Iconcrash ist eine Rock-Band aus Helsinki, Finnland, deren Sound von der Stimme des Frontmanns Jaani Peuhu geprägt wird. Zu den Bandmitgliedern zählen Arttu Juntunen (Keyboard, Gesang), Riku-Niilo Mattila (Bass), Matti Toivonen (Gitarre) und Oskari Vilmunen (Schlagzeug).

Geschichte
Das Debütalbum Nude wurde von der englisch-finnischen Plattenfirma Parole Records veröffentlicht, kurz nachdem sich die Live-Band im Frühjahr des Jahres 2005 formiert hatte. Ihr zweites Album Enochian Devices wurde fünf Jahre später, im Jahre 2010 unter der Kollaboration von EMI Finnland und Dynasty Recordings herausgebracht. Aufgenommen wurde das Album in den Dynasty und Sonic Pump Studios, die Produktion dauerte dabei über ein ganzes Jahr lang an. Die Reaktionen auf Enochian Devices fielen sehr positiv aus und die Singles Strange, Strange Dark Star und Everlasting wurden sehr häufig im finnischen Radio gespielt. Auf der Liste der meistgewünschten Songs des finnischen Radiosenders Ylex erreichten beide Songs die Spitzenposition. Der Song Strange, Strange Dark Star ist zudem Bestandteil des Clive Barker Filmes Midnight Meat Train. Dort wird jedoch nicht die Originalversion, sondern ein von Justin Larsen (Lady Gaga, Linkin Park, Nine Inch Nails) angefertigter Remix verwendet. Im Film Blackout von Petteri Summanen sind ebenfalls drei Songs von Enochian Devices zu hören.

Das dritte Album der Band Inkeroinen wurde am 14. September 2011 über Dynasty Helsinki veröffentlicht. Die Aufnahme dauerte diesmal nur halb so lange wie sonst, weshalb Inkeroinen innerhalb eines halben Jahres fertig wurde. Als Orte für die Entstehung wählte die Band dabei die Sonic Pump Studios in Helsinki, Miloco Music Box in London, die Ten Studios in Stockholm und die Mansion of Magnusborg in Porvoo. Unter der Leitung Jaani Peuhus waren alle Bandmitglieder intensiv am Entstehungsprozess des Albums beteiligt. Zusätzliche Unterstützung bekam die Band zudem von Lee Slater (The Vaccines, Thirty Seconds to Mars, Kylie Minogue, Glasvegas), Arttu Peljo (Chisu, Disco Ensemble, Sunrise Avenue, Jenni Vartiainen), Antti Eräkangas (Lauri, Von Hertzen Brothers, The Rasmus) and Sampo Haapaniemi (Egotrippi, Teleks, Johanna Kurkela). Das Video zur Single Stockholm wurde auf den Sendern "Voice Tv" und "MTV Finland" in "heavy rotation" ausgestrahlt.

Im Frühjahr 2012 nahmen Iconcrash mit ihrem Song We Are the Night am Vorentscheid zum Vertreter Finnlands beim Eurovision Song Contest teil und erreichten dort das Finale, welches live aus der Eishalle Helsinkis übertragen wurde. We Are The Night wurde dreimal an die Spitze der Most-Wanted-Liste des Radiosenders Ylex gewählt.

Neben einer ausgedehnten Finnland-Tour spielten Iconcrash bereits in England, Russland, Mitteleuropa, den Baltischen Staaten und den Vereinigten Staaten von Amerika. Dabei sind Iconcrash unter anderen zusammen mit Bands wie My Chemical Romance, White Lies, Anathema, Royal Republic, Atari Teenage Riot und den Kaiser Chiefs aufgetreten.

Diskografie
 Happy? (Promo-Single, 2003)
 Viola / Iconcrash (EP, 2004)
 Nude (2005)
 The Lovers (Radio-Single, 2005)
 Strange, Strange Dark Star (Single, 2009)
 Everlasting (Single, 2009)
 Enochian Devices  (2010)
 Sleeper (Single, 2010)
 Never Ever (Single, 2010)
 Delete (Single, 2011)
 Stockholm (Single, 2011)
 Inkeroinen (2011)

Kompilationen / Zusammenstellungen
 Kunigunda Lunaria Songs vol. 4 Erschien 2005. Beinhaltet "The Lovers"
 Asian Billboard Promo Released 2005. Beinhaltet "The Lovers"
 Clive Barker's The Midnight Meat Train Soundtrack Album 2008. Track:"Strange, Strange Dark Star" (Justin Lassen Remix)
 Mama Trash Family Artists Volume II : In Trash We Trust. Compilation Album 2008, Track:"Lullaby For Nicole"
 Blackout Soundtrack. Erschien 2008. Beinhaltet "Faith"
 Herbert The Misanthropical Fly Remixes. Released 2011. Beinhaltet "He Who Has A Dream (Iconcrash Remix)"

Aktuelle Besetzung
 Jaani Peuhu
 Arttu Juntunen
 Matti Toivonen - Matti Toivonen war zuvor bei der Band Valerian.
 Oskari Vilmunen - Oskari Vilmunen war unter anderem Mitglied bei Come Inside, KMA and Heaven'n Hell.
 Riku-Niilo Mattila - Riku-Niilo Mattila, spielt neben Iconcrash auch bei der Band Scarlet Youth

Kollaborateure
 Rory Winston, ein Poet und Autor aus den Vereinigten Staaten, arbeitete zusammen mit Jaani an den Texten der Band.
 Sampo Haapaniemi (Egotrippi, Teleks, Johanna Kurkela), Co-Produzent von Inkeroinen
 Lee Slater (The Vaccines, 30 Seconds To Mars, Kylie Minogue, Glasvegas) mixte Stockholm und Delete für Inkeroinen
 Arttu Peljo (Chisu, Disco Ensemble, Sunrise Avenue, Jenni Vartiainen) mixte Dangerous für Inkeroinen
 Antti Eräkangas (Lauri, Von Hertzen Brothers, The Rasmus) mixte Inkeroinen
 Pauli Rantasalmi (The Rasmus) war an Enochian Devices beteiligt
 Timo Tolkki (ex Stratovarius) war an Enochian Devices beteiligt
 Emily Cheeger aka Vuk war an Gesangsparts bei Nude and Enochian Devices beteiligt

Weblinks
 Iconcrash bei Myspace
 Offizielle Website

 Iconcrash bei ReverbNation
 Iconcrash bei YouTube
 Iconcrash bei Buzznet
 Deutsche Iconcrash-Website

Einzelnachweise

Finnische Band
Band (Helsinki)
Rockband

Iconcrash


يوهان غوميز  (25 سبتمبر 1981 في ليون) لاعب كرة قدم فرنسي يلعب حاليا في نادي الدرجة الثانية باستيا الفرنسي في خط الدفاع .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من ليون
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو باستيا
لاعبو فان
لاعبو كان
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو أولمبيك ليون
مواليد 1981
مواليد 1986
مواليد في فيلوربان
لاعبو كرة قدم من ليون

يوهان غوميز


Bernardo II de Pallars Sobirá ( ? - 1049 ) fue conde de Pallars Sobirá (1035-1049).

Hijo del conde Guillermo II de Pallars Sobirá, lo sucedió a su muerte en 1035.

Bernardo II murió sin descendencia conocida y fue sucedido por su hermano menor Artal I de Pallars Sobirá.

Referencias

Condes de Pallars
Nobles de España del siglo XI

Bernardo II de Pallars Sobirá


Chile en cuatro cuerdas es un álbum de estudio de música clásica para cuerdas compuesto por Luis Gastón Soublette e interpretado por el grupo Cuarteto Chile, del Instituto de Música de la Universidad Católica de Chile. Fue lanzado en 1972 por el sello discográfico chileno DICAP, y relanzado en 1999 por el sello Alerce.

El álbum, musicalizado con un cuarteto de cuerdas es el primero grabado por Cuarteto Chile, y contiene temas de distintas zonas del país, recolectadas por los folcloristas Violeta Parra y Héctor Pavez, entre otros. Su objetivo es el de incluir la música folclórica de Chile al dominio de la llamada música «culta».

El disco se comenzó a grabar como acompañamiento musical del programa de televisión de Canal 13 Historia y Geografía del poeta Pablo Neruda, exhibido durante 1971. El director de dicho programa, Hugo Arévalo, insistió en su publicación oficial.

Gastón Soublette agradece en la contratapa al Instituto de Investigaciones Musicales de la Universidad de Chile por su ayuda, así como a los cantautores Margot Loyola, las Hermanas Acuña, Héctor Pavez y especialmente Violeta Parra, con quien trató durante varios años y a quien dedica este álbum. Así, los agradecimientos de Soublette terminan con estas palabras:

Lista de canciones
El lado A del disco está dividido en dos partes, una Suite N.º1 que incluye los ocho primeros temas, y una segunda parte conformado por las dos composiciones que unidas conforman el tema 9. El lado B, por su parte, se compone de cuatro temas, seguido por una Suite N.º2 titulada «El Norte Grande» (aludiendo al Norte Grande de Chile), que incluye los cinco momentos restantes.

Créditos
Cuarteto Chile
 Jaime de la Jara: primer violín
 Fernando Ansaldi: segundo violín
 Manuel Díaz: viola
 Arnaldo Fuentes: violonchelo
Diseño gráfico
 Vicente Larrea
 Antonio Larrea

Referencias

Álbumes de Chile de 1972
Álbumes de Discoteca del Cantar Popular
Álbumes de Alerce
Álbumes de música clásica

Chile en cuatro cuerdas


NF puede referirse a:
 NF (rapero) Rapero estadounidense nacido en Gladwin, Míchigan.
 Air Vanuatu, por su código IATA.
 Isla Norfolk, por su código ISO 3166.
 .nf, Dominio de Nivel Superior geográfico para Isla Norfolk.
 NF-Board, asociación internacional de equipos de fútbol amateur.
 Factor de transcripción nuclear (nuclear factor), proteína que participa en la regulación de la transcripción del ADN.
 Factores NOD (NOD Factor), moléculas de señalización bacterianas.
 Forma normal, en la teoría de bases de datos relacionales.
 Honda Wave, conocido como Honda Serie NF.
 Nueva Fuerteventura, un partido político nacionalista de la Isla de Fuerteventura.
 Formulario Nacional de Medicamentos, en inglés National Formulary.
 Neurofibromatosis, trastornos genéticos del sistema nervioso.

Siglas

NF


Houmam Baaouch (en ), né le , est un footballeur marocain évoluant au poste de milieu offensif au Chabab Mohammedia.

Biographie
Houmam Baaouch débute le football en D2 marocaine avec le club du Raja de Beni Mellal. Lors de la saison 2018-2019, il est sacré vice-champion de la deuxième division marocaine et est promu en Botola Pro. Lors de la saison 2019-2020, il dispute 22 matchs en première division.

Le 10 août 2021, il s'engage pour deux saisons au Chabab Mohammédia. Le 11 septembre 2021, il dispute son premier match face au FUS de Rabat (victoire, 2-0).

Notes et références

Liens externes

Naissance à Casablanca
Naissance en janvier 1996
Footballeur marocain
Joueur du Chabab Mohammédia

Houmam Baaouch


In biochemistry, a nuclease (also archaically known as nucleodepolymerase or polynucleotidase) is an enzyme capable of cleaving the phosphodiester bonds between nucleotides of nucleic acids. Nucleases variously effect single and double stranded breaks in their target molecules. In living organisms, they are essential machinery for many aspects of DNA repair. Defects in certain nucleases can cause genetic instability or immunodeficiency. Nucleases are also extensively used in molecular cloning.

There are two primary classifications based on the locus of activity. Exonucleases digest nucleic acids from the ends. Endonucleases act on regions in the middle of target molecules. They are further subcategorized as deoxyribonucleases and ribonucleases. The former acts on DNA, the latter on RNA.

History
In the late 1960s, scientists Stuart Linn and Werner Arber isolated examples of the two types of enzymes responsible for phage growth restriction in Escherichia coli (E. coli) bacteria. One of these enzymes added a methyl group to the DNA, generating methylated DNA, while the other cleaved unmethylated DNA at a wide variety of locations along the length of the molecule. The first type of enzyme was called a "methylase" and the other a "restriction nuclease". These enzymatic tools were important to scientists who were gathering the tools needed to "cut and paste" DNA molecules. What was then needed was a tool that would cut DNA at specific sites, rather than at random sites along the length of the molecule, so that scientists could cut DNA molecules in a predictable and reproducible way.

An important development came when H.O. Smith, K.W. Wilcox, and T.J. Kelly, working at Johns Hopkins University in 1968, isolated and characterized the first restriction nuclease whose functioning depended on a specific DNA nucleotide sequence. Working with Haemophilus influenzae bacteria, this group isolated an enzyme, called HindII, that always cut DNA molecules at a particular point within a specific sequence of six base pairs. They found that the HindII enzyme always cuts directly in the center of this sequence (between the 3rd and 4th base pairs).

Numerical Classification System
Most nucleases are classified by the Enzyme Commission number of the "Nomenclature Committee of the International Union of Biochemistry and Molecular Biology" as hydrolases (EC-number 3). The nucleases belong just like phosphodiesterase, lipase and phosphatase to the esterases (EC-number 3.1), a subgroup of the hydrolases. The esterases to which nucleases belong are classified with the EC-numbers 3.1.11 - EC-number 3.1.31.

Structure
Nuclease primary structure is by and large poorly conserved and minimally conserved at active sites, the surfaces of which primarily comprise acidic and basic amino acid residues. Nucleases can be classified into folding families.

Site recognition
A nuclease must associate with a nucleic acid before it can cleave the molecule. That entails a degree of recognition. Nucleases variously employ both nonspecific and specific associations in their modes of recognition and binding. Both modes play important roles in living organisms, especially in DNA repair.

Nonspecific endonucleases involved in DNA repair can scan DNA for target sequences or damage. Such a nuclease diffuses along DNA until it encounters a target, upon which the residues of its active site interact with the chemical groups of the DNA. In the case of endonucleases such as EcoRV, BamHI, and PvuII, this nonspecific binding involves electrostatic interactions between minimal surface area of the protein and the DNA. This weak association leaves the overall shape of the DNA undeformed, remaining in B-form.

A  forms far stronger associations by contrast. It draws DNA into the deep groove of its DNA-binding domain. This results in significant deformation of the DNA tertiary structure and is accomplished with a surfaces rich in basic (positively charged) residues. It engages in extensive electrostatic interaction with the DNA.

Some nucleases involved in DNA repair exhibit partial sequence-specificity. However most are nonspecific, instead recognizing structural abnormalities produced in the DNA backbone by base pair mismatches.

Structure specific nuclease

For details see flap endonuclease.

Sequence specific nuclease

There are more than 900 restriction enzymes, some sequence specific and some not, have been isolated from over 230 strains of bacteria since the initial discovery of HindII. These restriction enzymes generally have names that reflect their origin—The first letter of the name comes from the genus and the second two letters come from the species of the prokaryotic cell from which they were isolated. For example, EcoRI comes from Escherichia coli RY13 bacteria, while HindII comes from Haemophilus influenzae strain Rd. Numbers following the nuclease names indicate the order in which the enzymes were isolated from single strains of bacteria: EcoRI, EcoRII.

Endonucleases

A restriction endonuclease functions by "scanning" the length of a DNA molecule. Once it encounters its particular specific recognition sequence, it will bind to the DNA molecule and makes one cut in each of the two sugar-phosphate backbones. The positions of these two cuts, both in relation to each other, and to the recognition sequence itself, are determined by the identity of the restriction endonuclease. Different endonucleases yield different sets of cuts, but one endonuclease will always cut a particular base sequence the same way, no matter what DNA molecule it is acting on. Once the cuts have been made, the DNA molecule will break into fragments.

Staggered cutting

Not all restriction endonucleases cut symmetrically and leave blunt ends like HindII described above. Many endonucleases cleave the DNA backbones in positions that are not directly opposite each other, creating overhangs. For example, the nuclease EcoRI has the recognition sequence 5'—GAATTC—3'.

When the enzyme encounters this sequence, it cleaves each backbone between the G and the closest A base residues. Once the cuts have been made, the resulting fragments are held together only by the relatively weak hydrogen bonds that hold the complementary bases to each other. The weakness of these bonds allows the DNA fragments to separate from each other. Each resulting fragment has a protruding 5' end composed of unpaired bases. Other enzymes create cuts in the DNA backbone which result in protruding 3' ends. Protruding ends—both 3' and 5'—are sometimes called "sticky ends" because they tend to bond with complementary sequences of bases. In other words, if an unpaired length of bases 5'—AATT—3' encounters another unpaired length with the sequence 3'—TTAA—5' they will bond to each other—they are "sticky" for each other. Ligase enzyme is then used to join the phosphate backbones of the two molecules. The cellular origin, or even the species origin, of the sticky ends does not affect their stickiness. Any pair of complementary sequences will tend to bond, even if one of the sequences comes from a length of human DNA, and the other comes from a length of bacterial DNA. In fact, it is this quality of stickiness that allows production of recombinant DNA molecules, molecules which are composed of DNA from different sources, and which has given birth to the genetic engineering technology.

Role in nature

DNA repair
With all cells depending on DNA as the medium of genetic information, genetic quality control is an essential function of all organisms. DNA replication is an error prone process, and DNA molecules themselves are vulnerable to modification by many metabolic and environmental stressors. Ubiquitous examples include reactive oxygen species, near ultraviolet, and ionizing radiation. Many nucleases participate in DNA repair by recognizing damage sites and cleaving them from the surrounding DNA. These enzymes function independently or in complexes. Most nucleases involved in DNA repair are not sequence-specific. They recognize damage sites through deformation of double stranded DNA (dsDNA) secondary structure.

Replication proofreading
During DNA replication, DNA polymerases elongate new strands of DNA against complementary template strands. Most DNA polymerases comprise two different enzymatic domains: a polymerase and a proofreading exonuclease. The polymerase elongates the new strand in the 5' → 3' direction. The exonuclease removes erroneous nucleotides from the same strand in the 3' → 5' direction. This exonuclease activity is essential for a DNA polymerase's ability to proofread. Deletions inactivating or removing these nucleases increase rates of mutation and mortality in affected microbes and cancer in mice.

Halted replication fork
Many forms of DNA damage stop progression of the replication fork, causing the DNA polymerases and associated machinery to abandon the fork. It must then be processed by fork-specific proteins. The most notable is MUS81. Deletions of which causes UV or methylation damage sensitivity in yeast, in addition to meiotic defects.

Okazaki fragment processing
A ubiquitous task in cells is the removal of Okazaki fragment RNA primers from replication. Most such primers are excised from newly synthesized lagging strand DNA by endonucleases of the family RNase H. In eukaryotes and in archaea,  the flap endonuclease FEN1 also participates in the processing of Okazaki fragments.

Mismatch repair
DNA mismatch repair in any given organism is effected by a suite of mismatch-specific endonucleases. In prokaryotes, this role is primarily filled by MutSLH and very short patch repair (VSP repair) associated proteins.

The MutSLH system (comprising MutS, MutL, and MutH) corrects point mutations and small turns. MutS recognizes and binds to mismatches, where it recruits MutL and MutH. MutL mediates the interaction between MutS and MutH, and enhances the endonucleasic activity of the latter. MutH recognizes hemimethylated 5'—GATC—3' sites and cleaves next to the G of the non-methylated strand (the more recently synthesized strand).

VSP repair is initiated by the endonuclease Vsr. It corrects a specific T/G mismatch caused by the spontaneous deamination of methylated cytosines to thymines. Vsr recognizes the sequence 5'—CTWGG—3',
where it nicks the DNA strand on the 5' side of the mismatched thymine (underlined in the previous sequence). One of the exonucleases RecJ, ExoVII, or ExoI then degrades the site before DNA polymerase resynthesizes the gap in the strand.

Base excision repair
AP site formation is a common occurrence in dsDNA. It is the result of spontaneous hydrolysis and the activity of DNA glycosylases as an intermediary step in base excision repair. These AP sites are removed by AP endonucleases, which effect single strand breaks around the site.

Nucleotide excision repair
Nucleotide excision repair, not to be confused with base excision repair, involves the removal and replacement of damaged nucleotides. Instances of crosslinking, adducts, and lesions (generated by ultraviolet light or reactive oxygen species) can trigger this repair pathway. Short stretches of single stranded DNA containing such damaged nucleotide are removed from duplex DNA by separate endonucleases effecting nicks upstream and downstream of the damage. Deletions or mutations which affect these nucleases instigate increased sensitivity to ultraviolet damage and carcinogenesis. Such abnormalities can even impinge neural development.

In bacteria, both cuts executed by the UvrB-UvrC complex. In budding yeast, Rad2 and the Rad1-Rad10 complex make the 5' and 3' cuts, respectively. In mammals, the homologs XPG and XPF-ERCC1 affect the same respective nicks.

Double-strand break repair
Double-strand breaks, both intentional and unintentional, regularly occur in cells. Unintentional breaks are commonly generated by ionizing radiation, various exogenous and endogenous chemical agents, and halted replication forks. Intentional breaks are generated as intermediaries in meiosis and V(D)J recombination, which are primarily repaired through homologous recombination and non-homologous end joining. Both cases require the ends in double strand breaks be processed by nucleases before repair can take place. One such nuclease is Mre11 complexed with Rad50. Mutations of Mre11 can precipitate ataxia-telangiectasia-like disorder.

V(D)J recombination involves opening stem-loops structures associated with double-strand breaks and subsequently joining both ends. The Artemis-DNAPKcs complex participates in this reaction. Although Artemis exhibits 5' → 3' ssDNA exonuclease activity when alone, its complexing with DNA-PKcs allows for endonucleasic processing of the stem-loops. Defects of either protein confers severe immunodeficiency.

Homologous recombination, on the other hand, involves two homologous DNA duplexes connected by D-loops or Holliday junctions. In bacteria, endonucleases like RuvC resolve Holliday junctions into two separate dsDNAs by cleaving the junctions at two symmetrical sites near the junction centre. In eukaryotes, FEN1, XPF-ERCC1, and MUS81 cleave the D-loops, and Cce1/Ydc2 processes Holliday junctions in mitochondria.

Meganucleases
The frequency at which a particular nuclease will cut a given DNA molecule depends on the complexity of the DNA and the length of the nuclease's recognition sequence; due to the statistical likelihood of finding the bases in a particular order by chance, a longer recognition sequence will result in less frequent digestion. For example, a given four-base sequence (corresponding to the recognition site for a hypothetical nuclease) would be predicted to occur every 256 base pairs on average (where 4^4=256),  but any given six-base sequence would be expected to occur once every 4,096 base pairs on average (4^6=4096).

One unique family of nucleases is the meganucleases, which are characterized by having larger, and therefore less common, recognition sequences consisting of 12 to 40 base pairs. These nucleases are particularly useful for genetic engineering and Genome engineering applications in complex organisms such as plants and mammals, where typically larger genomes (numbering in the billions of base pairs) would result in frequent and deleterious site-specific digestion using traditional nucleases.

See also
 HindIII
 Ligase
 Micrococcal nuclease
 Nuclease protection assay
 P1 nuclease
 PIN domain
 Polymerase
 Serratia marcescens nuclease (benzonase)
 S1 nuclease

References

External links
 Examples of Restriction Enzymes Chart
 Restriction Enzyme Action of EcoRI
 Enzyme glossary
 Nucleases (Main source of the page...)

EC 3.1

Nuclease


NK Osijek er en kroatisk fodboldklub i Osijek, der konkurerer i Prva HNL, som er landets topdivision.

Titler
 Kroatisk pokalturnering (1): 1998–99

Historiske slutplaceringer

Aktuel trup

Referencer

Fodboldklubber i Kroatien
Etableret i 1947

NK Osijek


David Long Jr., né le  à Los Angeles, est un joueur américain de football américain qui évolue au poste de cornerback. Il joue pour la franchise des Rams de Los Angeles dans la National Football League (NFL). Il a gagné le Super Bowl LVI avec les Rams.

Biographie

Carrière universitaire
Étudiant à l'université du Michigan, il a joué avec les Wolverines de 2016 à 2018.

Carrière professionnelle
Il est sélectionné au troisième tour,  rang au total, par les Rams de Los Angeles lors de la draft 2019 de la NFL. Le , il gagne le Super Bowl LVI avec les Rams.

Notes et références

Liens externes

Naissance en février 1998
Naissance à Los Angeles
Joueur américain de football américain
Cornerback
Joueur de football américain des Wolverines du Michigan
Choix de draft des Rams de Los Angeles
Joueur des Rams de Los Angeles
Joueur vainqueur du Super Bowl

David Long


Zeppelin (Buru Lan Ediciones) fue una revista de historietas que se publicó mensualmente en España entre 1973 y 1974. Con un precio de 50 pesetas, se editó un total de 12 números. Su director fue Luis Gasca, y precedió al llamado boom del cómic adulto en España.

Contenido
Tanto en su estética y contenido la revista se parecía a Linus y a Charlie (portadas con viñetas ampliadas). En su interior se publicó material tan diverso como Little Nemo, Andy Capp, Mort Cinder o el Sturmtruppen de Franco Bonvicini.

Bibliografía

Enlaces externos
 Ficha en tebeosfera por Eduardo Martínez-Pinna.

Revistas de historieta de España
Revistas desaparecidas de España

Zeppelin (revista de Buru Lan)


Alokacija resursa, u ekonomiji naziv za razdiobu resursa odgovarajućim namjenama. Može se odvijati uz veće ili manje upletanje nekog tijela poput države. Tržište može biti dobar alokator, ali ne uvijek i državna je regulativa uvijek neophodna.

Da bi se resursi učinkovito alocirali na tržištu, potrebna je konkurentnost tržišta faktora proizvodnje i proizvoda, što je osigurano kada ne postoje prepreke ulasku na tržište i kada potrošači i proizvođači raspolažu potpunim informacijama, ali to je savršeno tržište koje ne postoji. Da bi se osigurali ovi uvjeti, potrebna je državna regulativa. Konkurencija može biti neučinkovita zbog opadajućih troškova proizvodnje pa je i tada potrebna državna regulativa. Državna regulativa pruža zaštitu i zakonsku prisilu čime se štiti ugovorne aranžmane nužne za funkcioniranje tržišta. Postoje određena dobra koje tržište ne osigurava u potrebnoj količini, čak i uz osiguranu zakonsku regulativu i uklonjene prepreke konkurenciji. Tu se javlja problem vanjskih učinaka (eksternalija) koje se ispravlja politikom javnog sektora, tj. subvencioniranjem, diskriminacijskim oporezivanjem ili proračunskim zadovoljavanjem. Postoje javna dobra koja bi privatni poduzetnici mogli proizvoditi, jer svi ih trebaju, ali je problem naplata. Primjer je javna rasvjeta ili obrana zelje. Ne žele preuzeti proizvodnju takvih dobara jer ne može izvršiti njihovu naplatu, niti isključiti neplatiše iz proizvodnje. Problem rješava država može oporezivanjem privrede i građana, tj. potencijalnih korisnika javnih dobara, čime neizravno naplaćuje korištenje pa se ona brine o proizvodnji javnih dobara. Kvazi javna dobra su zdravstvo, školstvo ili stanovi za siromašne koje danas osigurava država, mogli bi se osiguravati privatnim poduzetništvom. Država ova javna dobra proizvodi budući da drži da bi privatnička ponuda tih dobara od bila neadekvatna količinom ili kvalitetom. Tržište je neučinkovito, jer bi podcijenilo potražnju i tako formiralo nedovoljnu ponudu javnih dobara, odnosno alokacija resursa ne bi bila optimalna te su javna dobra u tržišnom smislu nedjelotvorna. Zbog toga je tada potrebna državna intervencija.

Tržištu je potrebno prepustiti alokaciju resursa jer ono to radi najracionalnije i može najbolje odgovoriti na temeljno pitanje ekonomije, a to je što, kako i za koga proizvoditi'. Međutim, najbolji je alokator resursa tek ako je osigurana savršena konkurencija, što je veoma teško stvoriti. Bez obzira na nemogućnost stvaranja savršene konkurencije, tržište je ipak, u većini slučajeva, prihvatljivi mehanizam alokacije resursa''. U ostalim situacijama stupaju u igru javne financije.

Upravljanje resursima u organizacijskim znanostima bavi se alokacijom. Neoklasična škola u ekonomiji polazi od temeljne ideje da su predmet ekonomske znanosti rijetka dobra ili resursi za koje je izrazito važno njihovo efikasno korištenje i optimalna alokacija.
Leonid Hurwicz je 2007. dobio Nobelovu nagradu koju je podijelio s Ericom Maskinom i Rogerom Myersonom, koji su njegovo djelo rafinirali u tehnikama nesavršenih tržišta. Njihovo djelo se koristi kako bi se pronašla najefikasnija metoda alokacije resursa s obzirom na postojeće informacije.

Izvori

Javne financije
Menadžment

Alokacija resursa


An Dienia volkensii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Schltr., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark Alwin Clements och David Lloyd Jones. An Dienia volkensii in nahilalakip ha genus nga Dienia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Dienia

Dienia volkensii


Als Baureihe R wird die 14. Generation der Straßenbahn-Triebwagen der Straßenbahn München bezeichnet. Die R-Wagen sind Einrichtungsfahrzeuge und die ersten Niederflurstraßenbahnen der Stadtwerke München (SWM) und der späteren Münchner Verkehrsgesellschaft (MVG).

Nachdem die SWM beschlossen hatte, für die Straßenbahn Niederflurwagen anzuschaffen, lieferte MAN/AEG 1990/91 die ersten drei dreiteiligen Prototypen der Baureihe R 1.1. Da sich die Züge bewährten, wurde 1992 der Kauf einer Serie von 70 Niederflurwagen der Bauart GT6N des als R 2.2 bezeichneten Typs beschlossen. Die bei AEG gebauten Triebwagen wurden von 1994 bis 1997 ausgeliefert. Die 26,8 Meter langen Fahrzeuge sind für 157 Fahrgäste ausgelegt. Sie verfügen über drei Fahrmotoren mit einer Leistung von je 120 Kilowatt. Um ein höheres Platzangebot auf einigen Linien bieten zu können, bestellte die SWM 1996 eine weitere Serie von 20 vierteiligen um zehn Meter längere Niederflurwagen der Bauart GT8N2. Diese wurden als Baureihe R 3.3 bezeichnet und von 1999 bis 2001 ausgeliefert. Sie sind 36,58 Meter lang und bieten 218 Fahrgästen Platz. Die Fahrzeuge haben vier Fahrmotoren mit einer Leistung von je 120 Kilowatt. Bis auf die R-1.1-Prototypen, zwei verunfallte R 2.2 und einen R 3.3 sind alle Fahrzeuge des Typs R bis heute (Stand: 2020) in München im Einsatz. Die drei Prototypen wurden 1997 abgestellt und verkehrten ab 1999, beziehungsweise ab 2001 bei der Straßenbahn Norrköping in Schweden. Seit 2015 sind in Nörrköping alle Wagen abgestellt.

55 Fahrzeuge des Typs R 2.2 wurden von 2009 bis 2016 modernisiert, dabei erhielten sie auch ein neues Farbdesign. Der Fahrgastraum wurde neu gestaltet und die elektrische Ausstattung modernisiert. Die modernisierten Fahrzeuge werden als Typ R 2.2b bezeichnet.

Typ R 1.1

Geschichte
Am 16. Juli 1985 beschloss der Münchner Stadtrat, zwei Straßenbahntriebwagen des Zweirichtungs-Stadtbahntypen N der Nürnberger Verkehrsbetriebe für drei Monate auszuleihen. Der von DUEWAG entwickelte Triebwagen erwies sich allerdings mit nur 100 Plätzen als zu klein. Die SWM setzte die Fahrzeuge von Oktober bis Dezember 1985 auf den Linien 18 und 27 ein, die Triebwagen wurden wegen des höheren Komforts von der Bevölkerung gut angenommen. Aufgrund der veralteten Technik und der geringen Kapazität wurde der Plan zum Kauf einer Serie von DUEWAG wieder verworfen. Der Münchner Stadtrat beschloss am 9. Juli 1986 einstimmig, die Straßenbahn weiterhin als öffentliches Verkehrsmittel zu erhalten. Es wurde in Frage gestellt, ob es sich lohne, den Straßenbahnbetrieb neben der U-Bahn beizubehalten. In den folgenden Jahren wurde der Mangel an modernen Fahrzeugen deutlich. Im Herbst 1986 plante die SWM, die Hochflurfahrzeuge des Typs P um ein Niederflurmittelteil zu erweitern. Diesen Plan zog die SWM kurz darauf wieder zurück, da der Niederfluranteil nur 10 Prozent betragen hätte. Im Januar 1987 schrieb die Stadt München den Bau von Fahrzeugen für die Münchner Straßenbahn offiziell aus. Die Niederflurzüge sollten mit einer Länge von 26 Metern und einer Breite von 2,3 Metern eine höhere Kapazität aufweisen. Die Ausschreibung verlief jedoch erfolglos, weshalb am 12. Januar 1988 die Entwicklung eines neuen Straßenbahntyps beschlossen wurde. Am 5. Juli 1988 wurde der Bau von drei Prototypen von MAN nach dem Vorbild des Bremer Straßenbahntyps GT8N beschlossen. Die Kosten eines Zuges beliefen sich auf 4,6 Millionen Euro. Am 29. November 1990 traf der Triebwagen 2701 im Betriebshof Steinhausen ein. Am 7. Dezember 1990 wurde er der Öffentlichkeit und der Presse präsentiert. Der zweite Prototyp mit der Wagennummer 2702 wurde im März 1991 ausgeliefert. Im Juli 1991 folgte der letzte Triebwagen 2703, der zuvor in der Fußgängerzone Bambergs ausgestellt gewesen war, um dort für den Bau eines Straßenbahnnetzes zu werben.

Die Prototypen kamen während ihrer gesamten Einsatzzeit meist auf der Linie 19 zum Einsatz. Vom 12. Januar bis zum 27. Juni 1994 wurde der Triebwagen 2703 an die Nürnberger Verkehrsbetriebe ausgeliehen. Dort war geplant, Triebwagen derselben Bauart einzusetzen. Der Triebwagen sollte seine Tauglichkeit zum Einsatz auf dem Nürnberger Straßenbahnnetz in diesem Zeitraum unter Beweis stellen. Ein Jahr später, am 28. November 1995 wurde der Triebwagen 2701 wegen Getriebeschadens abgestellt. Die SWM ließ den Triebwagen vom 10. Oktober 1995 bis zum 18. Dezember 1996 umbauen, man erneuerte den Fußboden und das verrostete Radlager. Den Führerstand baute man ebenfalls um und gestaltete ihn ähnlich wie die der Serienwagen des Typs R 2.2. Anfang 1997 verhandelte die SWM über die Rückkauf der Triebwagen zum Herstellerwerk. Sie einigte sich auf den Betrag von 9,6 Millionen D-Mark für den Rückkauf der Triebfahrzeuge. Wegen der hohen Störungsanfälligkeit wurden am 2. März 1997 auch die Prototypen 2702 und 2703 ausgemustert.

Am 6. Mai 1997 wurde der Triebwagen 2703 nach Nürnberg abtransportiert. Die Prototypen 2701 und 2702 verblieben vorerst in München, die Stadt Norrköping zeigte aber für ihr Straßenbahnnetz Interesse an den Fahrzeugen. Am 12. April 1999 gelangten die Triebwagen 2701 und 2702 von München nach Bremen, wo sie wieder aufgearbeitet und per Schiff weiter nach Norrköping transportiert wurden. Erst im Juli 2001 wurde der sich damals in Nürnberg befindliche Triebwagen 2703 dorthin abgegeben. Die Prototypen 2701, 2702 und 2703 waren in Schweden als Typ M98 unter den Wagennummern 22, 23 und 24 im Einsatz. Die drei Wagen wurden von Februar bis Juni 2012 durch die Fahrzeugwerke Miraustraße modernisiert. Der Prototyp 2703 (M98 24) wurde 2012 abgestellt und diente fortan als Ersatzteilspender. 2015 wurden die beiden verbliebenen Wagen M98 22 und 23 abgestellt.

Technik
Die Wagenkästen wurden in einer selbsttragenden Stahlleichtbauweise ausgeführt. Die Fahrgestelle waren mit Plastikverschalungen abgedeckt. Die Triebwagen 2701 und 2702 besaßen eine elektronische Ausstattung von Siemens. Die elektronische Ausstattung des Triebwagen 2703 kam von AEG, wobei der Triebwagen als einziger der Prototypen einen elektrischen Hublift besaß. Die Wagen waren mit je drei Drehstrom-Asynchron-Motoren mit einer Leistung von 85 Kilowatt ausgestattet. Die Kraft wurde über eine Kardanwelle übertragen. Ein Triebwagen war 26.800 Millimeter lang und 2.300 Millimeter breit. Das Leergewicht betrug 29,4 Tonnen, es standen 64 Sitzplätze und 102 Stehplätze zur Verfügung. Ein Triebwagen besaß drei Fahrgestelle und die Achsformel (1A)+(A1)+(A1). Der Radreifendurchmesser betrug 680 Millimeter, die Sitze wurden teilweise auf den abgedeckten Radkästen angebracht, da diese in den Innenraum hineinragten. Die Fußbodenhöhe betrug 350 Millimeter, die Einstiegshöhe 300 Millimeter. Der Einstieg war über vier Drehschwenktüren möglich. Als Zugzielanzeiger waren vorne und hinten Rollbandanzeigen montiert, im Fahrzeuginnenraum informierten LCD-Anzeigen über die Liniennummer und die nächste Haltestelle. Die Antriebsausrüstung wurde von einem 16-bit-Rechner gesteuert. Die Steuerung der Leistung sowie die Heizung und die Belüftung befanden sich auf dem Dach. Der 16-bit-Rechner und die restliche Elektronik wurden verteilt im Innenraum des Fahrzeugs untergebracht.

Typ R 2.2

Geschichte

Nachdem die Tauglichkeit der Prototypen des Typs R 1.1 als Ablösung der Baureihe M nachgewiesen war, bestellte die Stadt München diese Bauart in Serie. Es entstanden siebzig Niederflurtriebwagen der Bauart GT6N, die insgesamt 230 Millionen D-Mark kosteten. Der Preis eines einzelnen Fahrzeugs betrug also etwa 3,3 Millionen D-Mark. Am 10. Oktober 1994 erreichte der erste Triebwagen 2101 den Betriebshof Steinhausen, am 11. Oktober 1994 wurde er der Öffentlichkeit und der Presse vorgestellt.

Die ersten Triebwagen wurde auf der Straßenbahnlinie 20 nach Moosach, ab dem 26. März 1995 auch auf der Linie 18 vom Gondrellplatz zum Effnerplatz, eingesetzt. Im Juni 1995 entgleisten in einer Kurve am Maxmonument zwei Straßenbahnzüge, daraufhin wurden die Niederflurbahnen auf der Linie 21 vom Karlsplatz zum Westfriedhof statt auf der Linie 18 eingesetzt. Seit Ende September 1995 verkehren die Straßenbahnzüge auch auf der Linie 25 vom Max-Weber-Platz nach Grünwald bzw. Großhesselohe und seit Oktober 1995 auch auf der Linie 27 vom Petuelring zur Schwanseestraße. Mit der Auslieferung des 35. Triebwagens mit der Fahrzeugnummer 2135 wurden alle Fahrzeuge mit einem fliederfarbenen Boden ausgestattet. Der alte beigefarbene Boden hatte sich als zu schmutzanfällig erwiesen. Seit 1996 werden die R-Wagen auch auf der Linie 17 von Amalienburgstraße zum Effnerplatz und auf der Linie 19 von der Sankt-Veit-Straße zum Pasinger Marienplatz (heute bis Bahnhof Pasing) eingesetzt. Ab dem darauffolgenden Jahr verkehren sie auf allen Münchner Straßenbahnlinien. Am 13. Juni 1997 lieferte AEG den letzten Triebwagen 2170 aus. Die neu gebauten Fahrzeuge ersetzten ältere Fahrzeuge des Typs M/m aus den 1950er und 60er Jahren.

Die Kapazität der R 2.2-Wagen erwies sich vor allem in den Hauptverkehrszeiten als ungenügend. Da sie nur vier Türen hatten, waren oft längere Aufenthaltszeiten an wichtigen Stationen nötig. Deshalb zog die (MVG), die 2001 aus der SWM hervorging, 2008 in Erwägung, einen Teil der Serie R 2.2 um einen vierten Wagenteil verlängern zu lassen. Diese Möglichkeit wurde jedoch am 2. September 2008 offiziell verworfen, stattdessen wurden nun zur Kapazitätserweiterung der Münchner Straßenbahn zehn zusätzliche Variobahnen der Baureihe S bestellt. Der R-2.2-Wagen 2122 wurde nach einem Unfall am 17. Januar 2003 in Grünwald und der R-2.2-Wagen 2141 nach einem Unfall an der Westendstraße am 14. März 2006 ausgemustert.

1998 verkaufte die Stadt München die Nutzungsrechte der R 2.2-Wagen nach dem Cross-Border-Leasing-System an eine amerikanische Investorengruppe. Die Nutzungsrechte kauft die MVG seit 1998 innerhalb von 23 Jahren in monatlichen Raten wieder zurück.

Technik

Die Front- und Heckpartien wurden bei den R 2.2-Wagen neu gestaltet. Dabei orientierte man sich an der Form der Berliner Niederflurwagen. Die Fahrzeuge erhielten statt der Rollbandanzeigen bei den Prototypen 2701 und 2702 Matrixanzeigen. Von Fahrgästen wird jedoch kritisiert, dass diese unter Sonneneinstrahlung teilweise schlecht lesbar sind. Im Innenraum informieren LCD-Anzeigen und automatische Ansagen über die nächste Haltestelle. Das Wageninnere bot ursprünglich Platz für 157 Fahrgäste, für die 60 Sitz- und 97 Stehplätze vorhanden waren. Seit der Fahrkartenverkauf beim Fahrer 1998 eingestellt worden war, ist im Fahrzeug ein zweiter Fahrkartenautomat untergebracht. Dafür entfiel ein Sitzplatz. Ab dem Jahr 2001 wurden weitere zwei Sitzplätze gestrichen, um mehr Platz für Kinderwagen zu schaffen, sodass heute nur noch 57 Sitzplätze vorhanden sind. An der ersten Türe wurden eine Hebebühne und gegenüber Klappsitze für Kinderwagen und Behinderte eingebaut. Die Bedienelemente im Führerstand wurden neu angeordnet, der Außenspiegel ist nun im Gegensatz zu den R 1.1-Prototypen von innen verstellbar. Die Drehstrom-Asynchron-Motoren der R 1.1-Wagen wurden beibehalten, die Motorleistung wurde auf 3×120 Kilowatt erhöht. Die Höchstgeschwindigkeit beträgt 65 Kilometer pro Stunde. Die geänderte Achsanordnung (1A)+(1A)+(A1) ermöglicht nach Änderung des Fahrgestellausschlags um ein Grad ein schnelleres Fahren in engen Kurven. Diese Änderung verhindert ein Entgleisen in engen Kurvenradien. Mit einem 32-Bit-Rechner wird das Antriebssystem gesteuert. Dieses wird von vier Informationssystemen unterstützt. Das Bordinformationssystem dient der Übertragung von Streckendaten zu Entwertern, Fahrkartenautomaten, Zugziel- und Haltestellenanzeigern. Das Infrarot-Informationssystem sendet Daten zu anderen Fahrzeugen auf der Strecke. Die Elektroakustikanlage dient den Durchsagen im Fahrzeug, die induktive Meldungsübertragung steuert den Fahrweg für das jeweilige Fahrzeug. Der Einstieg ist über vier Türen möglich, davon zwei im ersten Wagenteil und jeweils eine im zweiten und dritten Wagenteil. Das Leergewicht beträgt 30,7 Tonnen. Die Fahrzeuge sind wie die R-1.1-Prototypen 26.800 Millimeter lang und 2.300 Millimeter breit. Die Last des Fahrzeugs wird von zwölf Einzelrädern, die sich an drei Fahrgestellen befinden, getragen. Die Fahrgestelle sind asymmetrisch; der Auflagepunkt befindet sich näher an dem angetriebenen Radsatz, der damit mehr Radsatzlast erhält. Die angetriebenen Räder sind nach dem Prinzip einer umgedrehten Portalachse verbunden, so dass der Lauf einer starren Achse entspricht. Der Motor befindet sich jeweils senkrecht über dem angetriebenen Radsatz, treibt über eine Kardanwelle an. Der Laufradsatz dient der Lenkung des Fahrgestells, ist ungebremst und zeigt beim vorderen und mittleren Wagenteil nach vorne, beim hinteren nach hinten. Als Betriebsbremse dient die elektrische Bremse in Kombination mit der Federspeicherbremse, als Notbremse die Magnetschienenbremse.

Umbau ("Redesign")

Am 13. Oktober 2009 beauftragte die MVG die IFTEC, ein Tochterunternehmen der Leipziger Verkehrsbetriebe (LVB), 50 Fahrzeuge des Typs R 2.2 zu modernisieren. An der Modernisierung (von der MVG mit dem Arbeitstitel "Redesign" bezeichnet) der Fahrzeuge ist auch Vossloh Kiepe beteiligt. Die Endmontage wird bei Vossloh Kiepe durchgeführt. Außerdem stammen die Klimaanlagen und die Türen von Vossloh Kiepe. Der Anlass für das Redesign war die veraltete Technik in den Zügen und der geplante Einsatz für weitere 15 bis 20 Jahre. Der bisherige Fußboden wird durch einen dunkleren Boden aus Kunststoff ersetzt. Die Seitenverkleidungen im Innenraum und die Haltestangen werden durch in den Kopfbereich zur Seitenwand hin gebogene Haltestangen aus Edelstahl ausgetauscht. Die Fahrzeuge erhalten insgesamt zwölf Doppelmonitore für die Fahrgastinformation. Ein Monitor zeigt den Linienverlauf oder an den Endstationen die Abfahrtszeit in Minuten an, der andere Monitor zeigt das MVG-Logo. Zusätzlich werden sieben Videokameras zur Fahrgastüberwachung und eine Klimaanlage für die Fahrerkabine eingebaut. Die Fahrerkabine wird komplett vom Fahrgastbereich abgeschirmt. Die Außenschwingtüren werden durch Schwenkschiebetüren ersetzt, um den Einstiegsbereich geräumiger zu machen. Durch die geänderte Anordnung sinkt die Anzahl der Sitzplätze auf 55. Die Anzahl der Stehplätze kann auf 109 erhöht werden. Außerdem wird die elektronische Ausrüstung modernisiert. Das im Jahr 2003 bei der Auslieferung der R-3.3-Züge eingeführte Farbschema Blau und Weißaluminium wird auch für die modernisierten Fahrzeuge übernommen. Die Fensterbänder – die Fensterreihe – erhalten eine schwarze Farbgebung. Die Kosten für den Umbau belaufen sich auf rund 16 Millionen Euro.

Nachdem die Anfang 2011 modernisierten drei R-2.2-Wagen von der Technischen Aufsichtsbehörde Oberbayern aufgrund von fehlendem Nachweis der technischen Sicherheitsanforderungen keine Zulassung erhielten, wurde das Umbauprogramm gestoppt, sodass der eigentliche Fertigstellungstermin Ende 2011 nicht mehr eingehalten werden konnte. Seit dem 23. Mai 2011 durften die modernisierten Fahrzeuge mit einer vorläufigen Zulassung wieder eingesetzt werden, sodass auch das Modernisierungsprogramm wieder aufgenommen wurde. Die modernisierten Fahrzeuge werden als Baureihe R 2.2b bezeichnet, bis Februar 2013 waren 25 Fahrzeuge modernisiert. Mit dem ersten Fahrgasteinsatz des 50. Redesign-Wagens (Nr. 2167) am 26. Januar 2014 waren die Wagen 2118–2169 modernisiert und das Modernisierungsprogramm wurde vorerst abgeschlossen. Mittlerweile hat die MVG ein Redesign fünf weiterer Bahnen bei IFTEC in Auftrag gegeben, die bis Ende 2016 modernisiert werden sollen, sodass dann insgesamt 55 Wagen ein Redesign erhalten sollen. Von 2015 bis 2016 wurden die Wagen 2114 bis 2117 und 2170 modernisiert, Wagen 2117 wurde als letzter der Wagen Mitte September wieder in Betrieb gestellt.

Typ R 3.3

Geschichte
Schon während der Auslieferung der R-2.2.-Wagen stellte die SWM fest, dass die Kapazität auf den Linien 20 und 21 im Berufsverkehr nicht ausreicht und ein engerer Takt auf der schon im 3,5-Minuten-Takt bedienten Strecke nicht mehr möglich ist. Deshalb bestellte die SWM am 13. Februar 1996 insgesamt 17 vierteilige Straßenbahnfahrzeuge der Bauart GT8N2. Nach der Auslieferung der R 2.2 setzte die SWM in den Hauptverkehrszeiten auf den Linien 20 und 21 weiterhin P-Wagen-Züge ein, da diese eine höhere Kapazität aufwiesen. Die neuen vierteilige Straßenbahnwagen, die als Baureihe R 3.3 bezeichnet wurden und im technischen Teil baugleich zu den R-2.2-Wagen waren, sollten die P-Wagen-Züge ersetzen. Als Alternative zu den R 3.3-Wagen wurde eine Erweiterung der R-2.2-Wagen um einen vierten Wagenteil angesprochen, diese war nicht möglich, da die Gelenke für die engen Kurven im Münchner Straßenbahnnetz zu kurz waren.

Den Nürnberger Straßenbahnwagen GT6N mit der Fahrzeugnummer 1010 ließ man bei Adtranz in Nürnberg vom 4. März bis 16. Juli 1997 zum vierteiligen Prototypen des GT8N2 genannten neuen Fahrzeuges umbauen. Die Fahrzeuge erhielten hierzu vor dem neuen Wagenteil, welcher sich nach dem zweiten Wagenteil befand, ein neues Doppelgelenk. Als die R-1.1-Prototypen an den Hersteller zurückgegeben wurden, stockte man die Bestellung um drei Fahrzeuge auf zwanzig auf. Das Nürnberger Versuchsfahrzeug kam für wenige Wochen nach München, wurde allerdings nicht im Fahrgastbetrieb eingesetzt. Die Auslieferung der Fahrzeuge verzögerte sich aufgrund der Aufgabe des Adtranz-Werkes in Nürnberg. Am 10. Dezember 1999 wurde der erste R 3.3 ausgeliefert und am 13. Dezember der Presse vorgestellt. Die Auslieferung der übrigen Wagen war am 25. September 2001 abgeschlossen.

Technik
Der Aufbau der Wagenkasten der R-3.3-Wagen ist im Gegensatz zu der Stahlleichtbauweise des R 2.2 aus Aluminium, um das Fahrzeug leichter zu machen. Die Front- und Heckteile entstanden aus Kunststoff, im Falle eines Unfalls ist der Austausch so einfacher als beim R 2.2 möglich. Mithilfe eines neu entwickelten Doppelgelenks kann man die vierteilige 36.580 Millimeter langen R-3.3-Wagen auch auf den S-Kurven einsetzen. Dieses erhielt im Gegensatz zu den R-2.2-Wagen eine Kupplung. Das Fahrzeug verfügt über sechs Türen, 67 Sitz- und 151 Stehplätze. Der Sitzabstand konnte durch den um 150 Millimeter verlängerten Radabstand im Fahrgestell um 125 Millimeter verbreitert werden. Außerdem wurden die Fenster vergrößert. Der Führerstand der R-3.3-Wagen unterscheidet sich von dem der R 2.2 nur durch den nicht mehr vorhandenen Zahltisch. Die Fahrerkabine wurde jedoch weiter vom Fahrgastraum abgeschirmt und erhielt eine eigene Klimaanlage. Da die MVG mit dem Design von Adtranz nicht zufrieden war, beteiligte sich Alexander Neumeister am Design der Züge. Alle seine Vorschläge konnten allerdings aufgrund fehlender finanzieller Mittel nicht verwirklicht werden, sodass das Design der Front und des Hecks nach dem Vorschlag des Herstellers Adtranz kantig ausgeführt wurde. Die Farbgebung entspricht der der U-Bahn-Fahrzeuge des Typs C, Designer-Blau und Weiß-Aluminium.

Fahrzeuge
Zur Ansicht der Tabellen rechts auf [Ausklappen] drücken.

Typ R 1.1

Typ R 2.2

Typ R 3.3

Literatur

Weblinks

 Beschreibung der Fahrzeuge der Baureihe R auf strassenbahn-muenchen.de
 Daten der Baureihe R auf mvg.de

Einzelnachweise

Munchen R
Baureihe R
Schienenfahrzeug (Spurweite 1435 mm)
Schienenfahrzeug (MAN)
Schienenfahrzeug (ADtranz)
Schienenfahrzeug (AEG)

Straßenbahn München Baureihe R


Frangísta, en , est un ancien dème du district régional d'Eurytanie en Grèce-Centrale. Depuis 2010, il fait partie du dème d'Ágrafa.

Selon le recensement de 2011, la population du dème compte .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Grèce-Centrale
Ancien dème en Grèce

Frangísta


Războiul de independență al Cubei (în , 1895–1898) a fost ultimul dintre cele trei războaie de eliberare pe care Cuba le-a declanșat împotriva Spaniei. Celelalte două au fost Războiul de 10 Ani (1868–1878) și Micul Război (1879–1880). Ultimele trei luni ale războiului au adus și implicarea SUA, această perioada fiind cunoscută ca Războiul hispano-american, în timpul căruia forțele americane au fost desfășurate în Cuba, Puerto Rico și Filipine. Istoricii au opinii diferite asupra motivației oficialilor americani pentru intervenția militară (dacă aceștia au acționat din motive umanitare sau nu), dar toți sunt de acord asupra faptului că presa americană a exagerat atrocitățile atribuite forțelor spaniole împotriva civililor cubanezi.

Cadru istoric
În anii 1869-1888, a așa-numitului "armistițiu profitabil", care a durat 17 ani după sfârșitul războiului de zece ani din 1878, s-au produs schimbări sociale fundamentale în societatea cubaneză. Odată cu abolirea sclaviei în octombrie 1886, oamenii eliberați s-au alăturat claselor sociale ale fermierilor și celei muncitoare urbane. Economia nu s-a adaptat rapid schimbării și prin urmare, mulți cubanezi bogați și-au pierdut proprietățile și s-au alăturat clasei medii urbane. Numărul de fabrici de zahăr a scăzut, dar eficiența acestora a crescut. Numai companiile și cei mai puternici proprietari de plantații au continuat să facă afaceri. Lor li s-a alăturat Central Board of Artisans în 1879 și alte asemenea organizații de pe insulă.  În ciuda faptului că insula Cuba era din punct de vedere politic o colonie a Spaniei, ea devenise dependentă din punct de vedere economic de SUA. În fața primejdiei de creștere continuă a influenței americane în Cuba, autoritățile coloniale au crescut în 1890 taxele vamale pentru bunurile importate din SUA cu 25%. Dacă aceste taxe erau benefice pentru spanioli, ele nu erau în favoarea populației cubaneze. SUA a răspuns prin creșterea taxelor vamale pentru tutun și zahărul brut, care erau principalele mărfuri de export al Cubei. Cuba și Puerto Rico se aflau în pericol să rămână fără piețe de desfacere pentru principalele mărfuri de export. Cele două colonii spaniole au fost aduse în pragul catastrofei economice. În aceste condiții, Spania a fost obligată să facă concesii și pe 31 iulie 1891 a semnat Tratatul Foster-Cánovas, care a pus capăt războiului comercial dintre cele două state. Americanii au reluat investițiile în Cuba, iar zahărul cubanez a importat fără taxe în Statele Unite.

După a doua deportare în Spania în 1878, José Martí s-a mutat in SUA în 1881. Acolo a mobilizat comunitatea cubanezilor exilați exilului cubanez, în special pe cei din  Ybor City (în regiunea Tampa) și Key West, Florida. Scopul său a fost declanșarea revoluției pentru a obține independență față de Spania. Martí a militat împotriva anexării  Cubei de către SUA, care a fost dorită de unii politicieni atât din SUA, cât și din Cuba.

După discuții în cadrul cluburilor patriotice de pe teritoriul SUA, Antilelor și Americii Latine, "El Partido Revolucionario Cubano" (Partidul Revoluționar Cubanez) era oarecum dezorientat și afectat de teama tot mai mari că guvernul american avea să încerce anexarea Cubei mai înainte ca revoluția să elibereze insula de sub stăpânirea Spaniei.

Secretatul de stat James G. Blaine a afirmat la un moment dat că este posibil ca toată America Centrală și de Sud să ajungă sub controlul SUA.
 "Acea insulă bogată", scria Blaine pe 1 decembrie 1881, "cheia Golfului Mexicului, deși în mâinile Spaniei, face parte din sistemul comercial american… Dacă încetează să mai fie spaniolă, Cuba trebuie în mod necesar să devină americană și să nu cadă sub dominația vreunei alte țări europene".  Viziunea lui Blaine nu lăsa loc posibilității unei Cube independente. "Martí a observat alarmat mișcarea pentru anexarea insulelor Hawaii, considerând că stabilește un precedent și pentru Cuba…"

Războiul
Pe 25 decembrie 1894, trei corăbii – Lagonda, Almadis și Baracoa – au ridicat pânzele din portul Fernandina Beach, Florida, cu destinația Cuba, având la bord soldați și arme. Două dintre cele două vase au fost arestate de autoritățile americane la începutul lunii ianuarie, dar trimiterile de oameni și armament în Cuba au continuat. Pe 25 martie, Marti a prezentat Manifestul din  Montecristi, care stabilea liniile directoare ale Războiului de Independență al Cubei
 La război urmau să participe negri și albi în egală măsură;
 Participarea tuturor negrilor urma să fie crucială pentru victorie;
 Spaniolii care nu se opuneau efortului de război trebuiau să fie cruțați,
 Proprietățile rurale private nu trebuiau distruse; și
 Revoluția trebuia să aducă o nouă viață economică în Cuba.

Insurecția a început pe 24 februarie 1895, prin rebeliuni pe tot teritoriul insulei. În Oriente, cele mai importante rebeliuni au avut loc la Santiago, Guantánamo, Jiguaní, San Luis, El Cobre, El Caney, Alto Songo, Bayate, și Baire. Rebeliunile din zona centrală a insulei, precum cele din Ibarra, Jagüey Grande și Aguada, au avut parte de o coordonare mai slabă și au eșuat după ceva timp. Conducătorii revoluționari au fost arestați, unii dintre ei deportați, iar alții executați. În provincia f Havana, insurecția a fost descoperită mai înainte de declanșare, iar liderii acesteia au fost arestați. Insurgenții din vestul insulei, din Pinar del Río, au primit ordine de la liderii mișcării să nu declanșeze luptele și să aștepte noi indicații.

Pe 1 aprilie 1895, principalii conducători Mambi au debarcat în Oriente în fruntea a două grupuri. Generalul maior Antonio Maceo a debarcat împreună cu 22 de camarazi lângă Baracoa, iar José Martí, Máximo Gómez și alți 4 colegi la Playitas. În acea perioadă, forțele spaniole din Cuba numărau cam 80.000 de militari, din care 20.000 de trupe regulate, iar restul miliții ale voluntarilor spanioli și cubanezi. Cei din urmă erau localnici, care aveau ca sarcină asigurarea pazei și ordinei pe insulă. Moșierii bogați desemnaseră "voluntari" din rândul sclavilor lor, care activau în cadrul milițiilor, sub comanda unor civili localnici, nu a unor ofițeri de armată. Până în decembrie, Spania trimisese în Cuba 98.412 de soldați ai trupelor regulate, iar guvernul colonial a crescut efectivele Corpului Voluntarilor la 63.000 de oameni. Până la sfârșitul anului 1897, în Cuba erau mobilizați 240.000 de soldați și 60.000 de membri ai milițiilor. Forțele revoluționare erau depășite mult din punct de vedere numeric.

Revoluționarii primiseră supranumele "mambises" după numele ofițerului spaniol de culoare Juan Ethninius Mamby, care  dezertase în 1844 și se alăturase războiul de independență din vestul Insulei Hispaniola. Soldații spanioli îi numeau pe insurgenți din Hispaniola "oamenii lui Mamby", adică "mambi", la plural "mambisese". Când au izbucnit primele lupte pentru lupte pentru independența Cubei în 1868, unii dintre soldații spanioli fuseseră transferați  aici din Hispaniola. Ei au fost cei care au folosit pentru insurgenții cubanezi numele peiorativ "mambi". Cubanezii au adoptat însă cu mândrie această poreclă.

După Războiul de 10 Ani, guvernul a interzis deținerea de arme de către civili. Încă de la începutul insurecției, rebelii au suferit datorită lipsei armelor potrivite. Eu au compensat lipsa armelor prin adoptarea tacticilor de gherilă, bazate pe raiduri rapide, ambuscade, elementul surpriză. Atacurile împotriva trupelor regulate aflate în marș erau organizate cu deplasarea pe cai rapizi a insurgenților înarmați cu macete. Majoritatea armelor și munițiilor insurgenților fuseseră obținute în urma raidurilor împotriva spaniolilor. În perioada 11 iunie 1895 – 30 noiembrie 1897, dintre cele 60 de încercări de aprovizionare a rebelilor din afara țării cu arme și provizii, doar una a reușit să își îndeplinească obiectivul, și aceasta doar datorită protecției britanicilor. Douăzeci și opt de corăbii au fost interceptate în apele teritoriale americane, cinci dintre acestea au fost interceptate de americani în larg, iar patru de către marina spaniolă. Alte două corăbii au naufragiat, una a fost obligată să se întoarcă în port din cauza vremii nefavorabile, iar despre soarta ultimei nu se știe nimic.

Martí a fost ucis la scurtă vreme după ce a debarcat pe 19 mai 1895 la at Dos Rios, dar Máximo Gomez și Antonio Maceo au continuat luptă, reușind să ridice la luptă întreaga provincie Oriente. La sfârșitul lunii iunie, se duceau lupte în întreaga provincie Camagüey. Folosindu-se de documentele cubanzeze, istoricul John Lawrence Tone a demonstrat că Gomez și Maceo au reușit primii să forțeze forțele civile să aleagă una dintre taberele beligerante. "Ori ei se mută în partea de est a in insulelor, unde cubanezii controlează zona  muntoasă, or vor fi acuzați pentru sprijinirea spaniolilor și vor fi subiectele unei judecăți și execuții imediate".  În timpul marșul lor spre vest, lor li s-au alăturat în Las Villas veteranii războiului din1868, printre care se aflau generalul internaționalist polonez Carlos Roloff și Serafín Sánchez, care au adus revoluționarilor aportul unor luptători experimentați și o cantitate de arme.

La mijlocul lunii septembrie, reprezentanți din rândurile celor cinci armate de eliberare s-au întâlnit în Jimaguayú, Camagüey, pentru aprobarea "Constituției din Jimaguayú". Ei au aprobat formarea unui guvern central, care grupa atât puterea executivă, cât și pe cea legislativă într-o singură entitate numită "Consiliul de Guvernare". Șefii acestui Consiliu au fost aleși Salvador Cisneros și Bartolomé Masó. După ce consolidarea controlului în trei provincii răsăritene, armatele de eliberare s-a îndreptat la început spre Camagüey, iar mai apoi spre Matanzas, dejucând planurile sau inducând în eroare de mai multe ori armata spaniolă. Insurgenții l-au învins pe generalul spaniol  Arsenio Martínez-Campos y Antón, cel care obținuse victoria finală în Războiul de zece Ani.

Campos a încercat să aplice metode pe care le folosise în Războiul de 10 Ani, construind o barieră de-a curmezișul insulei, numită trocha, lungă de aproximativ 80 km și lată de aproximativ  200 m. Această linie defensivă trebuia să limiteze activitățile rebelilor doar la provinciile răsăritene. Trocha s-a întins de-a lungul linie de cale ferată de la Jucaro în sud până la Morón în nord. Campos a dispus construirea de fortificații de-a lungul căii ferate în mai multe puncte, cu ziduri de sârmă ghimpată de 400 m lățime. În plus, au fost îngropate mine anti infanterie în locurile care păreau cele mai expuse atacului insurgenților.

Rebelii considerau că trebuie să continue marșul către provinciile occidentale Matanzas, Havana și Pinar del Rio, unde se aflau guvernul și reședințele celor mai bogați insulari. Războiul de 10 Ani eșuase în atingerea obiectivelor propuse tocmai pentru că rebelii nu reușiseră să își extindă acțiunile dincolo de granițele provinciilor răsăritene. Revoluționarii au reușit ca, după o campanie bine coordonată a cavaleriei, să  depășească trochas și să invadeze toate provinciile. După ce au încercuit toate localitățile mai mari și orașele bine fortificate, revoluționarii au atins cel mai vestic punct al insulei pe 22 ianuarie 1896, la exact trei luni după debarcarea de la Baraguá.

Campos a fost înlocuit la comandă de generalul Valeriano Weyler. El s-a folosit de teroare pentru înfrângerea rebelilor: execuții periodice, exil în masă a localnicilor, trimiterea civililor în lagăre de concentrare din anumite orașe sau regiuni, sau distrugerea fermelor și recoltelor. Teroarea lui Weyler a atins apogeul pe 21 octombrie 1896, când a ordonat ca toți fermierii cu turmele lor de animale să se adune în câteva zone și orașe fortificate ocupate de trupele din subordinea lui.

Sute de mii de oameni au fost obligați să își părăsească locuințele și au fost obligați să supraviețuiască în condiții groaznice și inumane în localitățile aglomerate peste măsură.

Luând în considerație mutările forțate ale populației din provinciile estice, pentru care erau responsabili insurgenții, și măsurile de teroare luate de spanioli, Tone, folosindu-se de diferite surse aflate la dispoziția lui,  a estimat că din rândul populației civile între 155.000 și 170.000 de oameni au pierit în cei trei ani de război, adică aproximativ 10% din populația insulei.

La începutul deceniului al nouălea al secolului al XIX-lea, Spania se luptă să înăbușe și mișcarea de independență din Filipine. Ca urmare, Spania lupta în două războaie, ceea ce reprezenta o povară foarte grea pentru economia țării. În 1896, Spania a refuzat propunerile secrete făcute de SUA pentru cumpărarea Cubei.

Maceo a fost ucis pe 7 decembrie 1896 în Havana, în timp ce se întorcea din vestul insulei. Principalul obstacol pe care trebuiau să îl depășească cubanezii pentru obținerea victoriei era lipsa acută de arme și muniții. Deși comunitățile cubanezilor exilați în SUA și simpatizanții americani ai revoluționarilor puteau asigura aprovizionarea rebelilor cu arme, muniții și diferite provizii, operațiunile de transport către insulă violau legile americane. Pentru împiedicarea traficului ilegal a fost folosită U.S. Coast Guard. Din cele 71 de încercări de aprovizionare a rebelilor, doar 27 au reușit să ajungă în Cuba, 5 au fost oprite de spanioli, iar 33 au fost  oprite de Garda de Coastă americană.

În 1897, armata de eliberare ocupa poziții foarte bune în Camagüey și Oriente, regiuni în care spaniolii nu controlau decât câteva orașe. Liderul liberalilor spanioli Práxedes Mateo Sagasta afirma în mai 1897: "După ce am trimis 200.000 de oameni și am vărsat așa de mult sânge, nu stăpânim mai mult pământ pe insulă decât cel pe care pășesc soldații noștri". O forță a insurgenților de 3.000 de oameni a înfrânt armata spaniolă în mai multe lupte, așa cum a fost ce de la La Reforma și au forțat apărătorii orașului Las Tunas să se predea pe 30 august. Las Tunas fusese apărat de aproximativ 1.000 de spanioli, bine înarmați și cu suficiente provizii.

În conformitate cu hotărârile Adunării de la Jimaguayü de cu doi ani mai devreme, la La Yaya, Camagüey, a fost organizată o Adunare Constituantă pe 10 octombrie 1897. Noua constituție adoptată de această Adunare prevedea subordonarea comenzii militare controlului civil. A fost ales un nou guvern,  în cele mai înalte funcții de conducere ale statului fiind numiți președintele Bartolomé Masó și vicepreședintele Domingo Méndez Capote.

Madridul a decis în cele din urmă să își schimbe politica cu privire la Cuba și l-a înlocuit pe Weyler. De asemenea, spaniolii au conceput o constituție colonială pentru Cuba și Puerto Rico și a numit un nou guvern în Havana.  În condițiile în care jumătate din insulă era sub controlul insurgenților, iar cealaltă jumătate era în stare de mobilizare, guvernul colonial nu avea nicio putere. Modificările pe care au încercat să le facă spaniolii au fost respinse din capul locului de rebeli.

Incidentul Maine

Lupta cubanezilor pentru independență a înflăcărat imaginația americanilor pentru mulți ani. Unele ziare cereau intervenția americane în insulă, în special pentru protejarea intereselor investitorilor americani în Cuba, și publicau istorii senzaționaliste despre atrocitățile spaniolilor împotriva populației indigene, care erau exagerări propagandistice.

Reportajele defavorabile spaniolilor au continuat și după înlocuirea lui Weyler și modificarea atitudinii Madridului față de cubanezi. Opinia publică americană era în favoarea intervenției americane în sprijinul cubanezilor.

În ianuarie 1898 a izbucnit în Havana o rebeliune a loialiștilor spanioli rezidenți în Cuba împotriva guvernului local. Rebelii au distrus mașinile tipografice ale ziarelor locale  care publicaseră articole critice la adresa atrocităților armatei spaniole. Consulul general al SUA a transmis o cablogramă la Washington în care afirma că se teme pentru viețile cetățenilor americani care trăiau în Havana. Guvernul american a trimis în capitala Cubei la sfârșitul lunii ianuarie  cuirasatul USS Maine. Pe 15 februarie 1898, Maine a fost grav avariat de o explozie. Au murit 258 de membri ai echipajului. Comisia militară care s-a ocupat de investigarea exploziei a ajuns la concluzia că vasul a fost distrus de explozia unei mine subacvatice. Totuși, investigații ulterioare au ajuns la concluzia că ar fi fost posibil ca explozia să fi fost produsă undeva în interiorul cuirasatului, cauza acesteia ne fiind identificată în mod clar nici până azi.

Încercând să liniștească SUA, guvernul colonial a acceptat să îndeplinească două condiții cerute de președintele William McKinley: a pus capăt relocării forțate a populației civile și a s-a oferit să înceapă negocieri cu luptătorii pentru independență. Rebelii au respins însă orice propunere de armistițiu.

Războiul hispano-american

Scufundarea cuirasatului Maine a fost scânteia care a determinat un val de indignare în SUA. Mari proprietari din presa scrisă precum William R. Hearst au tras concluzia că oficialii  spanioli din Cuba sunt vinovați pentru catastrofă, iar ziarele au pornit o campanie pentru prezentarea a ceea ce au considerat o conspirație antiamericană. De fapt, Spania nu avea nici un interes să atragă SUA în conflict. Veștile false nu au făcut decât să alimenteze furia populară prin publicarea unor presupuse "atrocități" comise de spanioli în Cuba. Hearst, când a aflat de la Frederic Remington, artistul pe care îl angajase să îi furnizeze ilustrații pentru ziarul său, că în Cuba condițiile nu erau atât de grave pentru ca să asigure intervenția americană,  se spune că ar fi spus "Tu furnizează imaginile și eu voi furniza războiul". Președintele  McKinley, Președintele Camerei Reprezentanților Thomas Brackett Reed și comunitatea oamenilor de afaceri s-au opus presiunilor tot mai mari ale opiniei publice pentru declanșarea unei intervenții militare, poziție care a fost criticată puternic de presa de scandal. Lozinca zilei a ajuns să fie Remember the Maine, To Hell with Spain!

Evenimentul hotărâtor a fost, cel mai probabil, discursul senatorului Redfield Proctor din 17 martie  1898, în cadrul căruia, după analizarea situației, a ajuns la concluzia că războiul este singurul răspuns posibil. Comunitățile de afaceri și religioase și-a schimbat opiniile, lăsându-i pe McKinley și Reed aproape pe poziția antirăzboinică.  "COnfruntându-se cu o populației revitalizată, pregătită de război și toată încurajarea editorială pe care o puteau asigura cei doi competitori, Statele Unite  au ales oportunitatea să se implice și să își etaleze noua Marină propulsată de aburi".

Pe 11 aprilie, McKinley a cerut Congresului autorizarea pentru trimiterea trupelor în Cuba, trupe care aveau ca obiectiv oprirea războiului civil din insulă. Pe 19 aprilie, Parlamentul a emis o rezoluție comună (cu 311 voturi pentru la 6 împotrivă în Camera Reprezentanților și 42 la 35 în  Senat) prin care și-a afirmat sprijinul pentru independența Cubei și a tăgăduit orice intenție de anexarea a insulei. Prin acea rezoluție, americanii au cerut Spaniei să se retragă și l-a autorizat pe Președinte să folosească forța militară atât cât considera că este necesar pentru ajutorarea patrioților cubanezi să își cucerească independență. A fost de asemenea inclusă în rezoluție și "Amendamentul Teller", (după numele senatorului de Colorado, Moore Teller) care afirma că "insula Cuba este, și ar trebui să fie liberă și independentă prin puterea legii".  Amendamentul sublinia că SUA nu au nicio intenție pentru exercitarea vreunui control asupra Cubei în afara motivelor legate de impunerea păcii și confirma că forțele armate urmau să fie retrase de îndată ce războiul era încheiat. Amendamentul, impus în ultima clipă de politicienii antiimperialiști din Senat, nu menționa în nici un fel Filipinele, Guamul sau Puerto Rico. Congresul a declarat oficial război Spaniei pe 25 aprilie. Senatul și Camera Reprezentanților a votat amendamentul pe 19 aprilie, McKinley a semnat rezoluția comună pe 20 aprilie, iar Congresul a declarat oficial război Spaniei pe 25 aprilie 1898.

"S-a sugerat că principalul motiv al războiului SUA împotriva Spaniei a fost competiția acerbă izvorâtă între New York World  al lui Joseph Pulitzer și New York Journal". Joseph E. Wisan a scris în studiul "The Cuban Crisis As Reflected In The New York Press" publicat în "American Imperialism" în 1898: "În opinia scriitorului, războiul spaniol-american nu ar fi avut loc, dacă apariția lui Hearst în jurnalismul din New York nu ar produs o bătălie înverșunată pentru tirajul ziarului" . De asemenea, s-a afirmat că principalul motiv pentru care Statele Unite au intrat în război a fost încercarea sa eșuată de cumpărare a Cubei de la Spania.

Ostilitățile au început la câteva ore după declarația de război, în momentul în care un contingent al US Navy comandat de amiralul William T. Sampson a blocat mai multe porturi cubaneze. Americanii au decis să debarce în Cuba în provincia Oriente, unde rebelii cubanezi dețineau controlul aproape total. Americanii și cubanezii au colaborat pentru stabilirea unui cap de pod și protejarea debarcării la Daiquiri. Primul obiectiv al americanilor era cucerirea orașului Santiago de Cuba, acțiune care ar fi asigurat distrugerea forțelor terestre ale lui Linares și floata lui Cervera. Ca să ajungă la  Santiago, americanii trebuiau să străpungă defensiva concentrată spaniolă de pe dealul San Juan și din orășelul El Caney. Între 22 și 24 iunie 1898, soldații americani comandați de generalul William R. Shafter au debarcat la  Daiquirí și Siboney, la est de  Santiago.

Portul Santiago a fost principalul obiectiv al operațiunilor navale. Flota americană care ataca Santiago avea nevoie de un port sigur ca să se adăpostească în perioada sezonului huricanelor. Din acest motiv, Guantánamo Bay, aflat în apropiere, a fost ales pentru acest scop. Portul Guantánamo a fost atacat pe 6 iunie. Bătălia de la Santiago de Cuba de pe 3 iulie 1898 a fost cea mai mare încleștare militară din timpul războiului hispano-american, având ca rezultat distrugerea escadrei spaniole din Caraibe. (Flota de Ultramar).

Apărarea orașului Santiago se baza în principal pe Fortul Canosa. În drumul spre Santiago, spaniolii și americanii au dus lupte la Las Guasimas pe 24 iunie, El Caney și dealul San Juan pe 1 iulie 1898, în afara orașului Santiago.. După încheierea acestor lupte, înaintarea americanilor a fost oprită. Trupele spaniole au reușit să apere Fortul Canosa, ceea ce dus la stabilizarea liniei defensive și bararea înaintării inamicului spre Santiago. Americanii și cubanezii au început un asediu complet și sângeros al orașului. Apărătorii orașului au capitulat în cele din urmă pe 16 iulie, după înfrângerea escadrei spaniole caraibiene. În acel moment, provincia Oriente era sub controlul americanilor. Generalul american Nelson A. Miles nu a permis intrarea trupelor cubaneze în Santiago, pretinzând că dorește să prevină ciocnirile dintre spanioli și cubanezi. Din acest motiv, generalul cubanez Calixto García, comandantul forțelor insurgente din zona de est, a cerut trupelor de sub comanda lui să rămână pe poziții în zonele pe care le controlau. După aceasta, el a demisionat, ca formă de protest pentru interzicerea intrării cubanezilor în Santiago, și a trimis o scrisoare  de protest generalului Shafter.

Pacea
După ce au pierdut controlul asupra Filipinelor și Puerto Rico, care fuseseră invadate de asemenea de forțele SUA, în fața perspectivei înfrângerii și în Cuba, Spania a cerut încetarea conflictului pe 17 iulie 1898.  Pe 12 august, SUA și Spania au semanat o înțelegere de pace prin care Spania renunța la orice pretenție asupra Cubei. Pe 10 decembrie 1898, SUA și Spania au semnat Tratatul de la Paris, prin care era recunoscută independența Cubei.

Deși cubanezii au participat la toate luptele pentru eliberarea țării, SUA i-a împiedicat pe reprezentanții cubanezi să participe la tratativele de pace de la Paris și să semneze documentele finale. Tratatul nu stabilea nicio limită de timp pentru ocupația americană, iar Isla de la Juventud a devenit un teritoriu separat de Cuba. Tratatul recunoștea în mod oficial independența Cubei, dar generalul american William R. Shafter a refuzat să îi permită generalului cubanezl Calixto García și rebelilor de sub ordinele lui să participe la ceremonia Santiago de Cuba.

Analiza istoricilor
Cei mai mulți istorici spanioli sunt de părere că insurecția nu putea să fie victorioasă prin forțe proprii. Pe de altă parte, istoricii cubanezi consideră că revoluționarii erau pe punctul de a câștiga lupta în 1898, nefiind nevoie de ajutorul din afară, care a fost însă binevenit pentru scurtarea conflictului.

Resurse internet
CUBAN WAR OF INDEPENDENCE 1895-1898

Statistici ale războiului de Independență al Cubei

Note și bibliografie

Bibliografie suplimentară
Kagan, Robert, (2006) Dangerous Nation (New York: Alfred A. Knopf), pp. 357–416
Krohn, Jonathan. (May 2008) Review: "Caught in the Middle" John Lawrence Tone. War and Genocide in Cuba 1895–1898 (2006) , H-Net, May 2008
McCartney, Paul T. (2006) Power and Progress: American National Identity, the War of 1898, and the Rise of American Imperialism (Baton Rouge: Louisiana State University Press), 87–142
Rice, Donald Tunnicliff. Cast in Deathless Bronze: Andrew Rowan, the Spanish–American War, and the Origins of American Empire. Morgantown WV: West Virginia University Press, 2016.
Silbey, David J. (2007) A War of Frontier and Empire: The Philippine–American War, 1899–1902 (New York: Hill and Wang), pp. 31–34.
Tone, John Lawrence. (2006) War and Genocide in Cuba 1895–1898, Chapel Hill: University of North Carolina excerpt and text search
Trask, David F. The War with Spain in 1898 (1996) ch 1  excerpt and text search

Istoria Cubei
Războaie de independență
Războiul hispano-american
Războaiele Spaniei

Războiul de Independență al Cubei


Olaylar
 Augustus tarafından yaptırılan ve sadece erkek yurttaşların sayıldığı nüfus sayımına göre İtalya eyaletinin nüfusu 4,063,000 idi.
 Augustus için Roma'daki Campus Martius'da Augustus Anıt Mezarı inşa edildi.
 Hirodes'in Kudüs'te inşa ettirdiği tiyatro ve amfitiyatroda büyük bir festival yapıldı.
 Hirodes, komplo iddiasıyla üvey kardeşi Kostobar'ı (Salome'nin kocası ve Berenis'in babası) idam ettirdi.

Doğumlar
Konfüçyüs

Ölümler

MÖ 28


Thomas Dunn English (29 de junho de 1819 - 1º de abril de 1902) foi um político do Partido Democrata americano de Nova Jersey que representou o 6º distrito congressional do estado na Câmara dos Representantes de 1891 a 1895. Ele também foi um autor e compositor publicado, que teve uma rivalidade amarga com Edgar Allan Poe. Junto com Waitman T. Barbe e Danske Dandridge, English foi considerado um dos principais poetas da Virgínia Ocidental em meados do século XIX.

Lista de trabalhos selecionados

 Zephaniah Doolittle (1838) (como Montmorency Sneerlip Snags Esq.)
 Walter Woolfe, or the Doom of the Drinker (1842)
 Ben Bolt (1843)
 MDCCCXLII. or the Power of the S. F. (1846)
 Gasology: A Satire (1877)
 Reminiscences of Poe (1896)

Links externos

 Bibliography of Thomas Dunn English - Poetry-Archive.com
 Thomas Dunn English obituary from The New York Times

Escritores dos Estados Unidos

Thomas Dunn English


Barbadillo puede referirse a:

Localidades
 Barbadillo, municipio de la provincia de Salamanca, España.
 Barbadillo de Herreros, localidad y municipio de la provincia de Burgos, España.
 Barbadillo del Mercado, localidad y municipio de la provincia de Burgos, España.
 Barbadillo del Pez, localidad y municipio de la provincia de Burgos, España.

Personas
 Alonso Jerónimo de Salas Barbadillo (1581-1635), narrador, dramaturgo y poeta español perteneciente al barroco del Siglo de Oro.
 Francisco Antonio de Barbadillo y Vitoria (1670-1726), abogado y político español, gobernador del Nuevo Reino de León.
 Geronimo "Patrulla" Barbadillo González,  futbolista peruano.
 Guillermo Barbadillo, futbolista peruano.
 Manuel Barbadillo (1929 -2003), pintor español.
 Tomás Barbadillo Delgado, alcalde de Sanlúcar de Barrameda y procurador en las Cortes Españolas.

Empresas
 Bodegas Barbadillo, S.L., de Sanlúcar de Barrameda.

Barbadillo (desambiguación)


An Carex purpleovaginalis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Q.S.Wang. An Carex purpleovaginalis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex purpleovaginalis


Mihály von Munkácsy (født 20. februar 1844 i Mukatjevo (Munkács), død 2. maj 1900 i Endenich sindssygeanstalt ved Bonn) var en ungarsk maler.

Tidlig forældreløs sled han sig igennem som snedkersvend; i den omrejsende ungarske kunstner Szamossy fik han sig en ikke unyttig lærer, men i øvrigt uddannede han sig under studieårene i Pest, hvor han også malede skilte, Wien (1866) og München, hvor Piloty frakendte ham alt talent, mest på egen hånd; i Düsseldorf kom hans kunst under mere akademisk røgt og skoledes af Knaus. Efter her at have malet fornøjelige genrestykker i Knaus' manér og i dennes lidet tiltalende asfalttoner (Bruden, det pudserlige Ved daggry etc.) brød han afgørende igennem med En dødsdømts sidste dag (1869, kom til Philadelphia), der senere vakte formelig sensation på Salonen i Paris. Hertil flyttede han i 1872, og her modtog han stærke indtryk af Courbets kunst. Han malede nu (i Paris 1872—96) en række "træffere", der bragte ham yderligere i ry, blev rigt gift, adledes 1878 for sit måske betydeligste værk Milton dikterer sine døtre "Det tabte paradis" (Lennoxgalleriet i New York), fik kolossale priser for sine virtuosmæssige billeder (Kristus for Pilatus: 120 000 dollar) og modtoges ved besøg i Ungarn næsten som triumfator; rastløs flittig og i stadig snspændelse for at kunne holde sig på højden af sit verdensry sled han sig op og endte sine dage på en sindssygeanstalt. Han begravedes i Ungarn på statens bekostning.

Galleri

Kilder

Eksterne henvisninger

Malere fra Ungarn
Historiemalere

Mihály von Munkácsy


Axia Marinescu () este o pianistă concertistă româno-franceză.

Biografie
Axia Marinescu s-a născut la București și a început studiul pianului la vârsta de 5 ani. La 11 ani debutează alături de Orchestra Națională Radio din București, cântând concertul no. 23 de W.A. Mozart. Laureată a mai multor competiƫii internaƫionale in Franta, Italia, Grecia și România, Axia Marinescu a studiat la Liceul de muzică George Enescu din București, iar apoi s-a perfecƫionat la HEM din Lausanne, Ecole Normale de Musique din Paris și Conservatorul Regal din Bruxelles avându-i ca maeștri pe Jacques Rouvier, Paul-Badura Skoda și Rena Shereshevskaya printre alƫii.

Din 2009 pianista se stabilește la Paris și devine în 2013 primul artist român invitat sa concerteze în cadrul ceremoniei de decernare a distincției franceze Legiunea de onoare.

Axia Marinescu a concertat atât solo cât și cu orchestra în Europa (Paris, Bordeaux, Toulouse, Munchen, Palermo, Atena, Bucuresti ... ) și în Asia ( Shanghai Oriental Art Center, Poly Grand Theatre etc.) și este o invitată constantă a mai multor festivaluri de pian de prestigiu: Piano aux Jacobins, Piano en Valois, Palermo Classica, L'esprit du piano s.a.

În 2019 Axia Marinescu realizează în România, turneul național Imagini muzicale, ca parte a Sezonului cultural România-Franța 2019.

Axia Marinescu a lansat în septembrie 2018 CD-ul intitulat Introspections la casa de discuri franceză Polymnie cu lucrări de Mozart, Brahms si Debussy. De asemenea, a înregistrat de-a lungul timpului pentru radio și televiziune în Europa și în Asia.

În 2022 Axia Marinescu este inițiatoarea unui proiect discografic dedicat descoperirii și revalorificarii repertoriului de dans pentru pian, compus de către compozitoarele franceze din baroc și până în epoca actuală.. Albumul intitulat Les femmes dansent a fost înregistrat la Salle Gaveau și s-a clasat în top 10 al celor mai bune apariții discografice din Franta, precum și pe platformele internaționale de streaming.

Axia Marinescu a absolvit facultatea de filosofie din cadrul Universității din Paris. Articolele și eseurile sale au fost publicate în România, Franța și Germania.

Axia Marinescu este speaker TED.

Distinctii
Axia Marinescu a fost decorata de catre presedintele României, Klaus Iohannis cu Ordinul Meritul Cultural (România) in grad de Cavaler.

Note

Legături externe
 Site oficial

Nașteri în 1987
Pianiste din România
Români expatriați în Franța
Bucureșteni
Absolvenți ai École Normale Supérieure
Absolvenți ai Universității din Paris

Axia Marinescu


Arisa Goshono (jap. , Goshono Arisa; * 26. Oktober 1990 in Kita-Akita, Präfektur Akita) ist eine japanische Biathletin.

Arisa Goshono bestritt ihre ersten internationalen Rennen zum Auftakt der Saison 2011/12 im IBU-Cup, wo sie in Östersund mit einem 92. und einem 88. Platz im Sprint begann und sich in Obertilliach bis auf einen 70. Rang in einem Sprintrennen verbessern konnte. Erste internationale Meisterschaft wurden die Biathlon-Weltmeisterschaften 2012 in Ruhpolding, bei denen die Japanerin einzig im Einzel zum Einsatz kam und dort den 101. Platz belegte.

Weltcupstatistik

Weblinks

Einzelnachweise

Biathlet (Japan)
Japaner
Geboren 1990
Frau

Arisa Goshono


National Farmers Union may refer to:

National Farmers Union (Canada)
National Farmers' Union of England and Wales
National Farmers Union of Fiji
National Farmers' Union of Scotland
National Farmers Union (United States)
Kenya National Farmers Union

See also
National Union of Algerian Farmers
National Farmers' Federation, Australia
Ulster Farmers' Union
Farmers Union Iced Coffee, Australia's largest selling flavoured milk

National Farmers Union


Hans Nussdorf (auch Hans von Nußdorf geschrieben) (* um 1420; † 1503 in Basel) war ein Basler Baumeister der Spätgotik. Er erbaute 1488–1500 die oberen Geschosse des sogenannten Martinsturms, des Südturms des Basler Münsters. 1477/78 wurde er als Bauleiter ("Director Operis") des Münsters bezeichnet. 1479 kaufte er sich in die Spinnwetternzunft zu Basel ein. Ab 1496 war er am Langhaus der Leonhardskirche in Basel tätig. Inwieweit er auch für Entwurf und Ausführung der Kanzel des Basler Münsters verantwortlich zeichnete, ist ungewiss. Er hatte zwei Söhne, Hans und Friedrich. Möglicherweise ist er identisch mit einem seit den 1450er Jahren in den Basler Münsterrechnungen auftretenden "Hans von Konstanz".

Literatur
 , 2010
 Doris Huggel, Daniel Grütter (Hrsg.): "mit gantzem fliss" Der Werkmeister Hans Nussdorf in Basel. Schwabe Basel 2003. ISBN 3-7965-2017-0
 Hans-Rudolf Meier und Dorothea Schwinn Schürmann; Marco Bernasconi, Stefan Hess, Carola Jäggi, Anne Nagel und Ferdinand Pajor: Das Basler Münster. (Die Kunstdenkmäler des Kantons Basel-Stadt, Band X). Gesellschaft für Schweizerische Kunstgeschichte GSK, Bern 2019, ISBN 978-3-03797-573-2
 Karl Stehlin: Basler Baumeister des 15. Jahrhunderts, in: Basler Zeitschrift für Geschichte und Altertumskunde 5 (1906), S. 96–122 (doi:10.5169/seals-111765).
 Karl Stehlin und Rudolf Wackernagel: Baugeschichte des Basler Münsters, Basel 1895.

Architekt der Gotik
Geboren im 15. Jahrhundert
Gestorben 1503
Mann

Hans Nussdorf


Sexaholics Anonymous (SA) founded in 1979 is one of several twelve-step programs for compulsive sexual behavior based on the original twelve steps of Alcoholics Anonymous. SA takes its place among various twelve-step groups that seek recovery from sexual addiction: Sex Addicts Anonymous, Sex and Love Addicts Anonymous, Sexual Compulsives Anonymous and Sexual Recovery Anonymous. Collectively these groups are referred to as "S" groups since all their acronyms begin with that letter: SA, SAA, SLAA, SCA, SRA.

SA helps recovering "sexaholics." According to the group, a sexaholic is someone for whom "lust has become an addiction."  SA distinguishes itself from other S groups by defining sexual sobriety as no sex with self or with partners other than with one's spouse "in the marriage between a man and a woman", and progressive victory over lust.

"In defining sobriety, we do not speak for those outside Sexaholics Anonymous. We can only speak for ourselves. Thus, for the married sexaholic, sexual sobriety means having no form of sex with self or with persons other than the spouse. For the unmarried sexaholic, sexual sobriety means freedom from sex of any kind. And for all of us, single and married alike, sexual sobriety also includes progressive victory over lust".

The group uses the Big Book of Alcoholics Anonymous and the book "Sexaholics Anonymous" (often referred to as "The White Book") as a guide. The White Book explains that "the sexaholic has taken himself or herself out of the whole context of what is right or wrong. He or she has lost control, no longer has the power of choice, and is not free to stop."

History
Sexaholics Anonymous was founded by Roy K (in twelve-step fellowships it is customary to refer to members by their first name and the first initial of their last name, in order to preserve their anonymity). SA received permission from AA to use its Twelve Steps and Twelve Traditions in 1979.

Roy K died from cancer on the afternoon of September 15, 2009. He had been sexually sober since January 31, 1976.

Group commitment to sobriety definition

From the earliest attempts by Roy K to found SA in the 1970s, and throughout the history of SA, some members have sought to change the group's concept of sexual sobriety. This was an attempt to generalize marriage similar to the 12 Step concept from Step 3 of "God as you understand God".  It was an attempt to endorse as sexually sober, sexual activity by couples, not legally married, whether they be of the same or opposite sex. The fellowship did not accept this and, as a result, in 1991 some SA members and groups left SA to form Sexual Recovery Anonymous (SRA), citing the SA sobriety definition's lack of endorsement of same sex relationships and committed relationships. Murray R, one of the SRA founders had served on the SA General Service Board and had long attempted to change the SA sobriety definition to include committed relationships with either the same or opposite sex.

As early as 1991 Roy was writing to the fellowship regarding same-sex acting out. In an article titled Principles Corroborating SA's Interpretation of Sexual Sobriety Roy wrote, "Ever since attending the April 1986 and 1987 NYC Marathons, I have been examining my own assumptions in the same-sex area. That year I wrote a letter to a same-sex member sharing my thoughts; it now has the title "Recovery Reveals Our False Assumptions." That paper, which follows, gives reasons from within our common recovery experience why I believe we in SA should not endorse or validate, even indirectly, same-sex or "committed relationship" sexualizing in SA."
In the section titled "The Great Same-Sex Controversy" Roy goes on to explain how society was divided on the "nature vs. nurture" argument about homosexuality, "Intense controversies rage about this issue in every area of modern life in highly polarized and publicized passion. It is one of the most explosive political issues of the day. Congress is divided. Religions and churches are divided. The Twelve Step program is divided. The same-sex culture itself is divided. The "experts" are divided. The point here is this: For SA to validate same-sex sexualizing in SA, even indirectly, would have us endorsing a highly controversial biological theory and political movement against our Tenth Tradition. If we validate same-sex sexualizing as normative for the sexaholic in recovery, and it turns out not to be normative, SA will have been promoting an untruth and doing a devilish disservice, supporting the problem instead of recovery. That's an awesome responsibility we're dealing with here—human lives!"

The issue came up again in the late 1990s.  A survey was held, reaching out to various individual meetings through the regional councils and local Intergroups.  A solid majority of responders felt that the sobriety definition did not require clarification. Agitation on the issue continued due to a perception that the ambiguous nature of the survey questions rendered the results meaningless. The Chair of the SA Delegates Assembly summed up this ambiguity: "I received conflicting opinions about the meaning of the January 1999 vote that we do not need to clarify the SA sobriety definition. Many (probably most) were convinced this vote meant that we are already clear on the meaning of traditional SA sobriety and no further clarification is needed. Others were equally convinced this vote meant that "spouse" and "marriage" could be interpreted as understood by each member. Some were convinced that SA is afraid to "say what it means and mean what it says"

On July 9, 1999, the General Delegates Assembly, meeting at an international conference in Cleveland, unanimously voted (9-0) to clarify the definition of "spouse" to be "one's partner in a marriage between a man and a woman." This is known as the Cleveland Clarification or the Cleveland Statement of Principle. It was overwhelmingly accepted by the membership at the group, intergroup and regional levels. In 2000 same-sex attracted SA members expressed their support for the Cleveland Clarification in a letter to SA delegates and trustees signed by 66 members from 7 countries. Candidates for membership in the SA Board of Trustees, are now required to affirm the SA Sobriety Definition including the Cleveland Clarification.

This controversy continues to circulate within the fellowship. The General Delegate Assembly (GDA) "is the policy making body of SA."  Any Delegate is free to propose a motion at the GDA to debate the SA sobriety definition.  SA Conferences are about recovery, not for debating policy matters like the sobriety definition. Essay, the quarterly international SA newsletter, states the principle in its Editorial Philosophy: "SA's sobriety definition is not debated, since it distinguishes SA from other sex addiction fellowships. Essay is not a forum for non-SA sobriety."

In July 2016, the SA General Delegates Assembly(GDA) passed a motion further entrenching the 1999 Cleveland Statement of Principle : "In SA's sobriety definition, the term "spouse" refers to one's partner in a marriage between a man and a woman". The motion requires the inclusion of the Statement of Principle in all SA literature on the SA website home page. Further, the motion declared that "Meetings that do not adhere to and follow …the Statement of Principle … are not SA meetings and shall not call themselves SA meetings"

SA has attracted a subsection of the same-sex attracted population who seek not to act sexually on such attractions. At the July 2007 SA International Convention a survey was conducted of 176 SA members. Asked the object of their sexual fantasy and acting out, 23% nominated same-sex and a further 7% indicated both genders.  Topic meetings on same-sex issues are held at SA International Conferences and personal stories of same–sex recovery appear in Essay, the official SA quarterly publication. There also exist other organizations which serve such individuals; see Ex-gay.

International conventions

All SA & S-Anon conventions from inception to 2016 have been held in the United States, except July 1992 and July 1997 which were both held in Canada. In 2017, the first SA International Convention was held outside North America in Israel, Middle East. In January 2019 we held our first International Convention in Spain.

Research

Literature
SA fully accepts all AA General Conference-approved literature for use in SA meetings, and SA groups frequently read from AA literature in their own meetings. SA adheres closely to the AA model, applying all of AA's principles to lust and sexual addiction, and whereas other members of other S-groups define sobriety for themselves, SA is closer to AA in proposing an understanding of sobriety which requires abstinence and is common to the group.

Books

 Sexaholics Anonymous. This book is also known as the "White Book". WorldCat ID . (Also available as an audiobook on CDs.)
 Recovery Continues. (Also available as an audiobook on CDs.)
 Best of Essay, Practical Recovery Tools, 1994–2003.
 Step into Action: One, Two, Three.
 Step into Action: Four, Five, Six, Seven.
 Step Into Action: Eight, Nine, Ten, Eleven, and Twelve.
 Member Stories 1989.
 Member Stories 2007.
 SA Service Manual.

Booklets

 Best of Essay volume 1, Member Stories (2001).
 Best of Essay volume 2, Practical Recovery Tools (2001).
 Discovering the Principles.
 Beginnings... Notes on the Early Growth and Origin of SA.

Pamphlets

 SA Brochure.
 SA to the Newcomer.
 Why Stop Lusting?
 SA as a Resource for the Health & Helping Professional.
 First Step Inventory.
 Practical Guidelines for Group Recovery.
 The SA Correctional Facilities Committee.
 Do You Have a Problem with Pornography or Lust on the Internet?

Criticism
A psychologist involved in sexual addiction treatment, Patrick Carnes, encourages self-defined sobriety in his writings, saying that a no-masturbation definition of sobriety is only appropriate for some sex addicts and that bottom lines can in fact be modified over time. Joe Kort criticizes SA for its pro-heterosexual marriage stance.

However, the founder Roy K. knew ahead of time that this was a controversial subject and often wrote letters from a contrarian perspective. "If we come into an SA group where we can define our own sobriety, watch those rationalizations come alive! And if we define our own level of sobriety, that's all we're likely to reach." In addition, Roy studied Theology for many years at a Seminary.  He often would leave an SA convention where he was one of the 'keynote speakers' and preach at a church around the corner for those interested in listening to a more evangelical point of view. "We don't claim to understand all the ramifications of sexual sobriety. Some of us have come to believe that there is a deeper spiritual significance in sexual sobriety, while others simply report that without a firm and clear bottom line, our "cunning, baffling, and powerful" sexaholism takes over sooner or later.

Related organizations
S-Anon is an organization for relatives of sex addicts based on the twelve steps of Alcoholics Anonymous.

See also
 List of twelve-step groups
 Sex Addicts Anonymous
 Sex and Love Addicts Anonymous
 Sexual Compulsives Anonymous

References

External links

Twelve-step programs
Human sexuality organizations
Sexual addiction

Sexaholics Anonymous