje njihovog kabla za diplomatske poruke. Predsjednik Wilson složio se u uvjerenju da će obje takve suradnje nastaviti dobre odnose s Njemačkom i da bi učinkovitija njemačko-američka diplomacija mogla pomoći Wilsonovom cilju pregovaračkog kraja rata. Nijemci su poslali poruke veleposlanstvu Sjedinjenih Država u Berlinu, koje su američkim telegrafima prenijeli u ambasadu u Danskoj, a potom u Sjedinjene Države. Međutim, SAD su postavile uvjete na njemačku upotrebu, ponajviše to što su sve poruke morale biti jasne ili nekodirane. Nijemci su pretpostavili da je kabel siguran i   koristili su ga intenzivno.

Međutim, to je dovelo njemačke diplomate u nesigurnu situaciju: oslanjali su se na Sjedinjene Države da će Zimmermannovu notu prenijeti do krajnjeg odredišta, ali nešifrirani sadržaj ove poruke Amerikancima bi bio duboko alarmantan. Nijemci su uvjerili američkog veleposlanika Jamesa W. Gerarda da ga prihvati u šifriranom obliku, a to je poslano 16. siječnja 1917.

U sobi 40, Nigel de Grey je već sljedećeg dana djelomično dešifrirao brzojav. Do 1917. godine diplomatski je kod 13040 trajao dugi niz godina i bio je star. Budući da je Soba 40 imala kriptalitički dovoljno vremena za obnovu, bio je čitljiv do prilične mjere. Soba 40 prethodno je pribavila njemačke kriptografske dokumente, uključujući diplomatski kod 3512 (zarobljen u pohodu na Mezopotamiju), koji je kasniji, ažurirani kod, sličan, ali zaista nije povezan sa šifrom 13040, i pomorski kod SKM (Signalbuch der Kaiserlichen Marine ), beskoristan za dekodiranje Zimmermannovog telegrama, ali dragocjen kada je bila riječ o dekodiranju pomorskog prometa, koji su Rusi preuzeli s uništene krstarice SMS Magdeburg i proslijedili ga Britancima.

Otkrivanje telegrama potaknulo bi javno mnijenje u Sjedinjenim Državama protiv Njemačke ako bi Britanci mogli uvjeriti Amerikance da je tekst vjerodostojan, ali šef sobe 40, William Reginald Hall, oklijevao je objaviti ga budući da bi otkrio razbijene njemačke kodove razbijene u Sobi 40 i britansko prisluškivanje kablova Sjedinjenih Država. Hall je čekao tri tjedna. Tijekom tog razdoblja, Grey i kriptograf William Montgomery dovršili su dešifriranje. 1. veljače Njemačka je najavila nastavak "neograničenog" podmorničkog ratovanja, čina zbog kojeg su Sjedinjene Države 3. veljače raskinule diplomatske odnose s Njemačkom.

Hall je 5. veljače proslijedio brzojav britanskom ministarstvu vanjskih poslova, ali još uvijek upozoravao da ga neće objaviti. U međuvremenu, Britanci su razgovarali o mogućim naslovnicama koje bi Amerikancima služile da objasne kako su dobili šifrirani tekst telegrama, a da ne priznaju da su u stanju presretati američke diplomatske komunikacije, što će činiti još 25 godina, a također i objasnite kako su dobili jasan tekst brzojava, budući da Nijemci nisu objavili da su im šifre razbijene. Nadalje, Britanci su trebali način kako uvjeriti Amerikance da poruka nije krivotvorina.

Za prvu priču Britanci su od meksičkog ureda za komercijalnu telegrafu dobili kodirani tekst brzojava. Britanci su znali da će meksički telegrafski ured, s obzirom na to da će njemačko veleposlanstvo u Washingtonu poslati poruku komercijalnim telegrafom, kodirati tekst. "Gospodin H", britanski agent u Meksiku, podmition je zaposlenika komercijalne telegrafske tvrtke za kopiju poruke. (Sir Thomas Hohler, britanski veleposlanik u Meksiku, tvrdio je da je on "gospodin H" ili barem uključen u presretanje u svojoj autobiografiji).  Taj se šifrirani tekst Amerikancima mogao pokazati bez sramote.

Štoviše, ponovni prijenos bio je kodiran starijim kodom 13040, tako da su Britanci do sredine veljače imali ne samo cjelokupni tekst, već i mogućnost puštanja telegrama bez otkrivanja u kojoj su mjeri otkriveni najnoviji njemački kodovi. (U najgorem slučaju, Nijemci su mogli shvatiti da je kodeks 13040 otkriven, ali to je bio rizik vrijedan borbe protiv mogućnosti ulaska Sjedinjenih Država u rat.) Napokon, budući da će kopije teksta 13040 kod biti pohranjene u pismohrani američke komercijalne telegrafske kompanije, Britanci su imali mogućnost dokazati autentičnost poruke vladi Sjedinjenih Država.

Kao opravdanje, Britanci su mogli javno tvrditi da su njihovi agenti ukrali telegramirani dešifrirani tekst u Meksiku. Britanci su privatno morali Amerikancima dati šifru 13040 kako bi vlada SAD-a mogla samostalno provjeriti autentičnost poruke vlastitim komercijalnim telegrafskim zapisima, ali Amerikanci su pristali podržati službenu priču. Njemačko ministarstvo vanjskih poslova odbilo je razmotriti moguću razbijanja koda i umjesto toga poslalo je veleposlanika Eckardta na lov na izdajice u veleposlanstvu u Meksiku. (Eckardt je ogorčeno odbacio optužbe, a ministarstvo vanjskih poslova je na kraju veleposlanstvo proglasilo nedužnim.)

Uporaba
19. veljače Hall je telegram pokazao Edwardu Bellu, tajniku veleposlanstva Sjedinjenih Država u Britaniji. Bell je u prvi mah smatrao da je krivotvorina. Jednom kad se Bell uvjerio da je poruka točna, razbjesnio se. 20. veljače Hall je neformalno poslao primjerak veleposlaniku Sjedinjenih Država Walteru Hinesu Page. 23. veljače Page se susreo s britanskim ministrom vanjskih poslova Arthurom Balfourom i dobio kodirani tekst, poruku na njemačkom i prijevod na engleski. Page je tada sve javio predsjedniku Woodrowu Wilsonu, uključujući detalje koje treba provjeriti iz dosjea telegrafske kompanije u Sjedinjenim Državama. Wilson je tekst objavio medijima 28. veljače 1917.

Američki odgovor

Javno mnijenje u SAD-u u to je vrijeme bilo anti-meksičko, kao i anti-njemačko, a u Meksiku je postojala značajno antiameričko raspoloženja. General John J. Pershing već je dugo progonio revolucionara Pancha Vilu zbog pljački na američkom tlu i izveo nekoliko prekograničnih ekspedicija. Vijesti o brzojavu dodatno je raspalila tenzije između Sjedinjenih Država i Meksika.

Međutim, također je bilo primjetno i anti-britansko raspoloženje u Sjedinjenim Državama, posebno među stanovniocima irskog i njemačkog podrijetla. Mnogi Amerikanci su željeli izbjeći sukob u Europi. Pošto je javnosti lažno rečeno da je brzojav ukraden u dešifriranom obliku u Meksiku, u početku se rasprostranilo uvjeranje da je poruka složena krivotvorina koju je načinila britanska obavještajna služba. To uvjerenje, koje nije bilo ograničeno na pacifističke i pro-njemačke lobije, promicali su njemački i meksički diplomati i neke američke novine, posebno novinsko carstvo Hearst. To je pred Wilsonovom upravom postavilo dilemu. Uz dokaze koje su Sjedinjenim Država Britanci dostavili u povjerenju, Wilson je shvatio da je poruka istinita, ali nije mogao objelodaniti dokaze bez ugrožavanja britanske akcije razbijanja koda.

Sve sumnje u autentičnost brzojava otklonio je sam Zimmermann. Na konferenciji za novinare 3. ožujka 1917. rekao je američkom novinaru: "Ne mogu to poreći. Točno je." Potom je 29. ožujka 1917. Zimomerman održao govor u Reichstagu u kojem je priznao da je brzojav autentičan. Zimmermann se nadao da će Amerikanci razumjeti da je ideja bila da Njemačka financira rat Meksika sa Sjedinjenim Državama samo u prethodnom slučaju američkog ulaska u Prvi svjetski rat.

1. veljače 1917. Njemačka je započela neograničeno podmorničko ratovanje protiv svih brodova u Atlantiku koji su imali američku zastavu, i putničkih i trgovačkih brodove. Dva su broda potopljena u veljači, a većina američkih brodskarskih tvrtki držala je brodove u lukama. Osim vrlo provokativnog prijedloga rata Meksiku, brzojav je spomenuo i "bezobzirno zapošljavanje naših podmornica". Javno mišljenje zahtijevalo je djelovanje. Wilson je prethodno odbio dodijeliti posade i oružje američke mornarice trgovačkim brodovima. Međutim, nakon što je Zimmermannova nota bila objavljena, Wilson je zatražio naoružavanje trgovačkih brodova, ali antiratni elementi u Senatu Sjedinjenih Država blokirali su njegov prijedlog.

6. travnja 1917. Kongres je izglasao objavu rata Njemačkoj; Wilson je od Kongresa zatražio "rat za okončanje svih ratova" koji bi "svijet učinio sigurnim za demokraciju".

Woodrow Wilson razmotrio je još jednu vojnu invaziju na Veracruz i Tampico u razdoblju od 1917. do 1918. godine kako bi osigurao naftna polja Tehuantepec Isthmus i Tampico i osigurao njihovu daljnju proizvodnju tijekom građanskog rata, ali ovo vrijeme je relativno novi meksički predsjednik Venustiano Carranza zaprijetio da će uništiti naftna polja u slučaju iskrcavanja američke vojske.

Izvori

Njemačka u Prvom svjetskom ratu
Povijest SAD-a
Povijest Meksika

Zimmermannov brzojav


An Furtadoa in uska genus han Liliopsida. An Furtadoa in nahilalakip ha familia nga Araceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Furtadoa

Furtadoa


Eagle Lake ist eine Town im Aroostook County des Bundesstaates Maine in den Vereinigten Staaten. Im Jahr 2020 lebten dort 772 Einwohner in 607 Haushalten auf einer Fläche von 102,3 km².

Geographie
Nach dem United States Census Bureau hat Eagle Lake eine Gesamtfläche von 102,25 km², von der 96,76 km² Land sind und 5,49 km² aus Gewässern bestehen.

Geographische Lage
Eagle Lake liegt im Norden des Aroostook Countys auf 47°2'24" nördlicher Breite und 68°35'22" direkt am gleichnamigen See. Die Grenze zur kanadischen Provinz New Brunswick befindet sich in einer Entfernung von 25 Kilometern im Norden. Neben dem Eagle Lake im Osten der Town gibt es im Nordwesten den Dickwood Lake. Die Oberfläche der Town ist hügelig, ohne nennenswerte Erhebungen.

Nachbarg-emeinden
Alle Entfernungen sind als Luftlinien zwischen den offiziellen Koordinaten der Orte aus der Volkszählung 2010 angegeben.

 Norden: Wallagrass, 6,0 km
 Osten: Unorganized Territory Square Lake, 32,7 km
 Süden: Winterville Plantation, 4,6 km
 Westen: Unorganized Territory Northwest Aroostook, 58,4 km

Stadtgliederung
Auf dem Gebiet der Town Eagle Lake gibt es drei Siedlungsbereiche: Cushing (ehemalige Eisenbahnstation), Eagle Lake und Plaisted.

Klima
Die mittlere Durchschnittstemperatur in Eagle Lake liegt zwischen −13,3 °C (8° Fahrenheit) im Januar und 16,7 °C (62° Fahrenheit) im Juli. Damit ist der Ort gegenüber dem langjährigen Mittel der USA um etwa 10 Grad kühler. Die Schneefälle zwischen Oktober und Mai liegen mit über fünfeinhalb Metern knapp doppelt so hoch wie die mittlere Schneehöhe in den USA, die tägliche Sonnenscheindauer liegt am unteren Rand des Wertespektrums der USA.

Geschichte

Als sich im Jahre 1839 im Rahmen des Aroostook-Krieges militärische Einheiten in der Gegend aufhielten, bemerkten sie eine große Anzahl an Weißkopfseeadlern (Haliaeetus leucocephalus) (engl. Bald Eagle) und nannten den Ort und den See deshalb "Eagle Lake". Kurz darauf ließen sich dort die ersten Siedler nieder, die eine Plantage anlegten und in der Forstwirtschaft tätig waren. Um den Bewohnern das Wahlrecht zu ermöglichen wurde das Gebiet am 11. Juli 1859 als Eagle Lake organisiert. Zuvor war die Bezeichnung Township 16 R7 WELS. 1870 wurde das erste Sägewerk in Betrieb genommen, dem weitere folgten. 1879 waren bereits drei solcher Anlagen und außerdem eine Getreidemühle errichtet. Im Jahre 1905 wurde mit dem Bau des Northern Maine General Hospital begonnen. 1908 erfolgte der Anschluss an das Telefonnetzwerk. Zur Town wurde Eagle Lake am 16. März 1911 erhoben.

Heute ist Eagle Lake wegen der weitestgehend unberührten Natur mit nahen Wäldern und Wasserflächen und einem bemerkenswerten Wildtierbestand (u. a. Hirsche und Elche) ein beliebtes Ziel für Naturwissenschaftler, Ornithologen und Wanderer, aber auch für Angler und Jäger.

Die Big Black Site ist ein unter Denkmalschutz stehende archäologische Stätte Sie ist etwa 0,4 Hektar groß befindet sich in der Nähe der Mündung des Big Black River, zeugt von der Besetzung und Nutzung des Ortes über einen Zeitraum von mehreren tausend Jahren und endet in historischen Zeiten. Sie wurde 1975 ins National Register of Historic Places unter der Register-Nummer 75000090 aufgenommen.

Einwohnerentwicklung

Wirtschaft und Infrastruktur

Verkehr
Als einzig größere Straße verläuft die Maine State Route 11 in nordsüdlicher Richtung durch die Town. Sie verläuft parallel zum Ufer des Eagle Lakes.

Öffentliche Einrichtungen
Eagle Lake besitzt keine eigene Bücherei. Die nächstgelegene ist die Fort Kent Public Library  in Fort Kent.

Es gibt mit dem Mercy Home ein Krankenhaus in Eagle Lake.

Bildung
Eagle Lake gehört mit Allagash, Fort Kent, New Canada, Saint Francis, Saint John Plantation, Wallagrass und der Winterville Plantation zum Maine School Administrative District #27.

Im Schulbezirk werden den Schulkindern mehrere Schulen angeboten:

 Community High School in Fort Kent
 Eagle Lake Elementary School in Eagle Lake
 Fort Kent Elementary School in Fort Kent
 Saint Francis Elementary School in Saint Francis
 Wallagrass Elementary School in Wallagrass

Weblinks

Town of Eagle Lake eaglelaketown.org Offizielle Webseite
Eagle Lake auf city-data
Eagle Lake auf maine.gov

Einzelnachweise

Gemeindegründung 1911

Eagle Lake (Maine)


Mallory Weggemann, née le  à Lawrence (Kansas), est une nageuse handisport américaine concourant en S7 pour les athlètes ayant un plein usage de leurs bras et tronc et un usage partiel de leurs jambes.

Carrière
Le 21 janvier 2008, elle reçoit plusieurs injections épidurales pour traiter son zona mais la troisième la laisse paralyser en dessous de la taille. Elle se tourne vers la natation après avoir assisté aux qualifications paralympiques américaines à l'université du Minnesota en 2008.

Trois jours les Jeux de 2012, Weggemann découvre que le comité international paralympique l'a reclassifié en S8 (elle concoure alors en S7), face à des athlètes ayant un handicap moins lourd qu'elle. Malgré ça, elle réussit à remporter le titre en battant le record paralympique de la distance. Quelques jours plus tard, elle rafle également le bronze sur le 4 x 100 m universel.

Deux ans plus tard, elle perd 75% de l'usage de son bras gauche après que le banc de douche qu'elle utilisait se soit écroulée sous elle. Elle doit rester loin des bassins pendant près de six mois et doit renoncer aux Championnats pan-pacifiques 2014. Elle continue son entraînement avec les Jeux paralympiques d'été de 2016 en tête mais ne réussi pas mieux que  sur les sept courses dans lesquelles elle est engagée.

Pour ses troisièmes Jeux en 2020, Mallory Weggemann remporte la médaille d'or sur le 200m 4 nages SM7 et le 100 m dos S7, les deux fois en battant le record paralympique de la distance. Elle rafle également l'argent sur le 50 m papillon S7 derrière la Canadienne Danielle Doris.

Distinctions

 2009 : Nageuse handicapée de l'année
 2010 :  Nageuse handicapée de l'année

Palmarès

 Jeux paralympiques d'été de 2012 à Londres :
  50 m nage libre S8
  4 x 100 m 34 points
 Jeux paralympiques d'été de 2020 à Tokyo :
  200 m 4 nages SM7
  100 m dos S7
  50 m papillon S7

Références

Voir aussi

Liens externes

Nageuse handisport américaine
Nageuse de quatre nages
Nageuse de nage libre
Nageuse de dos
Nageuse de papillon
Championne paralympique de natation
Championne paralympique américaine
Médaillée d'argent paralympique américaine
Médaillée de bronze paralympique américaine
Nageuse aux Jeux paralympiques d'été de 2012
Nageuse aux Jeux paralympiques d'été de 2016
Nageuse aux Jeux paralympiques d'été de 2020
Naissance en juin 1989
Naissance à Lawrence (Kansas)

Mallory Weggemann


Eric Stark Maskin (født 12. december 1950 i New York City) er en amerikansk økonom. Han er professor ved Harvard University og modtog i 2007 Nobelprisen i økonomi sammen med Leonid Hurwicz og Roger Myerson "for at have lagt fundamentet til teorien bag mekanisme-design".

Baggrund

Eric Maskin blev født i en jødisk familie i New York i 1950. Han voksede op i Alpine i New Jersey. Han blev uddannet ved Harvard, hvor han fik en Ph.D.-grad i anvendt matematik. Siden 1976 har han været ansat ved Cambridge University i England, ved Massachusetts Institute of Technology (MIT), ved Harvard, ved Princeton University og siden 2011 igen ved Harvard.

Forskning

Maskin har arbejdet indenfor en række forskellige områder af økonomisk teori, heriblandt spilteori, teorien om incitamenter og kontraktteori.  Han er især kendt for sit arbejde indenfor mekanismedesign og implementeringsteori, dvs. studiet af, hvordan man kan indrette institutioner, der kan tilskynde aktørerne i en økonomi til at opføre sig på en bestemt måde. Det var for dette arbejde, han sammen med to andre fremtrædende forskere indenfor samme felt modtog Nobelprisen i 2007.

Maskin var formand for den ansete økonomsammenslutning Econometric Society i 2003.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Materiale om Eric Maskin på Nobelstiftelsens hjemmeside
 What is Mechanism Design? Explaining the research that won the 2007 Nobel Prize in Economics. Klumme af Alex Tabarrok 16. oktober 2007 på hjemmesiden reason.com.

Nobelprismodtagere i økonomi
Nobelprismodtagere fra USA
Økonomer fra USA

Eric Maskin


An Panicum atrosanguineum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ferdinand von Hochstetter ngan Achille Richard. An Panicum atrosanguineum in nahilalakip ha genus nga Panicum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Panicum

Panicum atrosanguineum


Greenstone is an amalgamated town in the Canadian province of Ontario with a population of 4,636 according to the 2016 Canadian census. It stretches along Highway 11 from Lake Nipigon to Longlac and covers .

The town was formed in 2001, as part of a wave of community amalgamations under the Progressive Conservative government of Ontario. It combined the former Townships of Beardmore and Nakina, the Towns of Geraldton and Longlac with large unincorporated portions of Unorganized Thunder Bay District.

It is the administrative office of the band government for the Animbiigoo Zaagi'igan Anishinaabek First Nation.

Communities
Greenstone includes the communities of Beardmore, Caramat, Geraldton, Jellicoe, Longlac, Macdiarmid, Nakina and Orient Bay.  The municipal administrative offices are located in Geraldton.  Nakina and Caramat are entirely exclaved from the rest of the municipality's territory.

History
T. L. Taunton, of the Geological Survey of Canada, noted gold in quartz fragments around Little Long Lac in 1917.  Similarly, Tony Oklend found ore in a boulder during World War I. However, it wouldn't be until 1931 that Bill "Hard Rock" Smith and Stan Watson would stake 18 claims along 3 veins.  Tom Johnson and Robert Wells filed claims based on gold appearing in Magnet Lake quartz outcrop and the presence of bismuthinite.  The Bankfield Gold Mine developed from these claims.  In 1932, Johnson and Oklend staked 12 claims at Little Long Lac.  Fred MacLeod and Arthur Cockshutt filed 15 claims near Smith's.

Nakina was established in 1923 as a station and railway yard on the National Transcontinental Railway, between the divisional points of Grant and Armstrong. Nakina was at Mile 15.9 of the NTR's Grant Sub-Division. Following the completion in 1924 of the Longlac-Nakina Cut-Off by the Canadian National Railway, connecting the rails of the Canadian Northern Railway at Longlac and the NTR, Nakina became the new divisional point, and the buildings from the town of Grant ( to the east) were moved to the new Nakina town site.

In the 1930s the Beardmore Relics, Viking Age artifacts were found near Beardmore, which were proposed to be evidence of Vikings in Ontario. Later, the relics were proven to have been a hoax. Through a series of witnesses as well as the son of the person who had found them, the relics were found to have been planted in Beardmore and not, as was suggested, found there.

By 1934, a gold rush absorbed the area from Long Lac to Nipigon, a belt  long and  wide. The village of Hard Rock was established in 1934, and Longlac, Bankfield, and Geraldton soon followed.  Though a 1936 fire threatened the mines, development was able to continue.

As an important railway service stop from 1923 until 1986, the town had a railway round-house as well as a watering and fuelling capability.  During World War II, there was also a radar base on the edge of the town, intended to watch for a potential attack on the strategically important Soo Locks at Sault Ste. Marie.  Research into the radar site in the Library and Archives Canada indicates that it was largely a United States Army Air Forces operation, pre-dating the Pinetree Line radar bases that were erected to focus on the Cold War threat. The Nakina base was totally removed shortly after the war.

The settlement of Geraldton is a compound of the surname of financiers of a nearby gold mine near Kenogamisis Lake in 1931 (Fitzgerald and Errington).

The Geraldton-Beardmore Gold Camp, in the heart of the Canadian Shield, hosts numerous mineralized zones which continue to be explored for potential development. Eight gold mines operated here between 1936 and 1970.

Tom Powers and Phil Silams staked what became the Northern Empire Mine (1925-1988) near Beardmore, which produced a total of 149,493 ounces of gold.  The Little Long Lac Mine (1934-1953) produced 605,449 ounces of gold, besides producing scheelite.  J.M. Wood and W.T. Brown developed the Sturgeon River Gold Mine (1936-1942), which produced 73,438 ounces of gold.  James and Russell Cryderman found and Karl Springer incorporated what became known as the Leitch Gold Mine (1936-1968), which produced 861,982 ounces of gold from 0.92 grade ore.  The Bankfield Gold Mines produced 66,416 ounces by 1942.  Tomball Mines (1938-1942), started by Tom and Bill Johnson, produced 69,416 ounces.  The Magnet Mine (1938-1942) produced 152,089 ounces.  The Hard Rock Mine (1938-1951) produced 269,081 ounces, while the MacLeod-Cockshutt (1938-1970) produced 1,516,980 ounces.

In the 1970s pulp and paper operations near the town resulted in growth in the town's population to its peak of approximately 1,200.  However, at this point, cost controls in the railway industry meant that service and maintenance could be consolidated at points much more distant from one another than had been common in the first half of the 20th century. As a result, the value of Nakina as a railway service community was greatly diminished, to the point where the railway was no longer a substantial employer in the town. Also in the 1970s, a radio station was launched in Longlac as CHAP on the AM dial; this station left the air by the late 1970s.

The town remains focused on tourism, diminished pulp and paper operations and support of other more northern communities (food, fuel and transportation). Mining and minerals industries are often seen as a source of further growth, though the Canadian Shield geology of the area makes extraction of minerals like gold an expensive operation.

, a proposed ore transport point around Nakina, as part of the Ring of Fire development, may shift the emphasis of local industry from logging back to mining. In 2010 the Ring of Fire development, proposed James Bay rail link and placement of processing plants remains of great economic interest for the region. Development was expected to cost more than $1.5 billion. In 2019, negotiations with communities were continuing.

On 19 February 2011, Beardmore was temporarily evacuated after a major explosion ruptured the TransCanada pipeline in the community.

Demographics
In the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, Greenstone had a population of  living in  of its  total private dwellings, a change of  from its 2016 population of . With a land area of , it had a population density of  in 2021.

Government
Greenstone's mayor is James McPherson.

The Greenstone Public Library has branches in Beardmore, Geraldton (the Elsie Dugard Centennial Branch), Longlac and Nakina (the Helen Mackie Memorial Branch).

Insignia
On 4 March 2006 Letters Patent were presented by the Canadian Heraldic Authority, granting arms, flag and badge to the Corporation of the Municipality of Greenstone. The flag consists in a banner of arms while the badge is described as: on a miner's pick and a double-bitted axe in saltire Argent hafted Vert, a railway wheel Or charged with a grey wolf's head erased proper.

Climate

Greenstone experiences a humid continental climate (Köppen climate classification Dfb), with cold winters and warm summers. The highest temperature ever recorded in the area was  on 11 and 12 July 1936 at Longlac. The coldest temperature ever recorded was  on 31 January 1996 (at Geraldton Airport).

In film
The First Nations television series Spirit Bay   was shot here by the CBC in the mid-1980s at the Biinjitiwaabik Zaaging Anishinaabek First Nation Reserve. The film Coconut Hero was also filmed partially in Geraldton.

Notable people
Boris Elik, National Hockey League (NHL) hockey player
John Grisdale, NHL hockey player
James Hendry, soldier and recipient of the George Cross
Roy Thomas, painter
Jane Urquhart, novelist
Kelsey Wilson, NHL hockey player
Tyler Tucker, NHL hockey player
Norval Morrisseau, artist

See also
List of townships in Ontario
List of francophone communities in Ontario
Matachewan
Cobalt silver rush
Porcupine Gold Rush
Red Lake, Ontario

References

External links

Municipalities in Thunder Bay District
Single-tier municipalities in Ontario

Greenstone, Ontario


Ferekidis (/fəˈrɛsɪˌdiːz/; Yunanca: Φερεκύδης ὁ Σύριος; fl. MÖ 6.yüzyıl) Sire adasında yaşamış Antik Yunanlı bir mitograf ve -modern anlamda bir filozof olmasa da- filozoftur. Ferekidis'in hayatı ve ölümü üzerine çok az bilgi bulunuyor. Her ne kadar Ferikidis Antik Yunan'ın yedi bilgesinden bir nesil sonra yaşamış olsa da bazı antik kaynaklar onu yedi bilgeden biri olarak sayar. Başkaları ise Ferikidis'i Pythagoras'ın hocası olan Pittakos'un bir öğrencisi veya fenike literatürü üzerine çalışmış, kendi kendini eğitmiş bir gezgin olduğunu iddia ederler.

Ferekidis kozmogoni üzerine Pemtemkos (beş oyuk) veya Heptamkos (yedi oyuk) adıyla bir kitap yazmıştır. Ferikidis felsefi düşünceleri ilk defa şiirsel düzende yazmayıp, nesir formatında yazan kişi olarak kabul edilir. Ferekidis'in yazdıkları, birkaç antik filozofun yaptığı alıntılar ve bir mısır papirüsünde bulunmuş olan uzun bir fragman dışında, günümüze ulaşmamıştır. Ferikidis'in eserleri gene de helenistek döneme kadar ulaşmıştır ve içeriğinin önemli bir kısmı antik beyanlar aracılığıyla dolaylı olarak tahmin edilebiliyor. Ferikidis'in kozmogonisi üç tanrısal prensibe dayanır: Zas (yaşam), Kitonia (yeryüzü) ve Kronos (zaman). Anlatıya göre, Kronos (zaman) yeryüzünün içindeki oyuklarda dört elementi ve diğer tanrıları yaratır. Bu yaratım sürecinden sonra Zas (yaşam) ejderha Ophion'u gücün kimin elinde olacağının belirlendiği bir savaşta alt eder ve onu Okeanos'a atar. Böylelikle Zas sonradan orman ve dağlarla kaplı olan bildiğimiz Dünya'ya (Gê) dönüşür ve ardından Kitonia ile evlenir. Kronos Dünya'nın yaratıcısı olarak istihrate çekilir ve Zas onun yerine Dünya'nın yöneticisi ve tüm varlıkların nereye ait olacağını belirleyen kişi olur.

Ferekidis'in kozmogonisi Hesiodos'un mitolojik düşüncesi ile presokratik filozoflar arasında bir köprü görevi görür. Aristoteles Ferekidis'i dünyayı sistematik olarak açıklama amacıyla ilk defa geleneksel mitolojiyi terk eden filozoflardan biri olarak sayar; fakat, Plutarkhos gibi birçok düşünür Ferikidis'i sonraki dönem İyonya okulunun phusis (doğa) düşüncesinin karşıtı olarak teolog (theologus) saymaya devam etmiştir. Helenistik dönem doksografları aynı zamanda onu Antik Yunan dinine ilk defa reankarnasyon düşüncesini sokan düşünürlerden biri olarak gösterir; Ferikidis bu bağlamda Pythagorasçılığın ruh göçü düşüncesini ve orfizmin teogonisini (tanrıbilim) etkilemiştir. Ferikidis'e birçok efsane ve mucizeler atfedilmiştir ve bunların birçoğu onu pythagorasçılığın veya orfizmin gelişimiyle ilişkilendirir.

Kaynakça

MÖ 6. yüzyılda Yunanlar

Sokrates öncesi filozoflar
Yedi bilgeler

Sofistler

Ferekidis


Dette er den komplette liste over kvindernes medaljevindere ved VM i svømning fra 1973 til 2013.

Medaljevindere

50 meter fri

100 meter fri

200 meter fri

400 meter fri

800 meter fri

1500 meter fri

50 meter ryg

100 meter ryg

200 meter ryg

50 meter brystsvømning

100 meter bryst

200 meter bryst

50 meter butterfly

100 meter butterfly

200 meter butterfly

200 meter individuel medley

400 meter individuel medley

4 × 100 meter fri, hold

* Svømmere som kun deltog i indledende heat og modtog medaljer.

4 × 200 meter fri, hold

* Svømmere som kun deltog i indledende heat og modtog medaljer.

4 × 100 meter medley hold

* Svømmere, som kun deltog i indledende heat og modtog medaljer.

Referencer

VM i svømning

Medaljevindere ved VM i svømning (kvinder)


A monolithic church or rock-hewn church is a church made from a single block of stone. Because freestanding rocks of sufficient size are rare, such edifices are usually hewn into the ground or into the side of a hill or mountain. They can be of comparable architectural complexity to constructed buildings.

The term monolithic church is used of churches in various countries, not least the complex of eleven churches in Lalibela, Ethiopia, believed to have been created in the 12th century.

Ethiopia

The eleven monolithic churches in Lalibela are:
 Church of the Redeemer
 Saint Mary
 Mount Sinai
 Golgotha
 House of the Cross
 House of the Virgins
 Saint Gabriel
 Abba Matta
 Saint Mercurius
 Immanuel
 Church of St. George (Bete Giyorgis)
The most famous of the edifices is the cross-shaped Church of St. George. Tradition credits its construction to the Zagwe dynasty King Gebre Mesqel Lalibela, who was a devout Orthodox Tewahedo Christian. The medieval monolithic churches of this 12th-century "New Jerusalem" are situated in a mountainous region in the heart of Ethiopia near a traditional village. Lalibela is an important center of Ethiopian Christianity, and even today is a place of pilgrimage and devotion. Lalibela is one of the world's heritage sites registered by UNESCO.

Many other churches were hewn from rock in Ethiopia, outside of Lalibela in Amhara Region. This practice was very common in Tigray, where the outside world knew of only a few such churches until the Catholic priest Abba Tewelde Medhin Josief presented a paper to the Third International Conference of Ethiopian Studies in which he announced the existence of over 120 churches, 90 of which were still in use. Despite Dr. Josief's death soon after his presentation, research over the next few years raised the total number of these rock-hewn churches to 153, particularly in the districts Kola Tembien, Degua Tembien, Hawzen and Sa'esa Tsada Amba.

Their precise ages are not well defined but the majority were probably carved during the reigns of the emperors Dawit II (ca. 1380–1413 CE) and Zer'a Ya'iqob (1434–1468), and some possibly earlier when Anbessa Wudim (legendary date: 10th C.) or Yekuno Amlak (1270–1285) were in power.
According to local belief excavation of the churches was started by a group of missionaries known as the 'Nine Saints', who arrived in Ethiopia from the Mediterranean region during the fifth or sixth century. Together with their Ethiopian followers these missionaries inspired a long tradition of monasticism, promoting isolation in remote and highly inaccessible locations such as those in which the rock-hewn churches are found. Preferred lithologies for church hewing were Adigrat Sandstone and Enticho Sandstone. The tradition continues up to the present, as rock-hewn churches are still being excavated today.
Although the churches differ in design and structure, most consist basically of halls with a basilica architecture that includes three naves and a vestibule, pillars, vast ceilings, archways, and domes. Walls and ceilings are often decorated with rock carvings and colourful frescoes. Many of the medieval churches are still used today for Christian orthodox religious ceremonies and festivities.

Other churches

There are a number of monolithic churches elsewhere in the world. However, none have the free-standing external walls of the Lalibela churches. They instead more closely resemble cave monasteries in that they consist of tunnels converging into a single rock. Examples include:

 The Geghard monastery, Kotayk Province, Armenia
 The Rock-hewn Churches of Ivanovo, Bulgaria near Ruse
 The subterranean St. Jean Church in Aubeterre-sur-Dronne, France
 Church in Saint-Émilion, France
 Temppeliaukio Church in Helsinki, Finland
 The subterranean rock churches in Cappadocia, Turkey which number beyond one thousand and contain some superb examples of Byzantine wall-paintings, representing both the academic classicizing trend in Byzantine art, and some archaic popular styles

See also
 Rock-cut architecture
 Monolithic architecture
 Bochnia Salt Mine
 List of cave monasteries
 Petra
 Ellora Caves

References

External links
 Saint-Roman abbey website (in French and a part in English)
 Website about monolithic monuments (in French)

Church architecture
Monoliths
Cave churches

Monolithic church


Bolboceratidae ist eine Familie der Käfer innerhalb der Scarabaeoidea. Der Familie wurde 1995 durch  &  der Familienrang zuerkannt.

Merkmale

Käfer
Die Käfer haben eine Körperlänge von 5 bis 40 Millimeter. Ihr Körper ist oval oder rund und stark konvex. Er ist meist gelblich-braun, bei manchen Arten aber gelb und schwarz gefärbt. Der Kopf ist nicht scharf nach unten abgeknickt. Die Facettenaugen sind teilweise oder ganz durch einen Canthus getrennt. Der Epipharynx ist abgerundet und ist bei den Bolboceratinae am apikalen Rand mesial gekerbt, bei den Athyreinae gerade. Die elfgliedrigen Fühler haben eine dreisegmentige Keule. Die Palpen sind viergliedrig. Die Flügel haben bei der Familie eine charakteristische Flügeladerung und Verbindungssklerite. An den Tarsen ist ein Empodium ausgebildet. Die Lage der Tracheenöffnungen am Hinterleib ist unterschiedlich. Sie sind am ersten bis siebten Hinterleibssegment ausgebildet. Das erste oder die ersten beiden liegen am Sternit, die restlichen in der Pleuralmembran. Die männlichen Genitalien sind unterschiedlich ausgebildet und haben eine gut entwickelte Genitalkapsel und einen membranösen Medianlobus. Bei den Weibchen fehlen die Styli und pro Eierstock sind sechs Ovariolen ausgebildet.

Die Monophylie der Familie ist durch mehrere Merkmale an der Flügelbasis und den Flügeladern sowie auf folgende Autapomorphien begründet: Die Tracheenöffnungen am Hinterleib der Imagines sind unterschiedlich groß, die Tiere ernähren sich von Pilzen und sammeln Nahrung für ihre Larven. Bei den Larven ist das sechste bis zehnte Hinterleibssegment deutlich nach hinten verjüngt, ihnen fehlen merklich entwickelte, sklerotisierte Fühler, sie haben einen symmetrischen Hypopharynx und das zehnte Segment ist nicht abgeflacht.

Larven
Die Larven der Unterfamilie Athyreinae sind unbekannt. Bei den Bolboceratinae haben sie einen breit "C"-förmigen Körper, bei denen die Thoraxsegmente und die ersten sechs Hinterleibssegmente am Rücken in zwei Falten geteilt sind. Ocelli fehlen. Die Fühler sind dreigliedrig und haben keinen großen Sinnesfleck. Die Mandibeln sind asymmetrisch, haben auf der Ventralseite einen Fortsatz und dort keinen Stridulationsbereich. Galea und Lacinia sind deutlich voneinander getrennt. Auf den mittleren und hinteren Beinen sind bei manchen Arten Organe zur Geräuscherzeugung ausgebildet. Die Hinterbeine sind nicht, oder nur geringfügig verkürzt. Die Tracheenöffnungen sind siebförmig (cribriform).

Verbreitung und Lebensweise
Die Arten der Athyreinae sind in der Neotropis und Afrotropis verbreitet. Hauptverbreitungsgebiet der Familie sind jedoch trockene und sandige Lebensräume. In Australien treten 10 Gattungen auf der Unterfamilie Bolboceratinae auf, im südlichen Afrika sind es 9, 12 in der Neuen Welt.

Über die Lebensweise der meisten Arten ist nur sehr wenig bekannt. Die Imagines sind hauptsächlich nachtaktiv und werden durch künstliche Lichtquellen angezogen. Es gibt jedoch auch Arten, wie etwa manche der Gattung Bolbocaffer, die tagaktiv sind. Von den bekannten Arten weiß man, dass sie Humus für ihre Larven in Baue eintragen. Von Arten der Gattung Bolboceras hat man sämtliche Entwicklungsstadien gleichzeitig im jeweils selben Bau gefunden. Diese Baue können bei manchen Arten eine Tiefe von bis zu drei Metern erreichen.

Taxonomie und Systematik
Die Familie umfasst zwei Unterfamilien mit ungefähr 40 Gattungen und 350 Arten, wobei die Unterfamilie Athyreinae mit nur vier Gattungen und etwa 70 Arten deutlich kleiner ist als die Unterfamilie Bolboceratinae.

Belege

Einzelnachweise

Literatur

Weblinks

Käfer
Coleoptera

Bolboceratidae


Carlo Ferdinando Landolfi, né vers  à Milan (Italie) et mort le  à Baveno (Italie) est un maître luthier italien, actif au , à l'âge d'or de la lutherie.

Landolfi est considéré comme l'un des meilleurs fabricants d'instruments à cordes de l'histoire, avec Stradivarius et Guarneri del Gesù et Pietro Guarneri.

Les instruments créés il y a des siècles par Landolfi et ses collègues luthiers italiens n'ont pas été améliorés malgré la technologie moderne et sont toujours joués par les meilleurs violonistes et altistes dans les grandes salles de concert du monde entier.

Biographie

Landolfi naît à Milan, en Italie, en 1714 et, après un apprentissage à Crémone, il revient à Milan en 1734, à l'âge de , où il crée son atelier. Comme l'indiquent ses étiquettes d'instruments, il a travaillé  (dans le quartier Santa Margherita, à l'enseigne de la Sirène), dans la métropole centrale de la région italienne de Lombardie, au centre des activités commerciales et artistiques animées de la ville.

La carrière de Landolfi s'est poursuivie à Milan tout au long de sa vie.

Notes et références

Liens externes

Luthier
Personnalité italienne du XVIIIe siècle
Date de naissance incertaine (XVIIIe siècle)
Naissance à Milan
Décès en novembre 1784
Décès à Baveno
Décès à 73 ans

Carlo Ferdinando Landolfi


Acmadenia heterophylla, es una especie de arbusto perteneciente a la familia de las rutáceas. Es originaria de Sudáfrica.

Descripción
Es un pequeño arbusto perennifolio que alcanza un tamaño de 20 a 40 cm de altura. Se encuentra a una altitud de 20 a 100 metros en Sudáfrica.

Taxonomía
Acmadenia heterophylla fue descrita por Glover y publicado en Annals of the Bolus Herbarium 1: 127, en el año 1915.

Referencias

Enlaces externos

http://plants.jstor.org/search?searchText=Acmadenia+heterophylla

heterophylla

Acmadenia heterophylla


SN2016aps je (od travnja 2020.) najjača zabilježena eksplozija zvijezde. Deset je puta snažnija od normalne supernove i 500 puta sjajnija. Obična supernova emitira samo jedan posto svoje energije u vidljivom svjetlu, no SN2016aps emitira mnogo veći udio. Procijenjeno je da SN2016aps ima energiju jednaku rekordnih 200 kvadrilijuna gigatona TNT-a. Od nas je udaljena 3,6 milijardi svjetlosnih godina.

Astronomi sa sveučilišta u Birminghamu i iz Harvard-Smithsonian centra za astrofiziku u Sjedinjenim Državama svoje su otkriće, nazvano SN2016aps, opisali kao "ekstremno snažnu supernovu masivne zvijezde".

Zbog neuobičajeno velikih količina vodika u oblaku eksplozije, astronomi vjeruju da je ta supernova izvorno nastala spajanjem dviju zvijezda.

Supernovu je otkrio 2016. godine Teleskop panoramskog pregleda i sustav brzog odgovora na Havajima, uz naknadna opažanja svemirskog teleskopa Hubble.

Izvori

Supernove

SN2016aps


Yakakent (eski adı Gümenüz/Gümenos), Samsun ilinin en az nüfuslu ilçesi.

Balıkçılık ve tütün ön plandaki ekonomi unsurları olsa da yaz mevsimlerinde binlerce turist ilçeye önemli para bırakmaktadır. Aynı zamanda bir Japon şehri olan Kushimoto'nun kardeş kentidir.

Tarih
Yakakent'in kuruluşu MÖ 200 yılına dayandırılmaktadır. Bizanslıların kurduğu bu yerleşim yerinin adı zamanında 'kominos' idi. Kominos Yunanca 'kafasız piskopoz' anlamına gelmektedir. Günümüzün Yakakent'i 1800 yılında Gerze'den gelen 3-4 aile tarafından kurulmuştur. Sonradan buraya yerleşen Türkler adını 'Gümenüz'e çevirmişlerdir. 1893-95 yıllarında gerçekleşen Rus işgalinden kaçan Doğu Karadenizliler ve 1923-1924 yılları arasında Selanik'ten gelen mübadillerle Yakakent büyümüştür. Muhtarlık 1896 yılında, Belediye teşkilatı ise 1 Mart 1963 tarihinde kurulmuştur. Belediye teşkilatının kurulması ile Gümenüz ismi, kıyı şehri anlamına gelen 'Yakakent' olarak değiştirilmiştir. 9 Mayıs 1991 tarihinde de ilçe olmuştur.

Nüfus

Mahalleler

Yakakent ilçesi, 17 mahalleden oluşmaktadır.

 Asmapınar
 Büyükkırık
 Çamalan
 Çepni
 Gündüzlü
 Karaaba
 Kayalı
 Kozköy
 Kuzören
 Küplüağzı
 Kürüz
 Liman
 Merkez
 Mutaflı
 Sarıgöl
 Yassıdağ
 Yeşilköy

Ayrıca bakınız

 Yakakent belediye başkanları listesi

Kaynakça

Yakakent


An Vriesea alta in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Gilbert Baker, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Jacques Édouard Morren och Carl Christian Mez. An Vriesea alta in nahilalakip ha genus nga Vriesea, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Panamá. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vriesea

Vriesea alta


Ashley Nicole Rickards () este o actriță americană, cunoscută pentru rolul său ca Jenna Hamilton în serialul de comedie difuzat de MTV, Awkward, și ca Samantha "Sam" Walker, din serialul de dramă pentru adolescenți de pe The CW, One Tree Hill. De asemenea, în 2011 a jucat în filmul de dramă Fly Away ca și Mandy, o fată cu autism sever.

Copilăria și cariera în actorie
Rickards s-a născut în Sarasota, Florida. A crescut la o fermă de cai unde se făcea catering pentru copiii cu nevoi speciale. A urmat o școală locală din Montessori, unde, la vârsta de 13 ani, a avut primul contact cu actoria într-o producție de operă . Rickards a absolvit liceul la 15 ani și este membră Mensa. După ce a participat la un concurs local de talente, organizat de către Lou Pearlman, Rickards a călătorit la Los Angeles . După ce a absolvit, Rickards a început să apară într-un număr de roluri minore, în timp ce legile privind munca copiilor îi restricționau numărul de ore în care putea să muncească. După mai multe apariții scurte, incluzând un rol în videoclipul trupei The Format pentru piesa "She Doesn't Get It" în 2007, ea a primit un rol ca și Samantha Walker, în sezonul 6 din serialul difuzat de The CW, One Tree Hill. Deși nu auzise de serial înainte de audiții, Rickards a mărturisit că "am învățat atât de multe lucruri, de la tehnici de actorie la diferite moduri de a filma ". Personajul ei nu s-a reîntors pentru sezonul următor, în timp ce, în același an, Rickards a avut un rol minor în primul ei film de lung metraj, Gamer.

Rickards a petrecut mare parte din anul 2009 participând la audiții, în timp ce propunerea de a juca rolul principal în filmul Dirty Girl a căzut. În 2010 a apărut alături de Jimmy Smits într-un epidos din Outlaw , în timp ce, de asemenea, a dat audiție pentru rolul principal din serialul MTV Awkward (2011–prezent). Fiind inițial respinsă, managerul ei, Adam Griffin, a trimis producătorilor o casetă pe care Rickards a făcut-o pentru Fly Away "pentru a arăta că poate face orice". Actrița a primit ambele roluri și a filmat episodul pilot pentru serialul MTV înainte de Fly Away, un film de lung metraj în care juca o fată cu autism sever.

Jucând personajul principal în Awkward, profilul lui Rickards a început să crească, iar ea a primit și oportunitatea să regizeze un episod. În 2012 a avut un rol minor în comedia Struck by Lightning și în filmul Sassy Pants. În 2014, Richards a trecut la genul horror cu un rol principal în At the Devil's Door și ca o fiică adolescentă în A Haunted House 2. În 2015 a filmat al cincilea și ultimul sezon din Awkward.

Alte activități
În 2011, Rickards a ajutat la lansarea Project Futures, fundația  Somaly Mam, care luptă pentru prevenirea și oprirea traficului de persoane și sclaviei sexuale din Asia de Sud-Est. În martie 2015 a publicat cartea A Real Guide to Getting It Together Once and For All.

De-a lungul carierei sale, a apărut în diverse videoclipuri muzicale precum cel al trupei The Fray, How to Save a Life.

Filmografia

Premii și nominalizări

References

Nașteri în 1992
Actrițe americane din secolul al XXI-lea
Oameni în viață
Membri ai societății Mensa

Ashley Rickards


Bargarh (en oriya: ବରଗଡ଼ ଜିଲା) es un distrito de la India en el estado de Orissa. Código ISO: IN.OR.BR.

Comprende una superficie de 5832 km².

El centro administrativo es la ciudad de Bargarh.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 1478833 habitantes, de los cuales 730 501 eran mujeres y 748 332 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Bargarh

Distrito de Bargarh


القوات الجوية الإسبانية (الترجمة الحرفية: جيش الطيران) هي سلاح الجو الإسباني. وهو أحد ثلاثة أفرع للقوات المسلحة الإسبانية، ومهمته هي الدفاع عن سيادة واستقلال إسبانيا، وسلامة أراضيها والحريات الدستورية، داخل المجال الجوي لإسبانيا والأقاليم التابعة لها وكذلك للحفاظ على الأمن الدولي في عمليات السلام والمساعدة الإنسانية.

تاريخياً

حالياً

القواعد

مخزون الطائرات

الرتب العسكرية

المستقبل

مراجع

تأسيسات سنة 1939 في إسبانيا
وحدات وتشكيلات عسكرية أسست في 1939

القوات الجوية الإسبانية


Le campus Loyola est le campus de l'Université Concordia situé dans le quartier Notre-Dame-de-Grâce à Montréal. Il est formé en 1974 lorsque l'ancienne collège jésuite  et  au centre-ville sont fusionnés pour créer l'Université Concordia.

Histoire
Le Collège Loyola consistait à l'origine, en 1888, la branche anglaise du Collège Sainte-Marie de Montréal.

Devenue une institution indépendante en 1896, Loyola est constituée en collège par le gouvernement du Québec pour offrir des cours principalement en anglais. Dirigés par le père Gregory O'Bryan, les jésuites acquièrent 42 acres (17 hectares) de terres agricoles d'Arthur Décarie en 1900. La propriété reste agricole pendant plus d'une décennie alors que des fonds sont amassés pour la construction.

En 1912, il n'y a plus assez de place dans l'École Tucker sur la rue Drummond et les jésuites commencent à transformer la « ferme Loyola » en campus. Le père Thomas J. MacMahon, le nouveau recteur, veut des bâtiments inspirés des grandes universités anglaises, c'est pourquoi les structures d'origine ont un tel caractère d'Oxford.

Trois bâtiments scolaires originaux sur le campus sont achevés en 1913 dans le style néo-Tudor, conçu par Frank Peden, Thomas McLaren et W. J. Murray.

La ville de Montréal  identifie le campus comme immeuble de valeur patrimoniale exceptionnelle, situé dans un secteur de valeur patrimoniale exceptionnelle du Collège Loyola.

Bâtiments modernes

C'est le site du stade Concordia.

Références

Côte-des-Neiges–Notre-Dame-de-Grâce
Loyola
Style néo-Tudor au Canada
Histoire du catholicisme au Québec

Campus Loyola


Himenosporum (domaći australski mirisavac, lat. Hymenosporum flavum), Monotipski rod vazdazelenog grmlja ili drveća iz porodice Pittosporaceae. Jedina je vrsta domaći australski mirisavac koji raste po kišnim šumama Queenslanda, Novog Južnog Walesa i Nove Gvineje.

Izvori

Pitosporovke
Flora Nove Gvineje
Flora Novog Južnog Walesa
Flora Queenslanda

Himenosporum


Hammerschmiede ist ein Gemeindeteil der Großen Kreisstadt Rothenburg ob der Tauber im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Die Einöde liegt an der Schandtauber, die ein linker Zufluss der Tauber ist. Ein Anliegerweg führt am Schandhof vorbei zur Staatsstraße 1022 (1 km nördlich) zwischen Rothenburg (1 km östlich) und Bossendorf (4,5 km westlich).

Geschichte
Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde der Ort dem Steuerdistrikt und der Munizipalgemeinde Rothenburg ob der Tauber zugeordnet.

Baudenkmal
 Schandtaubertal: Ehemalige Hammerschmiede, Gebäude, teilweise Fachwerk, im Kern 16./17. Jahrhundert; ein hölzernes, zwei eiserne Schaufelräder; hölzernes Hammerwerk, renoviert 1825; mit Ausstattung; Fachwerkscheune, Krüppelwalm, 18. Jahrhundert; Wohngebäude, Fachwerkobergeschoss, bezeichnet "1778".

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Jakob (Rothenburg ob der Tauber) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Johannis (Rothenburg ob der Tauber) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Ortsteil von Rothenburg ob der Tauber
Ort im Landkreis Ansbach
Einzelsiedlung

Hammerschmiede (Rothenburg ob der Tauber)


A operação Kerch-Eltigen (, ) foi uma operação anfíbia travada entre 31 de outubro e 11 de dezembro de 1943 entre o Exército Vermelho (o exército da União Soviética) e as tropas da Alemanha e da Roménia durante a Segunda Guerra Mundial com o objetivo de atacar as forças do Eixo em Eltigen (atual Geroyevskoye, distrito da cidade de Querche) e forçar a retirada do Eixo de Querche. As tropas do Exército Vermelho desembarcaram em praias ao norte de Yeni-Kale e a sul de Eltigen, na costa leste da Crimeia, mas um contra-ataque do Eixo em Eltigen conseguiu expulsar os soviéticos. Posteriormente, o Exército Vermelho usou as áreas conquistadas perto de Yeni-Kale para lançar novas operações ofensivas na Crimeia em maio de 1944.

Antecedentes
Após a derrota e a retirada das tropas alemãs e romenas da península de Taman durante a operação Novorossiysk-Taman no outono de 1943, o Eixo reforçou a defesa da península de Querche, explodindo partes de um teleférico e de uma ponte inacabada e estabelecendo campos minados no estreito de Querche.

Sucessos soviéticos na Batalha do Dniepre isolaram o 17º Exército alemão na Crimeia, embora as forças do Eixo ainda fornecessem forças pelo mar Negro. O 17º Exército controlava o V Corpo de Exército no norte, composto pela 98ª Divisão de Infantaria e cerca de dez unidades e comandos independentes. O XLIX Corpo de Montanha defendia o istmo de Perekop no norte e o III Corpo de Montanha romeno defendia as áreas sul e sudeste da Crimeia, com um reforço de baterias/operadores de artilharia antiaérea e 45 canhões de assalto. O Generaloberst Erwin Jaenecke e o major-general Corneliu Teodorini estavam no comandando das forças do Eixo. Nos portos de Querche, Kamysh-Burun, Kiik-Atlama e Teodósia, os alemães tinham 36 embarcações de desembarque, 37 barcos torpedeiros, 25 embarcações de patrulha e 6 varredores de minas (com o início dos desembarques soviéticos, cerca de 60 embarcações de desembarque adicionais foram realocados para esses portos).

A sede do Alto Comando Supremo aprovou o plano para a operação de desembarque em 13 de outubro de 1943. O plano da operação previa o desembarque simultâneo pela Flotilha Militar de Azov de três divisões do 56º Exército na área a nordeste de Querche (a direção principal) e pela Frota do Mar Negro de uma divisão do 18º Exército (Comandante K. N. Leselidze) na área da vila de Eltigen (direção auxiliar). Depois de capturar as duas cabeças de ponte, as tropas deveriam tomar a parte oriental da península de Querche, incluindo os portos de Querche e Kamysh-Burun por ataques em direções convergentes e manter uma cabeça de ponte com vista para a ofensiva subsequente da Crimeia.

Preparativos

A direção geral da operação foi confiada ao comandante da Frente do Cáucaso Norte, coronel-general Ivan E. Petrov, e ao comandante da Frota do Mar Negro, vice-almirante Lev A. Vladimirsky. O posto de comando de Petrov estava localizado em uma floresta perto da vila de Krymskaya. Não mais do que duas semanas foram dadas para se organizar a operação. Durante este tempo, perto do litoral da antiga fortaleza da Fanagoria, foi criado um modelo das fortificações alemãs na área de Eltigen. Aqui as tropas foram treinadas para atacar as "fortificações" na costa.

Em Ilyich, foi colocado o posto de comando dianteiro da Flotilha Militar de Azov. Da península de Chushka quando está bom tempo, todo o estreito é visível até ao litoral de Querche. Nas posições a oeste de Taman e na península de Tuzla, 47 artilharias costeiras da base naval de Novorossiysk foram instaladas e artilharia de grande calibre do exército foram colocadas. A operação Kerch-Eltigen envolveu cerca de , mais de  canhões e morteiros, 125 tanques, 119 barcos de várias classes, 159 embarcações auxiliares e mais de  aeronaves do 4º Exército de Defesa Aérea (214ª Sombra) e da aviação da Frota do Mar Negro.

Os soviéticos decidiram seguir o sucesso da operação Novorossiysky-Taman, organizando dois desembarques na costa leste da Crimeia como uma preparação para a retomada de toda a península da Crimeia. O principal desembarque e ataque foi planeado para o norte de Yeni-Kale, perto de Querche e o ataque ao sul para a pequena cidade de Eltigen. O desembarque foi liderado pelo comandante da Flotilha Militar de Azov, contra-almirante Sergey G. Gorshkov, e o comandante da base naval de Novorossiysk, contra-almirante Georgy N. Kholostyakov, na direção auxiliar.

As tropas do Eixo na península de Querche tinham uma força de cerca de 85 mil soldados e oficiais do V Corpo de Exército do 17º Exército Alemão, além de artilharia, tanques e aviação. A península tinha três linhas de defesa com uma profundidade de até 80 quilómetros. O estreito raso de Querche e os seus acessos foram densamente minados, e principalmente por minas profundas, que são difíceis de arrastar.

Ofensiva soviética

Na noite 31 de outubro de 1943, as tropas soviéticas partiram em direção à Crimeia em navios e embarcações do porto de Taman, bem como de complexos de atracação especialmente organizados na área de Krotki. Durante a operação, os torpedeiros do tipo G-5 foram ativamente usados como embarcação de desembarque. A força de desembarque foi colocada em tubos de torpedos, e foram construídas tábuas nos bordos do navio para aumentar a capacidade de soldados. Além disso, foram utilizados mais de 150 barcos civis disponíveis (escalares, batelões, escunas de pesca, etc.).

Devido a uma forte tempestade, a força do 56º Exército não conseguiram desembarques em tempo hábil em Querche. Apesar do mau tempo e dos mares agitados, os soviéticos conseguiram desembarcar a 318ª Divisão de Rifles do 18º Exército e o 386º Batalhão de Infantaria Naval em Eltigen na madrugada de 1 de novembro e conseguiram repelir com sucesso o contra-ataque das forças romenas, estabeleceram uma cabeça de ponte de  na praia. O desembarque foi caracterizado pelo uso ad hoc de embarcações navais de todos os tipos e pela perda da organização de formação diante do mau tempo e da escuridão. Durante a noite de 1 para 2 de novembro, mais  soldados, 4 canhões, 9 morteiros,   de munições e materiais foram transportados para a área de Eltigen.

Na noite de 3 de novembro, mais de  soldados do 56º Exército soviético (desembarcaram unidades da 2ª e 55ª Divisão de Rifles da Guarda, e da 32ª Divisão de Rifles), desfrutaram do apoio de artilharia em massa de posições na península de Taman e estabeleceram uma cabeça de ponte firme na praia em Yeni-Kale, que o V Corpo de Exército Alemão e a 3ª Divisão de Montanha romena foram incapazes de empurrar de volta para o mar devido à concentração das principais forças em Eltigen. Em 11 de novembro, os soviéticos tinham desembarcado 27.700 soldados em Yeni-Kale e conquistado uma cabeça de ponte que se estendia desde o mar de Azov até os arredores de Querche. Entre as unidades de reforço estava a 383ª Divisão de Rifles, que desembarcou em 7 de novembro, e a 339ª Divisão de Rifles, que atravessou ao longo do 6 a 8 de novembro. Em 4 de dezembro, os soviéticos tinham desembarcado  soldados, 582 canhões, 187 morteiros, 128 tanques, 764 caminhões, e mais de  de munições e material em Yeni-Kale.

Contra-ataque do Eixo em Eltigen
Embora o Exército Vermelho tenha conseguido desembarcar o 335º Regimento de Rifles da 117ª Divisão de Guardas para reforçar a cabeça de ponte em Eltigen, eles foram incapazes de empurrar mais do que 2 km para o interior, uma situação piorou quando as forças alemãs conseguiram estabelecer um bloqueio naval em torno dos desembarques com embarcações leves da 3ª Flotilha Minesweeper que operava perto de Querche, Kamysh-Burun e Teodósia. Os soviéticos tentavam abastecer a cabeça de ponte durante a noite, resultando em encontros navais de curta distância, porém a entrega de suprimentos era completamente insuficiente. As tentativas soviéticas de reabastecimento aéreo foram interditadas pela Luftwaffe.

As forças do Eixo cercaram a cabeça de ponte por cinco semanas antes de atacarem em 6 de dezembro. Durante o ataque, a 6ª Divisão de Cavalaria romena fez ataques de desvio do sul, enquanto tropas do Corpo de Montanha romeno apoiadas por canhões de assalto atacaram do oeste. Em 7 de dezembro, o exército na cabeça de ponte colapsou e os romenos levaram 1.570 prisioneiros e contabilizaram  baixas soviéticas a um custo de 886 homens para si mesmos. Os romenos também capturaram 25 canhões antitanque e 38 tanques.

Batalha do monte Mitrídates
Durante o colapso de cabeça de ponte em Eltigen, cerca de 820 tropas soviéticas conseguiram ir para o norte na tentativa de alcançar Yeni-Kale, ocupando o monte Mitrídates e derrotando posições de artilharia alemãs lá. O comandante do 56º Exército ordenou que a Flotilha Militar de Azov desembarcassem a 83ª Brigada de Fuzileiros Navais na praia ao largo do Monte Mitrídates. Nas noites seguintes, desembarcaram 780 soldados, três canhões antitanque e 6 morteiros. Isso alarmou o General Jaenecke, já que o ataque tinha o potencial de romper a frente alemã em Yeni-Kale. Jaenecke comprometeu a 3ª Divisão de Montanha romena a um contra-ataque contra as tropas soviéticas. No entanto, em 9 de dezembro, o comandante do 46º Exército ordenou a evacuação das tropas da área do monte Mitrídates e na noite seguinte,  tropas foram evacuadas para a aldeia Opasnoe na praia de Yeni-Kale pela Flotilha de Azov sob o comando do contra-almirante Sergey Gorshkov. Em 11 de dezembro, os romenos recapturaram o monte Mitrídates, onde levaram 600 prisioneiros e contabilizaram 450 baixas.

Desfecho e consequências

A operação Kerch-Eltigen foi uma das maiores operações anfíbias da Frente Oriental. Diante de fortes reforços alemães, os soviéticos se contentaram em reforçar a cabeça de ponte em Yeni-Kale. Em 4 de dezembro, os soviéticos tinham desembarcado  soldados, 582 canhões, 187 morteiros, 128 tanques, 764 caminhões, e mais de  de munições e material em Yeni-Kale. Os soviéticos conseguiram empurrar os alemães cerca de 9 km para o interior e para os arredores de Querche, mas não conseguiram avançar em Eltigen.

Embora as tropas soviéticas não tenham conseguido libertar a península de Querche, a operação Kerch-Eltigen foi de grande importância, pois forças alemãs significativas recuaram em Perekop com o início da ofensiva da Crimeia e tiveram de abandonar a intenção de contra-atacar as tropas que avançavam da 4ª Frente Ucraniana e posteriormente evacuar toda a península da Crimeia em maio de 1944. A ponte capturada de Querche foi reconstruída e usada durante a libertação da Crimeia em abril de 1944.

Legado
 Os asteroides 2216 Kerch e 2217 Eltigen descoberto em 1971 por Tamara Smirnova, foram nomeado em homenagem a esta operação.

Ver também
 Operação Querche-Teodósia
 Operação Novorossiysk

Notas e referências

Bibliografia

Ligações externas

  (em )

Batalhas e operações da Segunda Guerra Mundial em 1943
Batalhas e operações navais do Teatro Europeu na Segunda Guerra Mundial
Batalhas e operações da Guerra Soviética-Alemã
Kerch-Eltigen
Batalhas e operações da Segunda Guerra Mundial envolvendo a Romênia
1943 na União Soviética
História da Crimeia
Estreito de Querche
Querche

Operação Kerch-Eltigen


Antonín Sova (26 februarie 1864 – 16 august 1928) a fost un poet ceh și director al Bibliotecii Municipale din Praga.

Viața
S-a născut în Pacov, un mic oraș din Boemia de Sud, pe atunci parte a Imperiului Austriac, dar de la vârsta de doi ani a crescut în localitatea învecinată Lukavec. Tatăl său, Jan, a fost profesor și dirijor, care a și compus ocazional. Mama lui a murit când el avea 15 ani și tatăl său s-a căsătorit din nou (Sova nu a avut niciodată o relație prea bună cu mama sa vitregă Sabina). Antonín le-a cunoscut la Lukavec pe surorile lui Jaroslav Vrchlický. A studiat la școala secundară din Pelhřimov, Tábor, iar din 1881 în 1885 la Písek. El l-a cunoscut la Písek pe poetul Adolf Heyduk care l-a ajutat să-și publice primele sale poezii în reviste literare (el a folosit pseudonimele Ilja Georgov și Walburga Turková, ultimul pentru poeziile publicate în revista Lumír). În timp ce era elev, el a primit o însemnare morală pentru că a ignorat interdicția și a purtat o cravată cu tricolorul ceh într-un parc.

El a început să studieze dreptul la Praga, dar nu a absolvit din lipsa de bani. Jaroslav Vrchlický l-a ajutat să găsească un loc de muncă în departamentul redacțional al Enciclopediei lui Otto care a durat doar un an. Următorul său loc de muncă a fost la direcția medicală a Primăriei municipiului Praga. În cele din urmă, din 1898 până când s-a pensionat, a lucrat ca director la Biblioteca Municipală din Praga.

S-a căsătorit în 1900 cu Marie Kovaříková, care era cu aproape 20 de ani mai tânără, și a avut cu ea un fiu pe nume Jan un an mai târziu. Căsătoria lor s-a destrămat totuși după mai mulți ani. Poetul a contractat o boală care l-a paralizat pentru ultimele două decenii ale vieții sale (probabil sifilis). După constituirea Cehoslovaciei în 1918 el a trăit la Praga și a fost adesea vizitat de tineri poeți ce aveau diferite stiluri și înclinații politice. În 1924 s-a mutat la Pacov, unde a murit într-o noapte furtunoasă din august 1928. Înmormântarea sa a avut loc la Praga, dar cenușa lui a fost depusă într-o urnă de granit din Pacov.

Începuturile carierei literare
În 1897 Sova a fost printre scriitorii care au fondat prima asociație literară oficială cehă, numită Máj. Primele sale volume de poezii publicate au fost Realistické sloky (Strofe realiste, 1890), Květy intimních nálad (Florile stărilor de spirit intime, 1891), Z mého kraje (Din țara mea, 1893), Soucit o vzdor (Compasiune și sfidare, 1894) și Zlomená duše (Suflet rupt, 1895). Sova a fost un susținător al mișcării progresiste naționale din anii 1890 legate de Procesul Omladina. Împreună cu alți 11 scriitori a semnat manifestul Česká moderna în 1895 prin care se cerea libertatea de exprimare, reforme sociale și individualism în artă. Reflectarea manifestului în opera lui Sova l-a constituit volumul Vybouřené smutky (Dureri înăbușite, 1897).

Theodor Mommsen
În 1897 Theodor Mommsen a scris o scrisoare naționalistă adresată germanilor din Austria (an die Deutschen in Österreich) , care a fost publicat în Neue Freie Presse din Viena. Mommsen i-a numit pe cehi "apostoli ai barbarismului" și a scris că "craniul cehilor este impermeabil la rațiune, dar este sensibil la lovituri". Antonín Sova a scris un răspuns în versuri, Lui Theodor Mommsen.

Poemul, în care l-a numit pe Mommsen un "boșorog lacom" și un "purtător de cuvânt arogant al sclaviei", a devenit răspunsul național la adresa imperialismului german din acea vreme, iar Sova a început să fie considerat unul dintre cei mai renumiți poeți din generația lui.

Opera ulterioară
 Údolí nového království (Valea unui nou regat, 1900), Dobrodružství odvahy (Aventurile curajului, 1906) – colecții de poezie socială, noul regat utopic este un simbol al speranței
 Nu jednou se vrátíme (Vom reveni încă o dată, 1900) – poezie intimă despre dragostea pasională și despre amărăciunea vieții
 Lyriky lásky o života (Versuri de iubire și de viață, 1907), Drsná láska (Dragoste usturătoare, 1927) – colecții de poezii de dragoste
 Povídky o menší črty (1903), O milkování, lásce o zradě (1909) – colecții de povestiri
 Ivův román (Romanul lui Ivo, 1902), Výpravy chudých (Expedițiile săracilor, 1903), Tóma Bojar (1910) – romane psihologice și sociale
 Pankrác Budecius, kantor (Pankrác Budecius, profesor, 1916) – roman despre un profesor din mediul rural în secolul al XVIII-lea

Referințe

Legături externe
 Biografia și lucrările  (în limba cehă)

Nașteri în 1864
Decese în 1928
Poeți cehi
Poeți simboliști
Eponime ale asteroizilor

Antonín Sova


Jan Versleijen (født 29. december 1955) er en tidligere nederlandsk fodboldspiller og træner.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Holland

Jan Versleijen


Bistensee, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Rendsburg-Eckernförde iline bağlı eski belediye. 5,87 km² yüzölçüme sahipti. Nüfusu, 30 Haziran 2005'de 259 olarak tespit edilmişti. 1 Mart 2018'de Ahlefeld ile birleştirilerek Ahlefeld-Bistensee belediyesi kuruldu.

Dış bağlantılar
 www.amt-huetten.de

Bistensee


El río Mano, también Bewa o Gbeyar, () es un corto río costero de la costa atlántica de África, que se origina en Liberia, en las tierras altas de Guinea al noroeste de la pequeña ciudad de Voinjama, y tras formar en su curso bajo la frontera Liberia-Sierra Leona, desemboca en el Atlántico en Mano Salija, Sierra Leona. Tiene una longitud de unos 320km y drena una cuenca de 8250km².

El río sigue un curso generalmente en dirección suroeste y atraviesa el Bosque Nacional Gola, en Liberia. Sus principales afluentes son el río Morro —que también forma la frontera Liberia-Sierra Leona—, y el Zeliba.

En 1976 se construyó un puente internacional en Bo, Liberia, que redujo la distancia por carretera entre las capitales de Liberia y Sierra Leona. En el río hay zonas de rápidos intermitentes que impiden su navegabilidad.

Historia
La extracción de diamantes es una industria importante en estas áreas. El control de la riqueza de la zona y la inestabilidad de los gobiernos nacionales de los tres países dio lugar a una serie de conflictos violentos que involucraron a estos distritos a finales del sigloXX, como la primera guerra civil liberiana (1989-96), y la segunda guerra civil liberiana (1999-2003).

Véase también
 Geografía de Sierra Leona
 Geografía de Liberia
 Unión del Río Mano

Referencias

Mano
Mano
Mano
Frontera Liberia-Sierra Leona
Mano

Río Mano


Hugo Parisi (Hugo Pellicer Parisi; * 1. August 1984 in Taguatinga, Distrito Federal) ist ein brasilianischer Wasserspringer. Er startet im 10-m-Turm- und Synchronspringen.

Parisi begann im Alter von sieben Jahren mit dem Wasserspringen. Seinen ersten sportlichen Erfolg feierte er im Jahr 2002 mit dem Gewinn der Silbermedaille vom Turm bei der Juniorenweltmeisterschaft in Aachen. Zwei Jahre später konnte er sich überraschend für die Olympischen Spiele in Athen qualifizieren, belegte dort jedoch nur Rang 32 im Vorkampf. Im folgenden Jahr nahm Parisi in Montreal erstmals an der Weltmeisterschaft. Im Einzel vom Turm erreichte er das Halbfinale und errang Rang 18, im 10-m-Synchronspringen schied er mit Cassius Duran im Vorkampf aus. Parisi startete bei den Panamerikanischen Spielen 2007 in Rio de Janeiro und wurde dort im Einzel Fünfter und im Synchronspringen mit Duran Vierter. Bei der Weltmeisterschaft in Melbourne hingegen schied er in beiden Disziplinen im Vorkampf aus. Im Jahr 2008 nahm Parisi in Peking an seinen zweiten Olympischen Spielen teil, vom Turm verpasste er als 19. jedoch knapp den Einzug ins Halbfinale. Parisi erreichte bei der Weltmeisterschaft 2009 in Rom und 2011 in Shanghai  im Einzelspringen vom Turm jeweils das Halbfinale und schied im Synchronspringen mit seinem neuen Synchronpartner Rui Marinho beide Male nach dem Vorkampf aus. Bei den Panamerikanischen Spielen in Guadalajara wurde Parisi zudem in beiden Turmwettbewerben Sechster.

Weblinks
 Offizielle Homepage

 Ergebnisübersicht auf www.the-sports.org (englisch)

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2004
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2008
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
Wasserspringer (Brasilien)
Olympiateilnehmer (Brasilien)
Teilnehmer an den Südamerikaspielen (Brasilien)
Südamerikaspielesieger (Wasserspringen)
Brasilianer
Geboren 1984
Mann

Hugo Parisi


ශාකයේ නම
කෘෘඩියා සෙලනිකා Crudia Zeylanica නොහොත් පඬු කරද

විද්‍යාත්මක නාමය
කෘෘඩියා සෙලනිකා Crudia Zeylanica නොහොත්

රට
තෙත් කලාපයේ වැවෙන ගසෙහි නිජබිම ශ්‍රී ලංකාවයි.

සොයාගත් වර්ෂය
2012

ශ්‍රී ලංකාවේ අවසන් වරට සටහන්ව ඇති වර්ෂය
කෘෘඩියා සෙලනිකා Crudia Zeylanica නොහොත් මඩු කරද ගස තෙත් කලාපයේ වැවෙන ගසෙහි නිජබිම ශ්‍රී ලංකාවයි. මෙම ශාකය ශ්‍රී ලංකාවෙන් මෙන්ම ලෝකයෙන්ම වදවී ඇති ශාකයක් වශයෙන් හදුන්වා දී ඇත.එය ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රථමයෙන් සොයා ගෙන ඇත්තේ 1868 දී බැව් සදහන් වේ.1911 කාලය වෙන විට දිවයිනේ එක් එක් ප්‍රෙද්ශයන් වෙත්න් මෙහි නියැදියන් සොයාගෙන ඇත.එහෙත් 1998 වර්ෂයෙන් පසු කිසිම ශාකයක් දිවයිනේ නොමැත.

ජාතික රතු ලයිස්තු ගත කල වර්ෂය
2002 වර්ෂයේදී ලොකයෙන් වද වී යන ශාකයන් ගේ නාම ලේඛනය වන ජාතික රතු දත්ත පොතට ඇතුලත්ව ඇත.

ලෝක රතු ලයිස්තු ගතකල වර්ෂය =
2006 වර්ෂයේදී ලෝක රතු දත්ත පොතට ඇතුලත්ව ඇත.රතු දත්ත පොත යනුවෙන් හැදින් වෙන්නේ ලෝකයේ වද විමේ තර්ජනයට මුහුණ දෙමින් ලෝකයෙන් වදවී ගොස් ඇති සත්ව,ශාක සහ කෘමින්ගේ නාම ලේඛනයයි්

සොයාගත් අය
මෙම ශාකය වර්තමානයේ සොයාගෙන ඇතතේ සිවිල් ඉන්ජිනේරු මහතෙක් වන පරිසර හිතකාමී හිමේෂ් දිල්රුවන් මහතා විසිනි..
ඒ මහතා සිවිල් ඉන්ජිනේරු මහතෙක් වුවත් පරිසරයට සතා සිව්පාවුන්ට හිතකාමීයෙක් වු බැවින් සමනලුන් පිළිබද ඝවේෂණයක් නිරත වෙමින් සිටින විට සමනලුන් විශේෂයෙන් ලැගුම් ගන්නා සහ රැදී සිටින ස්ථානයන් පිළිබද නිරීක්ෂණය කමින් සිටින අවශෟථාවකදී මෙම ශාකය පිළිබදවද අධ්‍ය්‍යනය කර ඇත්තේ සමනලුන් මෙම ශාකයේ නිතම ගැවසෙමින් සිටින බැවිනි..

වැදගත්කම
ලොකයේ දත්ත විශේෂ ඇතුලත් වර්ල්ඩ් ප්ලෝරා ඔන්ලයින් හීද මෙම ශාකය පිලිබදව සදහන්ව ඇත්තේ වදවී ගිය ශාඛයක් ලෙසින්ය.
2006 වර්ෂයේදී ලෝකයෙන් වද වී ගොස් ඇති ශාකයක් වශයෙන් නම් කරන ලද මෙම ශාකය වර්තමානයෙදී නැවතත් කරලියට පැමිණ ඇත්තේ මධ්‍යම අධිවේගී මාර්ගයේ කඩවත සිට මිහිරිගම දක්වා කොටසේ ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කයේ දාරලුව දුම්රිය ස්ථානය අසල තිබී සොයා ගැනීමෙන් අනතුරුවයි.එහෙත් මෙම වටිනා දුර්ලභ ශාකය විනාශව යාමේ තර්ංනයකට මුහුණදී අත්තේද මෙම අධිවේගී මාර්ගය ඒ හරහා වැටී ඇති බැවින්ය.

විස්තර
එය පවතින ස්ථානයෙන් ගලවා මුතුරාජවෙල ප්‍රෙද්ශයට ගෙන ගොස් සිටුවීමට සැලසුම් කර ඇති බැවින් එම ස්ථානයට ගිය ගම්පහ දිසා වන සංක්ෂණ අධ්‍යක්ෂිකා දේවානි ජයතිලක මහත්මිය විසින් එම කටයුතුතුත තාවකාලිකව නතර කර දමමින් මාධ්‍ය හරහා මෙම විනාශය පිලිබදව රටට හෙලි කරන ලදී.ඒ අනුව ප්‍රෙද්ශයේ මෙන්ම රටේත් ලෝක ජනතාවත් මේ පිළීබදව අවධානයක් යොමු කරන ලදී.එහෙත් ඒ පිළීබදව පාර්ලිමේන්තුවේ මෙන්ම අනෙකුත් යම් රාජ්‍ය ආයතනයන් තුලදී ඇය විසින් ඉටුකරන ලද මෙම වැදගත් වූ ක්‍රියාව විවේචනය කරන පිරිසක්ද දක්නට ලදී..
1993 වනසත්ව සහ වෘක්ෂලතා ආරක්ෂාව (සංශෝධන) පනතේ 42 වන වගන්තිය යටතේ වන වගන්තියේ සදහන් පරිදි එවැනි ශිකයන් විනාශ කිරීම හෝ හානි කිරීම දඩුවම් ලිබිය හැකි වරදක් වනු ඇත යන්න සදහන්ය..
 == වෙනත් ==
ඇමෙරිකාව,එංගලන්තය,ඉන්දියාව,හෝ චීනයේ මෙවන් ලෝක උරුකම් කියනා ශාකයක් හමුවූයේ නම් එම රටවල්හි පාලකයන් මෙන්ම මහජනතාව විසින් එය පණමෙන් සුරකිනු නොඅනු මානය.එහෙත් අවාසනාවකට මෙම ශාකය ශ්‍රී ලංකාවට ආවේණික ශාකයක් බැවින් බහුතර පාලකයන් මෙන්ම බහුතර මහජනතාව මේවා සැලකිල්ලට නොගැනීම කණගාටුදායකය..
කෙසේ වෙතත් රටක සංවර්ධනය අගයකලයුතු කටයුත්තක් වුවත් මෙවැනි වටිනා සම්පත් විනාශ කමින් සිදුකරනා සංවර්ධනයේ පලය කුමක්ද යන්න කල්පනා කිරීම සැමගේ රාජකාරියක් විය යුතු වන්නේ අනාගත පරපුට හිමි වටිනා සම්පත් විදේශිකයන් විසින් රැගෙන යාම පිලිකුලෙන් යුක්තව හෙලා දකින බැවිනි.
තවද ඇමෙරිකාව වැනි බටහිර රටවල් මෙන්ම ඉන්දියාව,චීනය වැනි ආසියාතික රටවල් සංව්ධනයේ මුවාවෙන් අනාගත පරපුට හිමි සම්පත් රැගෙනයන බව මහජනතාව මෙන්ම රට පාලනය කනු ලබන පාලකයන්ද තේරුම්ගත යුතුය.රටේ සෑම ස්තානයකම වටිනා සම්පත් ඇති අතර ඒ තුල රන් රිදී.මැණික්,යපස්.රතු තිරිවානා නිධී.පලිගු.ඛණිජ මෙන්ම වන සම්පත්ද බොහෝ ඇත.අධීවේඝී මාර්ගයන් මුවාාවෙන්ද වෙනත් සංවර්ධන කටයුතු හරහාද එන්නේද ඒ ඒ රටවල් විසින් තරග කරමින් මිල ගනන් නියම කරන්නේද මෙම සම්පත් බෙදා ගැනීමට බැව් අවභොධ නොවන තරමට මහජන මනස වසාගෙන ඇති බැවින් එය අනාගත තම තමනගේ දරු පරපුර වෙනුවෙන් ඉටු කරන්නාවූ මහත් ද්‍රෝහී කමක් ලෙසින් මෙයින් පෙන්වා දෙමි.

අනාගතයට
ඔබ මෙම ශාකය හරහා දකින්නේ මෙම මිහිතලයේ තිබෙන පෙනෙන සම්පත්ය.මෙයට කෙටි කලකට පෙර දිවයිනෙන් හමුවූ මිලකල නොහැකි පළීගු මැණීක ඔබට පෙන්වා දුන්නේ මේ පොළව පතුලේ තිබෙන මිලකල නොහැකි මහා සම්පත්ය.ඒවා රැක ගැනීම ආරක්ෂා කිරීම වෙනත් ජාතීන්ට පවරා නොදීමට නම් ඒ පිළීබදව අවධානයෙන් කටයුතු කල යුතුයි.
රටේ ජීවත්වෙන්නවූ මහජනතාව විසින් අවභොධ කරගත යුතු සත්‍යයක් ඇත.විශ්වය විසින් විශ්වයට අවනත නොවන්නාවූ,විශෟවයේ නීතියට පටහැනිව ක්‍රීයා කන්නවූ සෑම අයෙකුටම විශ්වයේ ඇති නීතිය අනුව ක්‍රීයාත්මක වන බවය.විශ්වයේ නිති අංක හය වන්දි ගෙවීමේ නීතියයි.එය වන්දි ගෙවීමේ නිතියයි.විශ්වයේ ජීවින්ට මෙන්ම වශ්තුව අවභාවිතය කරන්නවූ සැමට මෙන්ම එම පම්පරා දහයක් දක්වා දඩුවම් උරුම කරදීමට තරම් බලවත් වන්නේය.
මෙම ලෝකයෙන් වදවී ගිය මඩු කරද ගස පිළිබදව පාසැල් විෂය නිර්දේශයටද ඇතුලත් කරමින් පාසැල් දරැවන්ගේ අධ්‍යාපනයටද ඇතුලත් කර ඇත.

බාහිර සබැඳි
 කෘෘඩියා සෙලනිකා Crudia Zeylanica නොහොත් පණු කරද පිළිබද වීඩියෝපට
 l කෘෘඩියා සෙලනිකා Crudia Zeylanica නොහොත් පණු කරද ශාකය වෙනුවෙන් ලියූ වෙබ් පිටුව වෙතින්
 lකෘෘඩියා සෙලනිකා Crudia Zeylanica නොහොත් පණු කරද ශාකය වෙනුවෙන් ලියූ බ්ලොග් කියවනය

තවත් විස්තර
 තවත් විස්තර බලන්න - විස්තර  -  වර්ෂ 2009
හෙළ වෙදකම
විශ්ව ජීවබල වෙදකම
චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
සිංහලයෝ
එල්ලේ ක්‍රීඩකයින්
එල්ලේ
1963 උපත්
ශාක
වදවී යන ශාක
දේශීය ශාක

පණු කරද නොහොත් කෘෘඩියා සෙලනිකා Crudia Zeylanica ශාකය


2. ŽNL Vukovarsko-srijemska je podijeljena u tri skupine po nogometnim središtima. Prvaci liga će u sljedećoj sezoni igrati u 1. ŽNL Vukovarsko-srijemska, dok će posljednje plasirani (ili posljednja 2, ovisno od toga koliko klubova iz kog nogometnog središta ispadne iz 1. ŽNL) iz NS Vukovar i NS Vinkovci ispasti u 3. ŽNL Vukovarsko-srijemska (iz NS Županja ne ispada ni jedan klub jer je 2. ŽNL najniži stupanj natjecanja u NS Županja).

Ljestvica

NS Vukovar

Zbog bolje gol-razlike u međusobnim susretima (1:0 i 1:1), prvo mjesto je zauzeo NK Bršadin

NS Vinkovci

NS Županja

Poveznice
 2. ŽNL Vukovarsko-srijemska
 1. ŽNL Vukovarsko-srijemska 2016./17.
 3. ŽNL Vukovarsko-srijemska 2016./17.

Izvori
 RSSSF.com
 Županijski Nogometni Savez Vukovarsko-srijemske županije

2016-17
vukovarsko-srijemska-2

2. ŽNL Vukovarsko-srijemska 2016./17.


18739 Larryhu este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
18739 Larryhu este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Socorro, New Mexico, în cadrul proiectului LINEAR. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,29 ua, o excentricitate de 0,15 și o înclinație de 4,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 18001-19000
 Centura de asteroizi

Note

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

18739 Larryhu


Les gorges de Twingi ( en Allemand) sont des gorges situées entre les communes de Binn, Grengiols et Ernen, le long de la Binna, dans le canton du Valais, en Suisse.

Géographie

Situation
Les gorges, longues de , se situent dans le Sud-Est du canton du Valais, à une altitude variant de , sur une superficie de .

Géologie
Les gorges sont constituées de calcaire du Pennsylvanien, de schiste de l'Helvétien et de dépôts morainiques du Quaternaire.

Activités

Randonnée
Le chemin de la Gäh Tod longe les gorges de Grengiols jusqu'à Binn.

Notes et références

Twingi
Géographie du canton du Valais

Gorges de Twingi


is a type of a deck of karuta, Japanese traditional playing cards. A set of uta-garuta contains 100 cards, with a waka poem written on each. Uta-garuta is also the name of the game in which the deck is used. The standard collection of poems used is the Hyakunin Isshu, chosen by poet Fujiwara no Teika in the Heian period, which is often also used as the name of the game.

Since early 20th century the game is played mostly on Japanese New Year holidays.

How to play

Basic rules
The game uses two types of cards.

Yomifuda (lit. "Reading Cards"): One hundred cards with a figure of a person, their name, and a complete poem by them on each.
Torifuda (lit. "Grabbing Cards"): One hundred cards with only the finishing phrases of the poems on each.

The game is played with the players seated on the floor. At the start of a game, 100 torifuda are neatly arranged on the floor face up between the players. When the reader starts reading out a poem on the yomifuda, the players quickly search for the torifuda on which the corresponding final phrase is written.

There are two ways to play the game based on the rules above.

Chirashi-dori
One reader, three or more players:

Mix up the deck of torifuda, and lay them out on the floor.  Players sit around the cards.
The reader draws a yomifuda and starts reading it out loud. Players attempt to recognize the poem being read as soon as possible, and race to find and take the corresponding torifuda as soon as they do.
When a player has taken the corresponding torifuda, the reader moves on to the next yomifuda.
When all the cards are taken, the player with the most cards wins the game.

Genpei-gassen
This playing style takes its name from the Genpei war.

One reader, two teams of one or more players each:

Divide the players into two groups. The two groups are called Genji and Heike.
Mix up the torifuda, and give 50 cards to each side.
Genji and Heike sit face to face. Lay out 50 cards in front of each group in three lines facing the group.
Gameplay is the same as in Chirashi-dori. Players can take cards from either side.
If a player takes a card from the opponent's side, they can move one card from their own side to the opponent's side.
If a player takes a wrong card, the opponent can move one card to the player's side as a penalty.
The side that has no more torifuda on their side wins the game.

Strategy
The odds of winning increase if one knows the phrases. One even may be able to take a card immediately after hearing the reader read aloud only the first letters of the yomifuda poem. Technique in reading is also very important, having to know how to correctly space out the words and the seconds of the pause.

Competitive karuta

In Japan there are national conventions for the competitive format of the game.

In popular culture
The manga, anime series and live action movie Chihayafuru portrays the story of a group of young people who competitively play Hyakunin Isshu karuta with the aim of becoming best in the world. The series debuted in 2007, and  its popularity has boosted the popularity of competitive karuta in Japan and abroad.

In the manga and anime series Nanbaka, uta-garuta is the 3rd Event of the New Year Joint Cooperation tournament.

The 21st movie of the Detective Conan anime series, Crimson Love Letter, features a uta-garuta competition as the main storyline.

References

Dedicated deck card games
Japanese word games
Japanese card games

ja:百人一首#かるた

Uta-garuta


În cinetica chimică, teoria ciocnirilor (sau teoria ciocnirilor ideale) este o teorie propusă independent de către Max Trautz în 1916 și William Lewis în 1918, care explică modul de desfășurare al reacțiilor chimice și încearcă să explice de ce vitezele de reacție diferă pentru fiecare reacție chimică. Teoria ciocnirilor spune că atunci când particulele de reactant se ciocnesc, doar o anumită fracțiune din ciocniri va cauza schimbări chimice importante sau observabile. Aceste schimbări sunt numite ciocniri eficace și trebuie să aibă o anumită energie în momentul impactului, denumită energie de activare, astfel încât să aibă loc ruperea legăturilor chimice vechi și formarea altora noi. Pe de altă parte, ciocnirile care nu prezintă acest prag de energie poartă denumirea de ciocniri neeficace.

Importanță
Teoria explică și de ce viteza unei reacții crește odată cu creșterea unor parametri; prin creșterea concentrației de reactant sau prin creșterea temperaturii, vor avea loc mai multe ciocniri și implicit mai multe ciocniri eficace, ceea ce duce la o reacție desfășurată mai rapid.

Cânt este implicat un catalizator în reacția chimică respectivă, acesta funcționează prin diminuarea energiei de activare, așadar o energie mai mică va fi necesară pentru a produce o schimbare chimică. Astfel, mai multe ciocniri eficace vor avea loc iar viteza de reacție va crește.

Constanta de viteză
Constanta de viteză pentru o reacție bimoleculară în fază gazoasă, conform teoriei ciocnirilor, este:

unde:
 Z este frecvența ciocnirilor,
  este factorul steric,
 Ea este energia de activare corespunzătoare reacției,
 T este temperatura,
 R este constanta gazului ideal.

Frecvența ciocnirilor se definește ca:

unde:
 NA este numărul lui Avogadro,
 σAB este secțiunea eficace a reacției,
 kB este constanta Boltzmann,
 μAB este masa redusă a reactanților.

Referințe

Cinetică chimică

Teoria ciocnirilor


Geraldo Vargas Nogueira (Leopoldina, 24 de novembro de 1913 ― Colatina, 22 de agosto de 1972) foi um comerciante, fazendeiro e político brasileiro, por duas vezes deputado estadual pelo estado do Espírito Santo.

Biografia
Filho de José Salles Nogueira e Júlia Vargas Nogueira. Casou-se com Zilma dos Santos Belo, neta de José Hermann Tautphoeus Bello, pioneiro e um dos fundadores de Colatina.

Estabeleceu-se em Colatina, onde foi comerciante (compra e venda de café) e fazendeiro (cafeicultor e criador de gado). Ingressou no PSP, elegendo-se vereador por dois mandatos sucessivos, em 1951 e 1955.

Em 1959 concorreu, ainda pelo PSP, a deputado estadual, tendo sido eleito com 1.877 votos para a 4ª legislatura e reeleito em 1963, na 5ª legislatura, com 1.821 votos. Em 1966, depois da dissolução dos partidos políticos e a instituição do bipartidarismo pelo Ato Institucional n.º 2, transferiu-se para a ARENA, assim como a maior parte dos políticos do PSP no estado, assumindo o cargo de vogal na primeira Comissão Executiva da ARENA-ES.

Faleceu em Colatina, em 22 de agosto de 1972, data de aniversário da cidade, tendo o prefeito, em razão do luto municipal, transferido as celebrações da data de emancipação para a Semana da Pátria.

Homenagens
Em Colatina, a Escola Estadual de Ensino Fundamental e Médio (EEEFM) Geraldo Vargas Nogueira recebeu esse nome em sua homenagem. A cidade também possui uma rua com seu nome, no bairro Marista.

Em Governador Lindenberg, o estádio do Nacional Futebol Clube, conhecido como Geraldão, tem o nome oficial de Geraldo Vargas Nogueira.

Deputados estaduais do Espírito Santo

Geraldo Vargas Nogueira