Orly Castel-Bloom (en hebreo, אורלי קסטל-בלום, Tel Aviv, 26 de noviembre de 1960) escritora israelí.

Nacida en el seno de una familia de judíos egipcios, hasta los tres años la criaron nodrizas francesas que no le hablaban más que francés. Estudió cinematografía en la Universidad de Tel Aviv, ciudad en la que vive y tiene dos hijos. Ha publicado varios libros y recibido los premio Alterman y Newman.

Referencias

Escritores de Israel del siglo XX
Escritores de Israel del siglo XXI
Escritores en hebreo

Orly Castel-Bloom


Codex (බහුවචනය: codices () යනු වර්ථමාන පොතෙහි ආදීතමයා ලෙස සැලකිය හැක්කකි. වෙනස වන්නේ
කඩදාසි වෙනුවට වෙලම්, පැපිරස්, හෝ වෙනත් ද්‍රව්‍යයක් පිටු ලෙස භාවිතා වීමයි.
මෙම යෙදුම වර්ථමානයේ බහුලව භාවිතා වන්නේ පුරාණ අත් පිටපත් සඳහාය.

නිරුක්තිය සහ මූලාරම්භය

Codex වදන බිඳී එන්නේ caudex නම් වන ලතින් වදනෙනි. එහි තේරුම "trunk of a tree", "block of wood" හෝ "book" යන්නයි.
scroll වෙනුවට ඊලඟට භාවිතයට පැමිණියේ codex වේ. දැනට විනාශනොවී පවතින උදාහරණ වලට අනුව, පස්වන ශතවර්ෂය වනවිට ඊජිප්තුවේ codex වලට scroll අනුපාතය දහයට (10) එකකි (1). සයවන ශතවර්ෂය වනවිට scroll භාවිතය නැත්තටම නැතිවී ගොසින් ය.

ඉතිහාසය

ආශ්‍රිත
Aztec codices
History of books
History of scrolls
List of codices
List of florilegia and botanical codices
List of New Testament papyri
List of New Testament uncials
Maya codices
Traditional Chinese bookbinding
Volume (bibliography)

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

Georgian Codex
Centre for the History of the Book
The Codex and Canon Consciousness – Draft paper by Robert Kraft on the change from scroll to codex
 The Construction of the Codex In Classic- and Postclassic-Period Maya Civilization Maya Codex and Paper Making
Encyclopaedia Romana: "Scroll and codex"
K.C. Hanson, Catalogue of New Testament Papyri & Codices 2nd—10th Centuries
Medieval and Renaissance manuscripts, including Vulgates, Breviaries, Contracts, and Herbal Texts from 12 -17th century, Center for Digital Initiatives, University of Vermont Libraries

1st-century introductions
Books by type
Manuscripts by type
ඉතාලි නව නිපැයුම්

Codex


Pentedron ist eine psychoaktive Substanz und gehört innerhalb der Gruppe der Amphetamine zu den Cathinon-Derivaten. Bei der Einnahme durch den Menschen wirkt es stimulierend und stark entaktogen. Pentedron ist seit 2010 oft ein Hauptbestandteil der sogenannten Badesalzdrogen oder Legal Highs.

Pharmakologische Eigenschaften
Pentedron ist nasal, oral, inhalativ und intravenös wirksam. Pentedron gehört zur Wirkstoffgruppe der Stimulanzien mit folgenden spürbaren Effekten:

 Physisch: erhöhter Herzschlag, erhöhter Blutdruck, Gefäßverengung, Schwitzen
 Psychisch: Euphorie, erhöhte Wachsamkeit und Aufmerksamkeit, Unterdrückung der Müdigkeit, erhöhte geistige Erregung, Farbintensivierung, Übelkeit, Unruhe und Ruhelosigkeit sowie unterdrücktes Bedürfnis nach Essen und Schlaf.

Die euphorisierenden Effekte halten etwa eine bis zwei Stunden an. Als Nachwirkungen treten Herzrasen, Bluthochdruck sowie eine leichte Stimulation auf, die 6–8 Stunden anhält. Bei höheren Dosierungen wurden intensive Panikattacken bei Konsumenten beobachtet, die eine Intoleranz gegenüber Stimulanzien aufweisen. Außerdem wurde von schlafmangelbedingten Psychosen sowie Suchtverhalten bei hoher Dosierung oder regelmäßiger Anwendung berichtet. Beim Konsum entsteht zwar ein Drang zum Nachdosieren (Craving), der dann aber oft durch die unangenehmen Nebenwirkungen (Bruxismus, Tachykardie, Übelkeit) begrenzt wird, die bei stärkerer Dosierung auftreten.

Rechtslage
In Deutschland ist Pentedron seit dem 17. Juli 2013 mit der 27. Betäubungsmittel-Änderungsverordnung in der  des Betäubungsmittelgesetz aufgeführt und damit als verkehrs-, jedoch nicht verschreibungsfähiges Betäubungsmittel klassifiziert.

Einzelnachweise

Amphetamin
Entaktogen oder Empathogen
Synthetische psychotrope Substanz
Betäubungsmittel (BtMG Anlage II)
Psychotroper Wirkstoff
Psychotropes Amphetamin

Pentedron


Die Kapelle St. Johannes Baptist ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in Obersalwey, einem Ortsteil von Eslohe im Hochsauerlandkreis (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte und Architektur
Über die Entstehung der Kapelle und des Patroziniums St. Johannes Enthauptung liegen keine gesicherten Erkenntnisse vor. Es sind wohl Überreste einer Vorgängerkapelle aus vielleicht romanischer Zeit in einem Mauerabsatz des Chores enthalten. Auch in den Längswänden scheint in derselben Höhe ein Absatz erkennbar zu sein. Die Erweiterung zur heutigen Form dürfte mit geringen finanziellen Mitteln ausgeführt worden sein. Das Mauerwerk ist etwa einen Meter dick, darin finden sich auch Steine mit abgeschliffenen Kanten, ähnlich wie große Kiesel. Die mittelalterliche Ausstattung wurde während der truchsessischen Wirren oder des Dreißigjährigen Krieges vernichtet. Auch die Kapelle muss sehr starken Schaden genommen haben, denn bei einer Visitation der Gemeinde Eslohe um 1650, bei der der Weihbischof Bernhard Frick verschiedene Dorfkapellen konsekrierte, wurde sie nicht erwähnt. Der Altar, dessen Baujahr nicht belegbar ist, wurde 1672 renoviert. Von 1747 bis 1748 wurden das Dach und der Putz erneuert, somit muss das Mauerwerk schon einige Zeit gestanden haben. 1748 wurde auf den Dachreiter ein Wetterhahn mit einem kupfernen Knauf aufgesetzt. Im Inneren ist unter der obersten Schicht ein alter Haarputz auf einer Lehmputzschicht erhalten. Weitere Renovierungen sind für 1775 und 1827 belegt. Nach dem Ersten Weltkrieg wurde der Außenputz erneuert. Der Kirchenmaler Franz Schrudde malte 1931 den Innenraum neu aus. Eine umfangreiche Renovierung wurde 1986 durchgeführt. Die Kapelle wurde von innen und außen angestrichen, sie wurde trockengelegt, der Hahn wurde befestigt und die Bilder wurden restauriert.

Die Apsis des einschiffigen Gebäudes ist vorgesetzt. Das später verputzte Tonnengewölbe besteht aus eigenen Holzwinkeln. Die Hölzer aus Eiche wurden mit Stroh und Lehm umwickelt und so nebeneinander angefügt. Das Schieferdach ist mit einem Dachreiter bekrönt. In diesem hängt eine Glocke mit einem Durchmesser von etwa 50 cm. Sie trägt die Umschrift "Soli deo gloria 1780" Eine sehr viel ältere Vorgängerglocke war wohl vorhanden. Der Eingang und die Fenster sind rundbogig gehalten; die beiden Teile der Eingangstür sind unterschiedlich groß. Die Tür aus Eichenholz ist mit Eisenbeschlägen und Verzierungen geschmückt, die auf eine Entstehung nach 1250 hindeuten.

Ausstattung
 Die beiden Chorfenster aus neuerer Zeit zeigen Albertus Magnus und Johannes den Täufer. Das Altarkreuz ist in romanischer Form, der Korpus in gotischer Form gehalten.
 Die beiden Altarbilder, Öl auf Eichenholz, stammen aus einer Malerschule des Barock. Das kleinere zeigt die Muttergottes mit dem Jesuskind auf dem Schoß und Johannes den Täufer. Es wurde vom Kirchenmaler Schrudde ausgebessert.
 Das größere zeigt eine sehr seltene Darstellung der Geißelung Jesu. Jesus liegt auf der Erde vor einer Säule, der Henkersknecht trägt auffällige Tracht. Die Person linksaußen ist wohl ein Selbstporträt des Malers. Eine Retuschierung und Abwaschung des Bildes wurde schon vorgenommen.
 Die Empore wurde 1950 eingebaut, sie wurde in neuerer Zeit restauriert.
 Eine Läutemaschine wurde 1983 eingebaut.
 Der Tabernakel wurde 1995 erneuert.
 Für den Zelebrationsaltar wurden neue Kerzenleuchter gestiftet.

Literatur
 Dechant Grumpe in Salweyer Chronik, 650 Jahre Zwei Orte – Eine Geschichte, Niedersalwey-Obwersalwey. Herausgeber: Heimat und Förderverein Salwey, 2004

Siehe auch
 Liste der Baudenkmäler in Eslohe (Sauerland)

Obersalwey
Obersalwey
Obersalwey, Johannes Baptist
Obersalwey, Johannes
Baudenkmal in Eslohe (Sauerland)

St. Johannes Baptist (Obersalwey)


Treći rang prvenstva Bosne i Hercegovine u nogometu u sezoni 2012./13. su činile Druga liga Federacije BiH i Druga liga Republike Srpske.

Druga liga Federacije BiH

Centar

 Izvori:
 sportsport.ba, ljestvica
 sportsport.ba, rezultati

Jug

 Izvori:
 sportsport.ba, ljestvica
 sportsport.ba, rezultati
 nshnz-k.com

Sjever

 Izvori:
 sportsport.ba, ljestvica
 sportsport.ba, rezultati
 posavinasport.com, ljestvica i rezultati
 posavinasport.com, rezultati

Zapad

 Izvori:
 sportsport.ba, ljestvica
 sportsport.ba, rezultati

Druga liga Republike Srpske

Poveznice

Izvori

2012-13
 3

Nogometno prvenstvo Bosne i Hercegovine – 3. ligaški rang 2012./13.


ألكساندر ميتشل بالمر  (4 مايو 1872 - 11 مايو 1936)، المعروف باسم أ. ميتشل بالمر، كان النائب العام للولايات المتحدة من 1919 إلى 1921. واشتهر بإشرافه على «غارات بالمر» ضد الشيوعيين خلال فترة الذعر الأحمر بين عامي 1919-20.

تخرج بالمر من كلية سوارثمور، وأنشأ عمله القانوني الخاص في سترودسبورغ، بنسلفانيا. أصبح عضوا في الحزب الديمقراطي وفاز بانتخابات مجلس النواب الأمريكي، وبقي فيه في الفترة من 1909 إلى 1915. وكان دوره مؤثرا في صياغة قانون الإيرادات لعام 1913، الذي خفض الرسوم الجمركية وأقر ضريبة دخل اتحادية. سعى بالمر لانتخابه في مجلس الشيوخ في عام 1914، لكنه احتل المركز الثالث خلف المرشح الجمهوري المعاد انتخابه بويز بينروز والمرشح التقدمي جيفورد بينشوت. وخلال الحرب العالمية الأولى، شغل منصب حارس أملاك الأغراب، وتولي مسؤولية الاستيلاء على ممتلكات العدو.

أصبح بالمر النائب العام في عهد الرئيس وودرو ويلسون في عام 1919. شهدت الأمة رد فعل قوي ضد الشيوعيين واللاسلطويين في أعقاب الحرب العالمية الأولى فيما عرف باسم الذعر الأحمر الأول. قام لاسلطوي يدعى لويجي غالياني بتنفيذ سلسلة من التفجيرات وحاول اغتيال بالمر وغيره من الأفراد البارزين. كما شهدت الولايات المتحدة أيضا العديد من أعمال الشغب العرقية والتوترات العمالية خلال الصيف الأحمر عام 1919. وردا على هذه الاضطرابات، أنشأ بالمر وحدة المخابرات العامة وجند إدغار هوفر لرئاسة المنظمة الجديدة. وبدءا من نوفمبر 1919، بدأ بالمر سلسلة من الغارات التي اعتقلت ورحلت العديد من المتطرفين المشتبه بهم. ورغم أن الجمهور الأمريكي دعم هذه الغارات في البداية، إلا أنها لقيت هجوما عنيفا من نشطاء الحقوق المدنية وعلماء القانون. وزاد الهجوم عليه عندما لم تحدث سلسلة من الهجمات التي توقعها في مايو 1920 والتي أثار عليها المخاوف.

سعى بالمر إلى الترشح للرئاسة في المؤتمر الوطني الديمقراطي عام 1920، لكنه واجه معارضة قوية من جماعات العمل وذهب الترشيح لجيمس م. كوكس. واستأنف عمله الخاص في القانون وظل نشطا في السياسة الديمقراطية حتى وفاته في عام 1936.

بدايات حياته

وُلِد بالمر لعائلة من الكويكرز في 4 مايو 1872 في بلدة صغيرة تدعى موسهيد بالقرب من وايت هافن في بنسلفانيا. وتلقى تعليمه في المدارس العامة ومدرسة مورافيا في بيت لحم، بنسلفانيا. تخرج بالمر من كلية سوارثمور في عام 1891، وكان داخل الجامعة عضوًا في فرع بنسلفانيا من أخوية فاي كابا بسي. تم تعيينه بعد التخرج مصوراً لمحكمة المقاطعة القضائية رقم 43 في بنسلفانيا. درس القانون في كلية لافاييت وجامعة جورج واشنطن، وتابع دراسته مع المحامي جون بروتسمان ستورم. تم قبوله في نقابة المحامين في عام 1893، وبدأ التدريب في بلدة ستراودزبرغ في بنسلفانيا بالشراكة مع ستورم. كان لدى بالمر أيضًا مصالح تجارية مختلفة، بما في ذلك العمل في مجلس إدارة شركة سكرانتون ترست وبنك ستراودسبورغ الوطني وشركة بويلر الدولية وشركة سيتيزنز جاز وشركة سترودسبورج للمياه. كما أصبح ناشطًا في السياسة ضمن الحزب الديموقراطي، وكان عضوا في اللجنة التنفيذية للجنة الديمقراطية لولاية بنسلفانيا.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من مقاطعة لوزيرن (بنسيلفانيا)
أعضاء الحزب الديمقراطي في مجلس النواب الأمريكي من بنسيلفانيا
أعضاء مجلس النواب الأمريكي من الحزب الديمقراطي
أعضاء مجلس النواب الأمريكي من بنسيلفانيا
أعضاء مجلس وزراء إدارة وودرو ويلسون
أمريكيون معادون للشيوعية
أمريكيون من جمعية الأصدقاء الدينية
أمريكيون مناهضون للشيوعية
خريجو كلية سوارثمور
ديمقراطيون من ولاية بنسيلفانيا
سياسيون أمريكيون
سياسيون أمريكيون في القرن 20
سياسيون من ولاية بنسيلفانيا
محامون من ولاية بنسيلفانيا
مرشحو الرئاسة الأمريكية لعام 1920
معاداة السامية في الولايات المتحدة
معاداة الماسونية
مواليد 1872
وزراء عدل أمريكيون
وفيات 1936
وفيات في واشنطن العاصمة

ألكساندر ميتشل بالمر


Boronia citriodora es una especie de arbusto perteneciente a la familia de los cítricos.

Descripción
Es un arbusto que alcanza un tamaño de menos de 1 m de altura. Las hojas son opuestas y miden 7-15 mm de largo. Las flores de color rosa aparecen entre diciembre y marzo.

Las hojas machacadas tienen olor a limón.

Taxonomía
Boronia citriodora fue descrita por Gunn ex Hook.f. y publicado en Flora Tasmaniae 1: 68, en el año 1855.
Sinonimia
Boronia pinnata var. citriodora (Hook.f.) Rodway

Referencias

Enlaces externos

citriodora

Boronia citriodora


Buclele coronale formează structura fundamentală a coroanei inferioare și a regiunii de tranziție a Soarelui. Aceste bucle puternic structurate sunt o consecință directă a torsiunii câmpului magnetic solar de către dinamica solară. Numărul de bucle coronale este legat direct de ciclul solar, se constată adesea că buclele coronale sunt asociate cu petele solare prin extremitățile lor. Câmpul magnetic urcă prin fotosferă, ceea ce expune o plasmă relativ mai rece la "picioarele" acestor bucle. Această plasmă este mai rece din cauza câmpului magnetic orientat radial, care oprește procesul de convecție în aceste zone. Căldura nu poate atunci să mai urce la suprafață prin convecție, și contrastul dintre fotosferă  și această plasmă mai rece dă impresia de "pete întunecate" sau "pete solare".

Caracteristici fizice
O buclă coronală este un câmp magnetic fixat la două extremități, depășind corpul stelei prin atmosfera solară. Sunt structuri perfecte de observat pentru studierea transferului energiei solare, prin regiunea de tranziție până la coroană.

Buclele pot încălzi coroana la temperaturi de ordinul unui milion de Kelvin. Aceste temperaturi pot fi foarte variabile potrivit lungimii de undă, se disting bucle zise "răcoroase" (sub 1 MK) și cele zise "calde" (egale sau peste 1 MK).

Buclele coronale și enigma încălzirii coronale
Un flux închis nu este considerat ca buclă coronală dacă în structura sa nu se găsește plasmă. De aceea bucla coronală constituie un fenomen care se găsește rar la suprafața Soarelui dat fiind că majoritatea buclelor nu prezintă plasmă. De aceea mecanismul care încălzește coroana solară și injectează plasmă cromosferică în fluxul magnetic este foarte localizat. În afară de aceasta, originea mecanismului rămâne un mister. Totuși, se știe că acesta trebuie să fie destul de stabil pentru a continua să aprovizioneze coroana solară cu plasmă cromosferică și, totodată, să încălzească plasma de la 6000 K la peste 1 MK pe regiuni mici mergând de la cromosferă la coroană. De aceea buclele coronale sunt țintite de un mare număr de cercetări. Ele sunt ancorate în fotosferă și sunt alimentate de plasma cromosferică și trebuie să traverseze regiunea de tranziție pentru a exista la temperaturi coronale după ce au suferit o încălzire intensă.

Ideea că problema asociată creșterii temperaturii coroanei solare este doar cauzată de un simplu mecanism de încălzire coronală este eronată. În primul rând, plasma utilizată la umplerea buclelor foarte dense este drenată din cromosferă. Nu există niciun mecanism coronal cunoscut care să poată comprima plasma coronală și să o injecteze în bucle la altitudini coronale. În al doilea rând, observațiile sugerează că circulația coronală ar fi produsă de o sursă de plasmă cromosferică. Plasma este deci de origine cromosferică, iar proveniența sa trebuie să fie luată în considerare când se analizează fenomene de încălzire coronală. Fenomenele de câștig de energie și de încălzire sunt legate probabil de un mecanism comun.

Observații
Buclele coronale au fost observate pentru prima oară în 1946 și 1952 pe spectrogramele rachetelor Aerobee utilizate pentru măsurarea razelor UV și emisiilor Lyman-α. În 1991, satelitul japonez Yohkoh al Centrului Spațial Uchinoura a fost lansat având ca obiectiv să observe razele gamma și razele X ale Soarelui. Acesta a fost pierdut la 14 decembrie 2001 din cauza slăbirii bateriei, dar a avut timp să revoluționeze observațiile în gama razelor X.

Satelitul Solar and Heliospheric Observatory (SOHO) a fost lansat în decembrie 1995 și n-ar fi trebuit să observe decât doi ani, însă misiunea sa a fost prelungită până în martie 2007, permițându-i să acopere un ciclu solar complet de 11 ani. SOHO ține piept Soarelui și rămâne pe orbită lentă în preajma Punctului Lagrange (L1), în echilibru între atracția Soarelui și cea a Pământului.

În 2006, satelitul Hinode, provenit dintr-o colaborare între agențiile spațiale japoneză (Japan Aerospace Exploration Agency), americană (NASA), europeană (ESA) și britanică, a fost lansat cu scopul de a-i succede sondei Yohkoh. La 28 octombrie 2006, au fost luate primele fotografii.

Note

Legături externe
 Site officiel de TRACE
 Coronal heating problem at Innovation Reports
 Animation des boucles coronales
 Solar and Heliospheric Observatory, including near-real-time images of the solar corona
 Les manifestations des champs magnétiques

Soare
Plasmă
Astrofizică

Buclă coronală


مارتن فييرو  من أبرز الأعمال الممثلة لأدب الغاوتشو للكاتب الأرجنتيني خوسيه هرنانديث، في أعمال أدبية عن الأرجنتين والأوروغواي. وقد نشرت في 1872 مع عنوان ، واستمرارها،، ظهرت في 1879. ترجمه جواد نادر إلى العربية ونشره في 1956.

مراجع

أرجنتينيون خياليون
أعمال أدبية
تجسيدات وطنية
جنود خياليون
خارجون عن القانون خياليون
شعر أرجنتيني
قصائد حولت إلى أفلام
قصائد ملحمية في إسبانية
كتب 1872
كتب أرجنتينية

مارتن فييرو


HD 39194 es una estrella en la constelación austral de Mensa de magnitud aparente +8,07.
En 2011 se descubrieron tres planetas extrasolares en órbita alrededor de esta estrella.

HD 39194 es una enana naranja de tipo espectral K0V que se encuentra a 84 años luz del sistema solar.
Más fría que el Sol, tiene una temperatura superficial de 5205 ± 23 K y brilla con una luminosidad equivalente al 36% de la luminosidad solar.
Se estima que su radio corresponde al 81% del radio solar, girando sobre sí misma con una velocidad de rotación proyectada —límite inferior de la misma— de 2 km/s.
Tiene una masa igual a 0,59 masas solares y no presenta actividad cromosférica.

HD 39194 presenta un contenido metálico claramente inferior al del Sol.
Aunque dependiendo de la fuente consultada su índice de metalicidad [Fe/H] varía entre -0,41 y -0,61, su abundancia relativa de hierro podría ser sólo una cuarta parte de la del Sol.

Sistema planetario

Los tres planetas que orbitan en torno a HD 39194 han sido descubiertos con el espectrómetro HARPS instalado en el telescopio de 3,6 metros de ESO en el Observatorio de La Silla, Chile.
Todos ellos son «supertierras», con masas comprendidas entre 3,7 y 5,9 veces la masa de la Tierra.
Se encuentran muy cerca de la estrella —entre 0,05 y 0,17 UA— y, consecuentemente, los períodos orbitales son muy cortos, entre 5,6 y 33,9 días.

Véase también
 Lista de planetas extrasolares

Referencias

Enanas naranjas
Sistemas planetarios
Planetas extrasolares
Constelación de Mensa

HD 39194


Parlamentarni izbori održani su na području Jugoslavije u nedjelju 11. studenog 1945. Poznati su još kao Izbori za Ustavotvornu skupštinu Demokratske federativne Jugoslavije 1945. Narodni front je bila jedina stranka koja je sudjelovala na izborima. To su bili prvi izbori u Hrvatskoj i Jugoslaviji u kojima su smjele sudjelovati žene. Kako je i inače slučaj s izborima koje organiziraju ekstremističke stranke - pa tako i ekstremnoljevičarske komunističke partije - izbori nisu bili pošteni, nego izraz organiziranog političkog nasilja nad stanovništvom.

Oporbi nije omogućena nikakvo organiziranje, niti bilo kakva predizborna promidžba, niti uopće nastupanje u javnosti. Pripadnici oporbe su bili izloženi zastrašivanju, koje je tih mjeseci imalo najsnažniji mogući učinak s obzirom na to da su u praktično svakom mjestu Jugoslavije nakon "oslobođenja" 1945. godine vršeni pokolji politički nepoćudnih osoba. O razmjerima revolucionarnog terora koji je u izborno vrijeme trajao saznaje se na primjeru izvješća Okružnog komiteta Komunističke partije Hrvatske Nova Gradiška, koji je 24. lipnja 1945. obavješćuje Oblasni komitet KPH Osijek o likvidacijama više osoba bez suđenja, od strane Ozne. Tu lokalne komuniste nije uznemiravala činjenica da Ozna ubija civile, i to bez suđenja, nego činjenica što je Opunomoćeništvo Ozne IX. brigade X. divizije ubijene plitko zakopalo, te je jedan od strijeljanih uspio pobjeći "iz rupe u koju je trebao da bude sahranjen" i razotkriti politička ubojstva, pa su nastala "nezdrava komentarisanja po gradu i rovarenje preko te greške", te je "reakcija" u okolici "rastrubila da mi radimo ko i ustaše". Naposljetku je oporba odlučila da uopće neće izaći na izbore.

Na biračkim mjestima su postavljene kutije bez liste, u koje su oni koji se nisu slagali s komunističkom vlašću mogli ubaciti biračke kuglice. Članovi izbornih komisija su redom bili komunisti, koji su strogo pratili koga će pad kuglice u toj kutiji otkriti kao - "neprijatelja narodne vlasti". Izgleda da je takvih ipak bilo znatno više nego se službeno izvijestilo. Prema podacima Komisije za narodnu vlast CK KPH, koja falsificiranje izbornih rezultata naziva "uštimavanjem", u oblasti Zagreb je bilo 15% glasova u kutijama bez liste, ali je službeno izviješćeno da ih je bilo samo 6%.

Birački sustav
U načelu su na izborima mogli sudjelovati svi muškarci i žene stariji od 18 godina mogli, ali "izdajice" nisu imale pravo glasa. Primjerice je u okruzima Bjelovara i Osijeka bilo takvih osoba bez prava glasa neposredno pred izbore 14%, a u cijeloj Jugoslaviji do 7%; odluka vlasti je bila da se neposredno pred izbore oko polovici tih osoba vrati pravo glasa, pa je službeno izvješćeno da 3,28% građana nije imalo pravo glasa; komunističke vlasti su naveliko lagale u službenim izvješćima o izborima, pa se ne zna koliko je za vjerovati takvom podatku.

Na izborima je u cijeloj Jugoslaviji trebalo izabrati 348 zastupnika u Savezno vijeće, od čega 86 u Hrvatskoj. Uglavnom je za svako od tih mjesta bilo predlaženo po dva kandidata, oba od strane Narodne fronte, iza koje je stajala Komunistička partija. Zabilježeno je da je od 86 članova Saveznog vijeća iz Hrvatske bilo 56 članova KPH, 26 pripadnika HRSS (tj., HSS-ovaca, koji su u to vrijeme surađivali s komunistima), trojica iz redova SDS i jedan koji nije bio član niti jedne političke stranke. Za Vijeće naroda, predložene su zatvorene liste, za svaku federalnu jedinicu po jedna. I tu je na liste stavljen određen broj ljudi koji nisu bili komunisti, ali su s komunistima surađivali: u Hrvatskoj je čak na čelo liste stavljen književnik Vladimir Nazor, a od 25 zastupnika koji su izabrani u Vijeće naroda Savezne skupštine bilo je samo 14 članova Komunističke partije.

Glasovalo se gumenim kuglicama koje se ubacivalo u kutije. Prema standardima koja su u vrijeme kada je mnogo birača bilo nepismeno bila u svijetu prihvaćeno, ako bi se zaštitila privatnost birači su trebali staviti ruke u dvije kutije dok je u samo jednoj ruci kuglica. Međutim su kutije imale uske otvore, te je birač morao prilično tvrdu kuglicu baciti s vrha kutije. Tako se pad kuglice u "crnu kutiju" (u hrvatskoj poslovično poznatu kao "ustaška kutija") mogao čuti, te se znalo da će takvi birači biti tretirani kao "neprijatelji narodne vlasti". Izgleda da je takvih "neprijatelja" ipak bilo dosta, znatno više od službeno objavljenih rezultata.

Rezultati
Prema službenim rezultatima (koji su "uštimavani", kako je gore već iznijeto), glasalo je 88,57% birača, što bi bio jedan od najvećih odaziva u povijesti izbora u Hrvatskoj, a njih 90,48% glasalo je za Narodni front. U kutije bez liste je - prema "uštimanim" službenim izvješćima - kuglice ubacilo 9,52% birača.

Izvori

Vanjske poveznice
http://trove.nla.gov.au/newspaper/article/67829572
"Yugoslavia At The Polls", The Times, 12 November 1945
"Elections In Yugoslavia", The Times, 9 November 1945
"Marshal Tito On The Election", The Times, 13 September 1945
"Yugoslavia In Transition", The Times, 22 November 1945
Ivo Banac (1988) With Stalin Against Tito: Cominformist Splits in Yugoslav Communism, Cornell University Press, p18

Povijest druge Jugoslavije

Jugoslavenski parlamentarni izbori 1945.


An Hakonechloa macra in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Munro, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Masaji Masazi Honda. An Hakonechloa macra in nahilalakip ha genus nga Hakonechloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Hakonechloa

Hakonechloa macra


Ana Foxx (født 29. oktober 1988 i Riallo, Californien), er en amerikansk pornoskuespiller og pornoinstruktør.

Priser og nomineringer

Kilder

Eksterne henvisninger

Pornoskuespillere fra USA
Afroamerikanere
Personer fra Californien

Ana Foxxx


Bhumika Shrestha, en , est une actrice et une militante du troisième genre népalaise,
née le  à Katmandou. Le  elle se voit décerner le prix international de la femme de courage.

Filmographie
 Actrice
 2012 :
 2018 : Kanchhi

 Elle-même
  2010 : Other Nature as Herself (Documentaire)
  2010 : Beauty and Brains (Documentaire)
  2014 : Global Gay - Pour qu'aimer ne soit plus un crime (Épisode de Le monde en face)
  2015 : Out & Around (Documentaire)

Publication
 .

Notes et références

Liens externes

Acteur népalais
Militant pour les droits des personnes trans
Lauréate du prix international de la femme de courage
Naissance à Katmandou
Naissance en janvier 1988

Bhumika Shrestha


Vesta Kasputė (geb. als Vesta Kalvytė; Schreibweise beim Weltschachbund FIDE Vesta Kalvyte; * 5. Dezember 1984 in Panevėžys, Litauen) ist eine litauische Schachspielerin (WFM) und Wirtschaftsjuristin.

Leben
2008 absolvierte Vesta Kalvytė das Abitur am Juozas-Balčikonis-Gymnasium in Panevėžys und von 2003 bis 2008 das Magisterstudium der Rechtswissenschaften an der Rechtsfakultät der Universität Vilnius. In Vilnius besuchte sie die Schachschule "Vilniaus fortas". Ihr Trainer ist Vaidas Sakalauskas (* 1971).

Von Mai 2007 bis Dezember 2010 war Kalvytė Anwaltsgehilfin der Anwaltskanzlei "Varul Vilgerts Smaliukas", danach bis April 2011 in der Anwaltskanzlei "Smaliukas ir partneriai" sowie April 2011 bei "LAWIN Lideika, Petrauskas, Valiūnas ir partneriai" tätig. Von Dezember 2010 bis Juli 2015 arbeitete sie als Associate Juristin in der osteuropäischen Wirtschaftsrechts-Anwaltskanzlei "Bnt Heemann Klauberg Krauklis" in Vilnius. Seit Juli 2015 ist als Wirtschaftsjuristin bei der Charterfluggesellschaft UAB Small Planet Airlines in der litauischen Hauptstadt Vilnius tätig und ist die stellvertretende Leiterin der Rechtsabteilung des Unternehmens.

Von 2010 bis 2012 lehrte Kasputė als Lektorin das Wirtschaftsrecht (Vertragsrecht, Handelsrecht, Gesellschaftsrecht) an der Internationalen Hochschule für Recht und Wirtschaft in Viršuliškės.

Familie
Vesta Kasputė ist verheiratet und hat eine Tochter.

Schachliche Erfolge
2010 erhielt sie den Titel FIDE-Meister der Frauen (WFM). 2010 gewann sie in Nemenčinė, von ihrer Elo-Zahl her an sechs gesetzt, die litauische Einzelmeisterschaft der Frauen vor Deimantė Daulytė. Für die litauische Frauennationalmannschaft spielte Vesta Kalvytė bei der Schacholympiade 2010 am vierten und der Schacholympiade 2012 am dritten Brett.

Vereinsschach spielt sie in Litauen für den Verein Vilniaus fortas. Ihre Elo-Zahl beträgt 2068 (Stand: September 2017). Ihre bisher höchste Elo-Zahl beträgt 2118, diese erreichte Kasputė im Juli 2012.

Einzelnachweise

Weblinks

Wirtschaftsjurist
Hochschullehrer (Internationale Hochschule für Recht und Wirtschaft)
Schachspieler (Litauen)
Schachspieler
Litauischer Einzelmeister (Schach)
Sportler (Panevėžys)
Sportler (Vilnius)
Ellex
Litauer
Sowjetbürger
Geboren 1984
Frau

Vesta Kasputė


Walter Ray Allen Jr. (født 20. juli 1975, i Merced, Californien, USA) er en amerikansk tidligere basketballspiller (shooting guard), der spillede 18 år i NBA-ligaen.

Karriere
Allen spillede college-basket hos University of Connecticut, inden han i 1996 blev draftet til NBA af Minnesota Timberwolves. Han blev dog umiddelbart derefter tradet til Wisconsin-holdet Milwaukee Bucks.

Fra 1996 til 2014 spillede Allen i NBA, hvor han repræsenterede først Milwaukee Bucks og siden Seattle SuperSonics, Boston Celtics og Miami Heat. Han vandt to NBA-mesterskaber i løbet af karrieren, et med Celtics i 2008 og et med Heat i 2014. Hele ti gange i karrieren blev han udtaget til ligaens all-star-kamp.

Allen vandt guld med det amerikanske landshold ved OL 2000 i Sydney.

Efter at have stoppet sin karriere blev Allen i 2018 optaget i Naismith Memorial Basketball Hall of Fame.

Klubber
 1996–2003: Milwaukee Bucks
 2003–2007: Seattle SuperSonics
 2007–2012: Boston Celtics
 2012–2014: Miami Heat

NBA-statistikker
 Point: 24.505 (18,9 per kamp)
 Rebounds: 5.272 (4,1 per kamp)
 Assists: 4.361 (3,4 per kamp)

Referencer

Eksterne henvisninger

Basketballspillere fra USA
Medlemmer af Naismith Memorial Basketball Hall of Fame
Personer fra Californien
Olympiske mestre fra USA
Medaljevindere ved sommer-OL 2000

Ray Allen


Cyprian Kamil Norwid () a fost un poet, dramaturg pictor și sculptor polonez. Este considerat unul dintre cei mai importanți poeți ai țării.

Biografie
Născut într-o familie purtând stema Topór, Cyprian Norwid și fratele său Ludwik au rămas orfani de mici copii. Din 1825 Norwid a fost crescut de bunica sa. A urmat liceul la Varșovia. n 1840, el a debutat cu poemul Mój ostatni sonet (română: Ultimul meu sonet) în revista Piśmiennictwo Krajowe.

În 1842 Norwid a vizitat Dresda, mai târziu Veneția și Florența. Din 1844 a locuit la Roma, în 1846 a vizitat Berlinul. Acolo a fost arestat și expulzat din Prusia. Mai târziu a locuit la Bruxelles și din nou la Roma, unde a cunoscut-o pe Adam Mickiewicz și pe Zygmunt Krasiński.

În anii 1849 până în 1852, Norwid a trăit în Paris. Acolo el a trăit în sărăcie, a publicat lucrări literare în revista Goniec polski, a cunoscut pe Frédéric Chopin și Juliusz Słowacki. A emigrat în Statele Unite în 1852, dar a revenit în Europa în 1854.

Norwid a creat poezii, precum și numeroase desene, gravuri, picturi și acuarele, dar nu a putut vinde nimic. El a fost bolnav de tuberculoză, a trăit în sărăcie în Paris și a petrecut ultimii ani din viața sa în Œuvre Sf. Casimir, în Arondismentul 13 din Paris. A fost mai întâi înhumat în groapa comună și apoi a fost reînhumat în cimitirul polonez din Montmorency, în departamentul Val-d'Oise. O mână de pământ de pe mormântul lui a fost îngropat într-o urnă în 2001 în Catedrala Wawel din Cracovia, la intrarea în "Cripta poeților naționali". Acolo, în 1993, la 110 ani după moartea sa, a fost ridicat un mic monument de bronz.

O mare parte din opera lui Norwy a fost descoperită și publicată la sfârșitul secolului al XIX-lea, în principal din inițiativa poetului Zenon Przesmycki. O colecție completă de lucrări ale lui Norwid a fost publicată de Juliusz Wiktor Gomulicki în 1968 și din nou, cu comentarii critice, ca Pisma wszystkie în 11 volume din 1971 până în 1976.

Opera lui Norwid este îndeosebi atribuită epocii romantismului.

Lucrări
 Pompeja (1848 sau 1849)
 Niewola (1849)
 Noc tysiączna druga (ro.: O mie și două de nopți) (o comedie de teatru, 1850)
 Wanda (o piesă de teatru, 1851)
 Vade-mecum (colecție de poezii, 1858 - 1865)
 Fortepian Szopena
 Assunta (colecție de poezii, 1870)
 Ad leones! (1883)
 Tajemnica lorda Singelworth (nuvelă, 1883)
 Poesiealbum 305. Märkischer Verlag, Wilhelmshorst 2013, ISBN 978-3-943708-05-9.

Omagiere
 2013: Monedă comemorativă în valoare de 2 Złoty a Bănci Naționale a Poloniei.

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1821
Decese în 1883
Poeți polonezi
Artiști polonezi

Cyprian Norwid


Árni Helgason (født 27. oktober 1777, død 14. december 1869) var en islandsk præst, lærer og altingsmand, der var kendt for sin store lærdom.

Árni tog studentereksamen fra Hólar lærde skole 1799 og teologisk embedseksamen fra Københavns Universitet 1807. Han var derefter huslærer hos biskoppen i Skálholt og stipendiarius ved den Arnamagnæanske Stiftelse og siden præst i Vatnsfjörður fra 1809. Han var dernæst huslærer på Innra-Hólm hos konferensråd Magnús Stephensen 1809—1811, og blev sognepræst i Reynivöllum í Kjós 1810 og domkirkepræst í Reykjavík 1814. Han blev derefter lærer ved den lærde skole i Bessastadir 1817—1819. I 1825 blev han sognepræst i Görðum á Álftanesi og forblev i embedet indtil han gik på pension i 1858. Árni var provst i Kjalarnes provsti 1821—1856, han var tillige vikarierende biskop 21. september 1823 til 14. maj 1825 og atter 14. juni 1845 til 2. september 1846.

Offentlige hverv
Árni var en af hovedmændene bag Det Islandske Litteraturselskab (Hins íslenska bókmenntafélags) og formand for dets Reykjavík afdeling 1816—1848. Han var desuden en af stifterne af Det Islandske Bibelselskab i 1816, og redaktør af Sunnanpóstsin 1836 og 1838. Árni var indvalgt i Altinget for Reykjavík kredsen fra 1845 til 1849.

Hæder
Árni blev udnævnt til titulær stiftsprovst 1828 og titulær biskop i 1858.

Referencer

Præster fra Island
Skolefolk fra Island
Redaktører fra Island
Altingsmedlemmer

Árni Helgason


Judah Friedlander (* 16. März 1969 in Gaithersburg, Maryland) ist ein US-amerikanischer Schauspieler und Komiker. Sein Markenzeichen sind Trucker-Mützen mit auffälligen Aufdrucken.

Karriere
Friedlander begann seine Karriere als Tonmann bei dem Kurzdokumentarfilm Who Is Chris Rock?, der am 2. Juli 1989 veröffentlicht wurde. Der Komiker Chris Rock spricht in diesem Film mit seiner Mutter über sein Leben und seine Arbeit.

Zehn Jahre später begann seine Arbeit vor der Kamera in der Sitcom LateLine, in der er in drei Episoden einen Techniker spielte. Weitere Kleinauftritte in Serien wie Chaos City und Lass es, Larry! folgten. Mit kleinen Rollen war er ebenso in Kinofilmen wie Meine Braut, ihr Vater und ich, Zoolander und … und dann kam Polly vertreten. Eine seiner ersten tragenden Rollen spielte er in dem Film American Splendor, der auf den Internationalen Filmfestspielen von Cannes 2003 und dem Sundance Film Festival ausgezeichnet wurde und zudem für den Oscar für das "Beste adaptierte Drehbuch" nominiert wurde. Internationale Bekanntheit erlangte er zudem durch seine durchgehende Rolle als Autor Frank Rossitano in der Comedy-Fernsehserie 30 Rock, in der er in jeder Folge eine andere Trucker-Mütze trägt, die er laut eigener Aussage selbst anfertigt.

2010 veröffentlichte er das Buch How to Beat Up Anybody: An Instructional and Inspirational Karate Book by the World Champion.

Filmografie (Auswahl)

Veröffentlichungen
 How to Beat Up Anybody: An Instructional and Inspirational Karate Book by the World Champion. 2010, ISBN 006196977X.

Weblinks

 Offizielle Website

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Autor
Komiker
US-Amerikaner
Geboren 1969
Mann

Judah Friedlander


الواجهة المرئية الرقمية  أو اختصارا دي في آي، والتي تسمى أيضا واجهة الفيديو الرقمية (سابقا)، هي نوع من منافذ الفيديو الرقمي التي يتم استخدامها لتوصيل بطاقة رسوميات بجهاز عرض، مثل شاشة الحاسوب.
بالمقارنة مع منفذ مظومة العرض المرئي، يكون منفذ الواجهة الرئية الرقمية مفيدا أكثر فقط بالنسبة للشاشات التي تكون فيها وحدات البكسل منفصلة عن بعضها فعليا (مستقلة عن بعضها البعض)؛ يتعلق الأمر بشاشات العرض البلوري السائل، البلازما، وشاشات الصمامات الثنائية العضوية الباعثة للضوء، وليس ولكن ليس شاشات أنبوب الأشعة المهبطية (أين ينتج شعاع إلكترون -في الوقت الفعلي- أشكال مختلفة من الإشارات التناظرية).

صممت  الواجهة المرئية الرقمية من طرف مجموعة عمل العرض الرقمي (DDWG) أساسا لنقل الفيديو الرقمي غير المضغوط، كما يمكن أيضا تهيئتها لدعم عدة أوضاع: الوضع الرقمي فقط، الوضع التناظري فقط أو الوضعين الرقمي والتناظري معا.
على الرغم من الارتباط السائد للواجهة المرئية الرقمية بأجهزة الحواسيب، إلا أنه يمكن استخدامها أحيانا في المنتجات الإلكترونية الأخرى، مثل أجهزة التلفزيون ووحدات التحكم في الألعاب ومشغلات الدي في دي (DVD). بحلول سنة 2015، كانت الواجهة المرئية الرقمية المستعملة في الأجهزة الاستهلاكية على موعد مع بداية استبدالها التدريجي بمنافذ إتش دي إم آي ومنفذ العرض؛ كان ذلك على خلفية عزم الشركات المصنعة الكبرى المصنعة للأجهزة التوقف عن دعم منافذ الدي في آي اعتبارا من سنة 2015.

المميزات

يحسن استخدام منفذ الواجهة المرئية الرقمية بشكل كبير جودة ونوعية تدفق المعلومات بين بطاقات الرسوميات وأجهزة العرض، مقارنة بمنفذ منظومة العرض المرئي. حيث يمكن من نقل الفيديو بصورة صافية تماما، بفضل تقنية عزل ظلال اللون في كل بكسل.
الواجهة المرئية الرقمية هو المكافئ الرقمي لوصلة النموذج اللوني أحمر أخضر أزرق التناظرية (RGB)، ولكنه إضافة إلى ذلك ينقل المعلومات عبر ثلاثة وصلات إشارة تفاضلية منخفضة الجهد (LVDS) بواسطة ثلاثة كبلات مزدوجة مجدولة ومحمية.
عند استعمال وصلات منظومة العرض المرئي في شاشات العرض الرقمية (باستثناء شاشات أنبوب الأشعة المهبطية التي لايتوفر فيها هذا المأخذ أصلا)، يؤدي إلى خسارة جودة الصور عند التحول من الرقمي إلى التناظري أو من التناظري إلى الرقمي. على عكس ذلك، تتجنب الواجهة المرئية الرقمية كل هذه الخسائر.
تسمح الواجهة المرئية الرقمية للشاشة باكتشاف الدقة المعروضة بشكل أسرع. يؤدي هذا أيضا إلى تجنب عمليات ضبط الشاشة، والتي عادة ما تكون هذه الحالة آلية. أقصى تعريف ممكن للصورة عبر وصلة الواجهة المرئية الرقمية هو 3840 × 2400 بكسل (WQUXGA). تدعم الواجهة المرئية الرقمية صبيب نقل بيانات يصل إلى 3.7 جيجابت في الثانية (18 جيجابت في الثانية بالنسبة لمنفذ إتش دي إم آي الجيل الثاني و 21.6 جيجابت في الثانية بالنسبة لمنفذ العرض من الجيل 2.1). الحد الأقصى للطول النظري للكابلات المستعملة هو 5 أمتار. يقدم بعض الموردين كابلات بطول 10 أمتار ولكن السير العادي للنقل في هذه الحالة يظل غير مضمون.

الأنواع
تنقسم منافذ الواجهة المرئية الرقمية إلى عدة أنواع، حسب نوعية الإشارة التي يمكن نقلها:
 دي في آي - إيه (DVI-A)، لنقل الإشارة التناظرية فقط؛
  دي في آي - ديه (DVI-D)، في شكل وصلة مفردة أو مزدوجة، لنقل الإشارة الرقمية فقط، وبالتالي فهي غير متوافقة تماما مع منفذ منظومة العرض المرئي؛
  دي في آي - آي (DVI-I)، الفردي أو المزدوج، والذي ينقل (عن طريق دبابيس منفصلة) إما الإشارة الرقمية التي يمكن أن تنقلها مقابس دي في آي - ديه، أو الإشارة التناظرية التي يمكن أن تنقلها مقابس دي في آي - ديه (نوع واحد من الإشارة اعتمادا على ما هو متصل بالمقبس، بدون إمكانية التحويل من إشارة إلى أخر).
يمكن للمستقطبات الذكرية الموجودة على  دي في آي - إي ودي في آي - آي الاتصال بتلك الأنثوية الموجودة مقبس دي في آي - ديه، لتفادي توصيل مصدر تناظري بمدخل رقمي بحت، وحل مشكلة عدم التوافق.

تاريخيا، لطالما كانت معظم منافذ دي في آي الخاصة ببطاقات الرسوميات من النوع دي في آي - آي.  ومع ذلك، فقد اختارت العديد من الشركات المصنعة تقريبا منذ سنة 2010 تصنيع بطاقات رسوميات تحمل منفذ دي في آي - آي إضافة إلى منفذ دي في آي - ديه آخر بدلا من منفذي دي في آي - آي التقليديين.

إذا كانت الشاشة تدعم إدخال دي في آي الرقمي، فسيتم عرض الإشارة القادمة عن طريق دبابيس الإشارة الرقمية وتجاهل تلك القادمة عن طريق دبابيس نقل الإشارة التناظرية. تتجلى نقطة قوة استخدام منافذ دي في آي - إيه في إمكانية استخدام شاشة الكاثود، عن طريق إضافة محول (DVI إلى VGA)؛ يتكون من منفذ دي في آي من طرف ومنفذ منظومة عرض مرئي في الطرف الآخر.

لا يمكن استخدام مثل هذا المحول إلا في مقابس دي في آي - إيه أو دي في آي - آي وليس دي في آي - ديه، لأن هذا الأخي لا ينقل الإشارة التمثيلية، في هذه الحالة، من الضروري استخدام محول خاص أكثر تكلفة من المحول البسيط. هناك أيضا محولات من منافذ دي في آي - آي إلى إتش دي إم آي، أساسا انطلاقا من إشارات دي في آي - ديه. يمكن أن يعمل المحول بشكل عام في كلا الاتجاهين (من دي في آي - آي أو دي في آي - ديه إلى إتش دي إم آي والعكس).

اعتبارا من منتصف كانون الثاني 2006، تم تطبيق ضريبة أوروبية بنسبة 14 في المائة على الشاشات التي يبلغ قطرها 50 سم (20 بوصة) وأكثر، والمجهزة بقابس ي في آي، المصنعة خارج منطقة اليورو. تم استخدام إصدار مضغوط من منفذ دي في آي (في جي إيه) رقمي تناظري أحادي القناة يجمع بين مخرجي الفيديو على بطاقات الرسوميات الموجهة للمحترفين. وهو موصل كهربائي ذو 59 سنا يدعى نظام شاشتين من 59 سنا (DMS-59). يتطلب هذا النوع من الموصلات محول إلى DMS-59 خاص لتوصيل جهاز عرض أو اثنين. يوجد مع هذا المنفذ نوعان من مخرجات في جي إيه أو اثنين من مخرجات دي في آي أحادية الوصلة (بما في ذلك التناظرية).

انظر أيضًا
 كونسورتيوم أجهزة العرض الرقمية

مراجع

اختراعات أمريكية
استحداثات متعلقة بالحواسيب في 1999
اختراعات يابانية
تقنيات تلفزة
تكنولوجيا الأفلام والفيديو
تلفزة عالية الدقة
وصلات العرض الرقمية

واجهة رقمية مرئية


Romerske vægmalerier (efter den vigtigste lokalitet også 'romersk-pompejansk vægmaleri') inddeles i de forskellige stilarter, der blev brugt i det romerske rige fra det 3. århundrede f.Kr. til senantikken. Hverken før eller senere har vægmalerier haft så stor udbredelse. De findes i de riges boliger, men også i små beboelsesbygninger i den dybeste provins, fra Britannien til Egypten, fra Pannonien (Ungarn) til Marokko.

Vægmalerierne i byerne ved Vesuv
Vesuvs udbrud i 79 e.Kr. forårsagede en askeregn over byerne Pompeji og Herculaneum, der begravede vægmalerierne. Askelagets beskyttelse har bevirket at værkerne har været forholdsvis velbevarede, og at de har kunnet tjene som udgangspunkt for det meste af forskningen af romersk vægmaleri.

Pompeji blev genopdaget i slutningen af 1500-tallet af italieneren Domenico Fontana (1543-1607).
Han gravede en tunnel ind til forum, men indså ikke at han var stødt på resterne af Pompeji.
I begyndelsen af 1700-tallet blev udgravningerne videreført af prins d'Elboeuf (1677-1763).
Også han arbejde vilkårligt og gravede uden nogen idé om det gamle sted.
Først med Karl 3. – som konge i Napoli og Sicilien (~Karl 3. af Spanien †1788) – blev der udført målrettede udgravninger.
I 1735 blev arbejdet påbegyndt i Herculaneum, og 10 år senere forsatte man med udgravninger i Pompeji.
Gennem Joseph og Caroline Bonaparte – søskende til Napoleon, der efter hinanden var på tronen i Napoli og fremmede udgravningerne – oplevede de et fornyet opsving.
Victor Emanuel 2. af Italien gjorde i 1800-tallet Giuseppe Fiorelli (1823-96) til leder af udgravningerne,
og det blev indledningen til den første systematiske udgravning: affaldet blev fjernet, husene forsynet med numre og opdelt i regiones (bydele), insulae (boligblokke) og domus (huse).

Stilarter ifølge August Mau
I 1882 inddelte den tyske arkæolog August Mau (1840-1909) vægmalerierne fra Pompeji indtil byens begravelse i fire stilarter
 1. stil / Murværks- eller 'inkrustationsstil': ca. 200 til 80 f.Kr.
 2. stil / Arkitektur- eller 'illusionsstil': ca. 100 til 15 f.Kr.
 3. stil / Ornamentstil: ca. 15 f.Kr. til 50 e.Kr.
 4. stil / Fantasistil: 50 til 79 e.Kr.

Disse stilarter blev udarbejdet ud fra fundene i Pompeji, men afspejler udviklingen af romersk vægmaleri og lader sig derfor eftervise andre steder.
Grundlaget for inddelingen var den romerske arkitekt Vitruvs (†25 f.Kr.) historisk ordnede beskrivelser af de forskellige typer vægmalerier, som førte til differentieringen mellem 1. og 2. stil.
Overgangerne mellem de fire faser er flydende, således at tidsoplysningerne kun kan være omtrentlige.

Teknikker
De fleste malerier blev lavet med en blanding af fresko- og temperateknik eller enkaustik.
Gips blev påført væggene i flere lag, hvorved antallet af lag kunne variere.
Generelt blev der benyttet flere lag i tidligere end i senere vægmalerier; det samme gælder for huse for rigere romere end for enklere huse.
Man påførte gipslagene fra toppen, og derefter blev malerierne påført væggen og færdiggjort i bunden.
Mere udførlige malerier blev desuden poleret.

Maleriernes opbygning på væggen
På trods af variationer er væggene opbygget efter samme skema
med en sokkelzone, en midterzone og en øvre zone.
Sokkelzonen er normalt ret enkelt udført. Den kan være ensfarvet, men der kan også være imitation af marmor eller simple malerier af planter.
Geometriske mønstre er også meget populære.

Det er imidlertid i den centrale zone at hovedparten af maleriet udfolder sig.
Her finder man – afhængig af stilen – fremstillinger af komplekse arkitekturmotiver eller simple felter. Midten af væggen havde sædvanligvis en særlig vægt og blev prydet af et maleri.
Vægmalerier med felter, der især fra 3. stil ('ornamentstil') var meget almindelige, bestod af en vekslen mellem brede ensfarvede felter og smalle felter, ofte rigt udsmykket med planter, urealistiske arkitekturmotiver eller andre mønstre.
I den øvre zone kan man finde lette arkitekturmotiver.
Den øvre zone mangler i mange enkle vægmalerier i provinserne.

Plafondmalerier er mindre velbevarede end væggene. Der er to grundlæggende typer: Enkle mønstre som cirkler eller kasetter – som ved kassetteloft – der gentages i det uendelige. Eller loftet kunne være udformet ud fra et centrum, ofte med en figur.

I nogle få fund kan en sammenhængende komposition af gulv, vægge og loft også teknisk eftervises og knyttes til skriftlig overlevering.

1. stil: Murværksstil

Ved 1. stil – murværks- eller inkrustationsstil (sidste betegnelse efter August Mau) – efterlignede man monumentale kvadremure på væggene med farverige malerier, udskæringer (de: Ritzungen) eller plastisk opbygning med stuk.
Det drejer sig endnu ikke om en egentlig malestil i snævrere forstand.
Geometri spillede en vigtig rolle og blev her opnået ved indridsede linjer.
Tredimensionalitet blev skabt ved hjælp lys- og skyggerefleksioner.
Stilen efterlignede generelt hellenistisk arkitektur: væggen har en sokkel, en høj rektangulær midterzone og en gennemløbende øvre zone.

Pladerne (de: die Platten) på de efterlignede kvadre blev ved kanterne udformet som drejede det sig om virkelige, tilhuggede stenblokke, der var integreret i væggen.
Fugen ses tydeligt.
I det øvre vægområde blev de tilstødende felter ved hjørnerne malet med kontrastrige farver.

Eksempler: Værelser i Casa di Sallustio og Casa del Fauno

2. stil: Arkitekturstil

2. stil kaldes også arkitekturstil.
Fra 80 til 20 f.Kr. malede man en arkitektonisk baggrund på den glatte væg – scener af eller med arkiturkurelementer.
Væggen blev opdelt symmetrisk om en akse med illusionsskabende arkitekturmotiver (fx trompe-l'œil, skinperspektiv) eller med udsigter ud over landskaber og billeder i stor skala, 'megalografier', og på den måde forstørret.
Arkitekturstilen hentede især sine forbilleder fra det hellenistisk-romerske teater.
I Augustus' hus på Palatinerhøjen i Rom – en paladsagtig bolig for den første romerske kejser – ser man den modne 2. stil.

Sokkelzonen i 2. stil er normalt fremstillet mørk, mens den midterste zone fremstår lys.
De mest anvendte farver er mørkerød, mørkegrøn, sort og gul.
Gul blev brugt til arkitekturmotiver, blå og grøn for detaljer.

Stilen kan opdeles i forskellige underfaser.
Det ældste eksempel på denne stil i Rom kan findes i Casa dei Grifi på Palatinerhøjen og dateres til omkring 80 f.Kr.
Udsmykningen minder endnu om 1. stil.
Væggen er maleteknisk opdelt af marmorplader (de: die Wand ist malerisch durch Marmorplatten gegliedert)
En nyskabelse er dog malede søjler, placeret foran væggen.
Væggen fremstår således i to lag.

Senere i 2. stil kan væggen være gennembrudt.
I Villa dei Misteri, 'Mysterievillaen', lidt nord for Pompeji er der vægmalerier i de tilstødende værelser, som i den øverste tredjedel viser en udsigt ud over bagvedliggende bygninger.
Oftest er det templer man ser.

I Villa Fanninus i landsbyen Boscoreale i nærheden af Pompeji er væggen helt opløst; den er opdelt af søjler og viser udsigter over landskaber eller tempelanlæg.

I den sene 2. stil kan man se yderligere fornyelser.
Væggene er stadig struktureret arkitektonisk, men der er ofte et mellembillede med udsigt, ikke til en bygning, men til et mytologisk landskab.
I slutningen af stilen kan der observeres en udfladning de: Verflachung) af væggene.
Væggen er lukket igen, og der er kun det centrale billede tilbage.
Arkitekturmotiverne, der tidligere var realistiske, forsynes nu med ikke-realistiske figurer.
Kendte eksempler er malerierne i Casa della Farnesina og i Aula Isiaca.
Disse fornyelser blev ikke hilst velkommen af alle samtidige.
Vitruv kritiserer for eksempel skildringen af ikke-realistiske figurer og arkitekturmotiver:
 "Men alt det, der er rettet mod virkelige ting, bliver nu fejlagtigt afvist, fordi man på væggen hellere maler uhyrer end virkelighedstro billeder af bestemte ting."

Eksempler på romersk vægmalerier i 'arkitekturstil':

3. stil: Ornamentstil

I 3. stil eller ornamentstil – 'ornamentalstil', 'den ornamentale stil' – blev rumdybden igen brugt som virkemiddel.
Væggen tjener som billedbærer og er opdelt vandret og lodret.
Væggens hovedzone er normalt opdelt i forskellige, helt flade felter (feltdekoration).
Et mellembillede viser normalt et vue ud over et landskab med mytologisk tema.
Væggens øverste zone spiller den dominerende rolle med sin dekorative ornamentering.
Nogle gange er der stadig arkitekturmotiver, som ikke har samme plasticitet som i 2. stil.
Derfor kaldes denne stil ofte ornamentstil.
En undergruppe af 3. stil er kandelaberstil.
Den er opkaldt efter den hyppige brug af kandelabre som et yndet dekorativt motiv.
Fint udførte kandelabre indrammer billedfelterne i stedet for søjler.
Denne undergruppe står ved overgangen fra 2. til 3. stil.
Mens væggene normalt er udført meget fladt, er kandelabrene malet meget levende.

Stilen nåede et klimaks inden for vægmaleriet i årene 15 f.Kr. til 50 e.Kr.

Et typisk eksempel på denne stil er Villa Farnesina i Rom, Villa Boscotrecase, Villa Imperiale, Casa dei Ceii i Pompeji og Villa Poppaea i Oplontis nær Pompeji. Marcus Lucretius Frontos hus i Pompeji er det bedste eksempel på den sene fase i 3. stil.

4. stil: Fantasistil

4. stil eller fantasistilen er den mest uafhængige inden for romersk-pompejansk vægmaleri og kombinerer elementer fra tidligere stilarter.
Den begynder omkring 40 eller 50 e.Kr. og strækker sig i det mindste til den flaviske periode.
Der er enkle dekorationer, hvor felter blev sat sammen, men også udførlige arkitekturmotiver.
Stilen er kendetegnet ved et væld af ornamenter.
I væggens midterbillede vises et maleri.
Sidepanelerne viser ofte små svævende figurer.
Derudover giver den vue til barokiserende arkitekturmotiver (de: 'barockisierende')
Stilen er helt illusionistisk: den stiller den kunstige verden over for den virkelige.
Hvide, røde og sorte felter med stereotype elementer dominerer (scenografi).
Som et udtryk for et greb tilbage til 2. stil har fantasistilen arkitekturmotiver.
Elementer af 1. stil er stukrelieffer.
Typisk for stilen er også dekorative filigranbånd, der kan indramme individuelle felter.

Derudover findes der også meget enkelt udførte vægge, der minder om 3. stil; den kan kun genkendes som tilhørende 4. stil ud fra visse ornamenter.
Disse vægge findes ofte i mindre vigtige værelser.
En anden fornyelse er tapetlignende mønstre, hvor et bestemt motiv blev gentaget uendeligt på en væg.

4. stil er forbundet med navnet på maleren Fabullus.
Ifølge Plinius den ældre malede han Neros palæ (Domus Aurea, 'Det gyldne hus') i Rom.
Hans stil er beskrevet som blomstende eller svulstig (fortolkning af passagen er imidlertid usikker).
Han gjorde også krav på alvor og strenghed (de: Ernst und Strenge).
I Domus Aurea findes forskellige versioner af malerierne.
Det er derfor ikke muligt at tilskrive ham bestemte billeder.

Eksempler er Domus Aurea i Rom, Casa dei Vettii i Pompeji eller Macellum, markedshallen i Pompeji.

Efterpompejansk vægmaleri
Vægmalerier fra perioden efter 79 e.Kr. er langt mindre kendt end dem fra de velbevarede byer Pompeji og Herculaneum.
4. stil er stadig bevidnet efter Pompejis begravelse i aske og sluttede ikke med byernes undergang.
Stilen er stadig bevidnet til omkring 100 e.Kr.
I de følgende perioder kan man også skelne mellem forskellige stiltrin.
Men en egentlig selvstændig ny femte stil taler man ikke om.
Vægmalerierne i den følgende periode gentager elementer fra de fire stilarter, og der er kun få radikale fornyelser.

Vægmaleri fra 'Hadrian-perioden'
Fra denne periode (ca. 117-140 e.Kr.) er der forskellige typer udsmykning.
For udførlige udsmykninger blev 2. stil brugt (fx Rom, Villa of Numisia Procula, Villa Negroni).
Der er fremstillinger af arkitekturmotiver, hvoraf nogle har et stort midterbillede.
Andre vægge fra Hadrian-perioden er stadig i traditionen fra 4 stil.
Endelig er der adskillige vægge, for eksempel i Villa Adriana (Hadrians villa, opført 118-138), hvis udsmykning er reduceret til enkle overflader.
Her er geometriske figurer fremherskende.

Vægmaleri fra den 'antoninske periode' ca. 140-180

Typisk for denne periode (ca. 140-180 e.Kr. er vægge i traditionen i 3. stil med foranstillede søjler og en særlig præference for gule vægge med røde udsigter, vuer, for eksempel Casa del Soffitto Dipinto i Ostia Antica, det arkæologiske område i havnebyen Ostia.

Desuden var enkeltfarvede udsmykninger meget populære, hvis hovedindretning ofte består af 'ædiculaer' (kapel, niche, lille hus).
Endelig er der enkle feltudsmykninger uden malede arkitekturmotiver.
I almindelighed kan man se en stræben efter harmoni i vægmaleriet, hvilket står i kontrast til den følgende stilperiode.
De figurative midterbilleder mister fra denne tid stadig større betydning og bliver mindre og mindre i de følgende år og forsvinder helt.

Senantoninsk-severinsk vægmaleri
Denne stilperiode (ca. 180-240 e.Kr.) er på mange måder et brud i forhold til de tidligere stilarter.
Næsten overalt kan man se bestræbelser for at skabe noget nyt.

Der er stadig en bred vifte af vægdekorationer.
Vægge med malede arkitekturmotiver har tendens til at være forenklede versioner af 4. stil, mindre legende (de: verspielt).
Fremstående søjler, der ser ud som dobbeltsøjler, er meget populære.
Svævende eller stående figurer vises i felterne mellem dem.
Fra da af blev figurer fra dagligdagen i stigende grad brugt i vægmalerier.
Rækker af tjenende figurer erstatter mytologiske scener.
Udstilling af velstand syntes vigtigere end at stille græsk dannelse til skue.

Feltvæggene i denne stilperiode skiller sig først og fremmest ud ved deres uregelmæssighed.
Mens tidligere feltdekorationer snarere var optaget af symmetri, satte man nu ofte ulige store felter ved siden af hinanden.
Figurerne i de felter, der plejede at ligge inden for feltets rammer, gennembrød nu ofte dets afgrænsning.
En særlig fornyelse fra denne stilperiode er vægge i det rød-grønne linjesystem.
Udsmykningen af væggen her er reduceret til et netværk af linjer.
Figurerne er sparsomme og ofte malet meget impressionistisk.
Disse udsmykninger er hovedsagelig kendt fra de romerske katakomber, men ikke kun bevidnet i dér (se for eksempel Villa Piccola
under San Sebastiano fuori le mura / San Sebastiano ad Catacumbas i Rom.

Det sene 3. og 4. århundrede
I 3. og 4. århundrede e.Kr. var der stadig nogle vægge med arkitekturmotiver som udsmykning, men de tabte meget af deres plasticitet.
Ofte drejede det sig kun om søjler, der opdelte væggene.
Feltudsmykninger fortsatte med at være relativt populære, hvorved marmordekoration af vægge ofte blev efterlignet.
Dekorationer i et rød-grønt linjesystem fandtes stadig i 4. århundrede og skiller sig ud på grund af færre og færre ornamenter.
Endelig var der dekorationer, hvor små mønstre blev gentaget uendeligt, hvilket skabte en effekt der ligner dagens tapet.

Fra begyndelsen af den konstantinske periode er der et par malerier, der skiller sig ud ved deres store plasticitet og bestræbelse på at skabe rumlig dybde.
De har klassicistisk karakter, uden at det er muligt at identificere en bestemt stil som model.
Den rød-brune farvetone er også typisk.
Det bedst kendte eksempel er et loft udsmykket med eroter og figurer på en kejserlig bygning i Trier.
I perioden efter Konstantin er der en dominans af stærkt impressionistiske malerier, der igen mister meget af deres rumlige virkning.

Fra tiden efter begyndelsen af det 5. århundrede e.Kr. er der ingen andre overleverede eksempler på maleriudsmykkede huse, selv om de er litterært bekræftet.
I den følgende periode skiftede vægmaleriet over til udsmykning af kirker mv.

Vægmalerier fra den romerske provins
Udviklingen af romersk vægmaleri i provinserne er sværere at spore end i Italien, da der er få meget velbevarede rester og forskningen i de enkelte provinser stadig er meget forskellig.
Mens de romerske vægmalerier i for eksempel Tyskland, Schweiz eller Britannien er ganske godt undersøgt, mangler der samlende undersøgelser for andre provinser, blandt andet fra Nordafrika, selv om vægmalerier formodentlig var lige vigtige overalt.

Frankrig

Især er vægmalerierne fra Frankrig grundigt undersøgt, og der findes en sammenfattende monografi af Alix Barbet.
Det er ikke tilfældigt, at de tidligste fragmenter, der kan tilskrives den første stil, kommer fra Ile Sainte-Marguerite, en ø lidt syd for Cannes, der af de kendte fundsteder ligger tættest ved den italienske grænse.
De få overleverede fragmenter er bemalet stuk med marmorimitationer samt en frise med delfiner.

Fra Glanum ca. 20 Kilometer syd for Avignon i det sydlige Frankrig er der flere forholdsvis velbevarede eksempler på 2. stil.
Et maleri fra Sullas hus (Maison de Sulla) har gule felter, ortostater (opretstående stenblokke) og små figurer, der bærer en gesims.
Malede pilastre står foran denne væg.
Fra 'Maison aux deux Alcôves' findes der meget lignende vægudsmykninger.
Eksempler på 2. stil er også kendt fra andre steder, fx fra Ensérune og Nîmes.
Alle disse steder ligger i det sydlige Frankrig.

Talrige eksempler på 3. stil er bevaret og offentliggjort.
De kommer fra næsten alle dele af landet.
I Fréjus var der et atriumhus, hvis hele dekorationsprogram kan rekonstrueres forholdsvis godt.
De fleste værelser er udsmykket i 3. stil.
Væggene er ret enkle med røde felter og grønne eller sorte adskillende felter.
De øvre zoner er gule.
Sokkelzonen er mørkerød eller sort.

Fra midten af det første århundrede er der også mange malerier, der følger 4. stil.
Derudover er der mange malerier i de galliske provinser, der hører til den sene 3. stil.
Udviklingen i Frankrig forløb således i en anden retning end i Italien.
Fra Vienne i Isère stammer en vægudssmykning på sort grund med kandelabre,
som har eroter og fugle. Maleriet viser elementer fra 3. stil, men virker overlæsset (de: wirkt insgesamt aber überladen) og minder således om 4. stil.
Der er mange vægmalerier med filigranudsmykkede bånd, som er typisk for 4. stil.
Vægge udsmykket med arkitekturmotiver, der ellers er bevidnet i 4. stil, er det ikke her.

Fra 2. århundrede er der bevaret forskellige typer vægdekorationer.
Der er også talrige eksempler på kandelabervægge.
Arkitekturmotiver er nu hyppigere bevidnet.
En fornyelse er de mange malerier på en lys baggrund.
Relativt få malerier kan dateres til 3. og 4. århundrede.
Bemærkelsesværdige er forskellige vægge med store figurer.
Fra et termisk bad i Saint-Romain-en-Gal (Departement Rhône) er der fire paneler med figurer af atleter.
Fra den severiske periode er der også eksempler på malerier med udførlige billeder af arkitekturmotiver der minder om 2. stil.

Romersk vægmaleri i de nordvestlige provinser

Vægmaleriet i disse områder (Tyskland, Schweiz, Holland og Belgien) er grundigt undersøgt.
For nogle byer (Köln, Xanten) og regioner (Schweiz, det nordlige Germania Superior), er der nu monografier, hvor fund af vægmalerier er behandlet.
Materialebasen er derfor bred, selv om der er forholdsvis få meget velbevarede vægmalerier.
Mange rekonstruktioner af udsmykninger er derfor usikre.

De sparsomme ældste rester af vægkmalerier i disse områder omfatter 3. stil og er til tider af meget høj kvalitet og minder meget om  forbilleder.
Tilsyneladende fulgte der også malere med de romerske tropper til de erobrede områder, hvor de etablerede egne værksteder.
I de følgende år arbejdede disse værksteder sig bort fra de romerske forbilleder.
Vægmalerierne i dette område udviklede deres eget repertoire.
Kandelabervægge blev i tiden derefter særligt populære; feltvægge er også hyppige, mens arkitekturmotiver er ikke så almindelige som i Italien.
4. stil findes også i disse provinser, men kan ofte kun genkendes ud fra de typiske filigranudsmykkede bånd (for eksempel Augsburg,
Thermen Windisch AG i Schweiz
Vidy i Schweiz), Rübenach (bydel i Koblenz), som ikke havde samme udbredelse som i Italien.

I den hadrianske periode (117-138) og tiden derefter fortsatte 4. stil, men væggene var enklere udformet.
Der er ikke så mange legende (de: verspielte) ornamenter tilbage.
Feltudsmykninger fortsætter med at dominere, men der er også kandelabervægge.
Kun sjældent er udsmykninger med arkitekturmotiver bevidnet.
I slutningen af 2. århundrede og i begyndelsen af 3. århundrede forsvandt kandelabervæggene.
Feltudsmykninger var nu dominerende; der var både meget farverige eksempler og lettere malede vægge hvis dekorationer var malet i røde linjer på en hvid baggrund (fx en villa i Schwangau, Landkreis Ostallgäu).
Udsmykninger i tapetstil kan eftervises i hele 2. århundrede.

På grund af de konstante invasioner af germanske stammer i disse provinser fra anden halvdel af 3. århundrede forarmedes dette område.
I de følgende år er der kun få eksempler på vægmalerier.

Ungarn

På grund af en god forskningstilstand har man et godt kendskab til vægmalerierne i Ungarn.
Fundene synes at vise, at denne provins i første omgang fulgte  forbilleder.
I nærheden af Nemesvamos-Balacapuszta var der en romersk villa, hvis malerier i 4. stil næppe følger eksempler fra Pompeji.
I det såkaldte sort-lilla rum er der svævende i felter indrammet af udsyn med arkitekturmotiver.
På arkitekturmotiver i sidepanelerne vises kentaurer og kandelabre malet med plasticitet.
Malerier fundet i Budapest minder stilistisk om dem fra det parthiske kunstområde og kan hentyde til soldater derfra.
Vægmalerier fra det lokale guvernør- eller statholderpalads, der dateres til 4. århundrede, er typiske for tiden med deres marmorimitationer.

Romersk vægmaleri i provinsen Britannien
Malerierne fra Britannien er ganske godt undersøgt.
I modsætning til de andre nordvestlige provinser fulgte Britannien stort set udviklingen i Italien.
Det kan måske overraske, men provinsen blev erobret relativt sent ved en gradvis proces, der begyndte i år 43 e.Kr. under kejser Claudius.
Malerværkstederne her udviklede aldrig deres egen stil i samme grad som det for eksempel var tilfældet i Germania Superior.
Så der er gode belæg for vægge med arkitekturmotiver fra 2. århundrede og også for vægge med en rød-gul farveholdning.

Romerske vægmalerier i den østlige del af imperiet

Udviklingen af vægmaleri som helhed er relativt vanskelig at spore i den østlige del af riget og er endnu ikke grundigt behandlet.
I Efesos blev der fundet mange eksempler i huse på bjergskråninger.
De udgør størstedelen af vægmalerier fra den østlige del af imperiet.
Der er vægge malet i 4. stil og rød-gule vægge fra 'den antoninske periode' – efter Antoninus Pius – som viser en lignende stil som i Italien.
Størstedelen af malerierne er fra 3. århundrede e.Kr. og har feltinddelte vægge på en lys baggrund.

Nødudgravninger i den antikke by Zeugma – sydligt i det nuværende Tyrkiet nær Gaziantep – er der gjort adskillige nye fund af vægmalerier fra 2. og 3. århundrede.
Her var hovedsagelig feltudsmykninger på lys baggrund med store individuelle figurer, der hver optager et felt.
Dekorationsskemaerne ligner dem fra Efesos.
Figurerne har ofte græske indskrifter som det var typisk i den hellenistiske verden.
En mur viser legemsstore tjenende figurer på rød baggrund mellem enkle arkitekturmotiver.
Det dateres til omkring 200 e.Kr. og kan sammenlignes med en omtrent samtidig væg i Rom (i Domus Praeconum).
Fra Athen og Delos er der udsmykninger fra 1. stil.
Fra Petra og Masada er der eksempler på 2. stil.
I Sabratha er der eksempler på kunstfærdigt udførte malerier, sandsynligvis fra Hadrians tid, der følger 2. stil.

Nordafrika
Kun vægmalerierne fra Tunesien har hidtil været systematisk undersøgt.
Også her er der mange malerier, der kan henføres til stilarterne i Italien.
De ældste malerier kan knyttes til 3. stil og kommer fra Karthago.
Andre malerier i Karthago har bånd med ornamenter kendt fra 4. stil.
I Maison de la Ronde blev der fundet flere eksempler, der kan henføres til 4. stil.
Det drejer sig om rester af malede kandelabre.
Størstedelen af malerierne fra Tunesien dateres til 2. århundrede e.Kr.

Generelt har man indtryk af, at i det mindste store bycentre fulgte udviklingen i Italien.
I detaljer kan der imidlertid have været selvstændige udviklinger, som det er blevet bekræftet af særprægede malerier i 2. stil fra Petra som – selv om de kan henregnes til denne stil – dog i maleriernes opbygning adskiller sig fra dem fra Italien.

Enkeltbilleder og særformer

Landskabsmaleri og havelandskaber

I alle perioder er der belæg for malede havelandskaber.
Et rum kunne males fuldstændig som en have, ofte malet indhegnet af en lav mur som giver mulighed for indblik i haven.
Der kan være fugle, springvand og statuer.
I nogle pompejanske huse kan man få det indtryk, at disse malede havelandskaber skulle erstatte udstyr der ikke fandtes i huset.
Havelandskaber er belagt siden 2. stil og kan kun henføres til en stil ved hjælp af små detaljer.
Malerierne i Casa dei Cubicoli floreali (o. 'Huset med det blomsterbemalede rum') stammer for eksempel fra tidspunktet for 3. stil og er derfor temmelig fladt anlagt, mens landskaberne i 2. og 4. stil viser bestræbelser på at udtrykke rumlig dybde.

Vægmalerier med landskaber er godt bevidnet siden 2. stil. For eksempel er der gravet malerier frem i et hus på Esquilinhøjen i Rom, som viser scener fra Odysseen.
De cirka 1,60 meter høje vægmalerier viser Odysseus og andre heroiske figurer i en fremstilling overvejende domineret af landskab.
Klipper, træer, paladser gengives i en impressionistisk stil.
Under Augustus siges en maler ved navn Ludius at have været aktiv. Plinius den ældre nævner ham specifikt i sin naturhistorie som opfinderen af landskabsmaleriet.
Han malede landboliger, søjlehaller, anlagte haver, skove, bakker, damme, kanaler, floder og kyster og befolkede disse billeder med mennesker.
Til hans motiver hørte også villaer og havnebyer, som man blandt andet fandt dem i Pompeji og andre byer ved Vesuv.

Mytologiske billeder
Det centrale billede på en væg var normalt et mytologisk billede, andre motiver på denne placering var forholdsvis sjældne.
Billedet er normalt på højkant.
Sådanne billeder vises kun i den sidste fase af 2. stil og er mere typiske for udførligt udførte malerier, mens simplere billeder ofte undlader sådanne billeder.
De fleste var sandsynligvis kopier af græske panelmalerier, men deres forlæg blev fulgt ret løst og ændret efter smag, så der kan være flere versioner af et enkelt billede med ganske betydelige forskellige.
Det skete ofte, at der var tilføjet flere figurer, for eksempel små eroter eller tilskuere arrangeret omkring hovedpersonerne.

Også for de mytologiske billeder kan der inden for de enkelte stile ske betydelig udvikling.
I 2. stil agerer figurerne normalt i et klart gengivet landskab, mens i 3. stil er de ofte kun antydet, og den fulde opmærksomhed er på figurerne.
Landskabets afbildninger bliver vigtigere i 4. stil, hvor der også er mange kunstnerisk ret fordringsløse billeder, som måske blot beror på en tilfældighed ved bevarelsen
Mytologiske billeder er belagt indtil 4. århundrede, men mister dog allerede betydning i tiden omkring den 'antoninske periode'
Billederne bliver mindre og mindre inden for vægområdet (de: innerhalb der Wand) og optager ikke længere dén centrale position, de havde før.

Dagligdagen
Ud over de mytologiske billeder er der mange billeder fra dagligdagen.
Man finder dem sjældnere på vægmalerier i boligerne, derimod ofte i butikker eller madboder, hvor de tjente som en slags anbefalinger.
Disse hverdagsbilleder er stilistisk ofte ubehjælpsomme eller klodsede og adskiller sig derfor væsentligt fra de mytologiske scener.
Erotiske fremstillinger i bordeller er sandsynligvis at henregne hertil (de: gehören wohl sicherlich in einen ähnlichen Kontext).
De er ofte også holdt i en enkel stil.

Andre typer
Fra 4. stil er svævende figurer meget populære. De blev malet i felterne ved siden af hovedbillederne.
De fleste af dem er også figurer fra mytologien.
I deres sted kunne der også forekomme små landskabsbilleder, som undertiden også var en vægs hovedbillede.
Disse landskaber, blandt hvilke billeder af villaer var meget populære, er ofte meget skitseprægede, malet impressionistisk, men har derved en særlig charme.
De kunne endda optage en hel mur, især i haven til et hus.
Ud over disse billeder er stilleben meget populære.
I termiske bade finder man ofte billeder med vand hvor fisk svømmer rundt, og nogle spiserum har også billeder af festmåltider eller lignende overdådige måltider.

Udsmykningens forhold til rummets funktion
Mange vægmalerier hentyder til rummets funktion og kan også afspejle bygherrens smag og økonomiske formåen.
Generelt kan det siges, at hjælpeværelserne var mindre udførligt udformet til repræsentation.
Dog er en entydig sammenhæng mellem de malede temaer og rummets funktion overraskende sjælden.
Stilleben- og dionysosscener blev ofte brugt i rum til fest og drikkelag, men andre temaer forekommer også her, og disse scener kan også findes i rum, der helt sikkert ikke var beregnet til festligt lag.
I Macellum – fiske- og kødmarkedet i Pompeji – finder man fisk i vægmaleriets øverste del, som tydeligt henviser til bygningens funktion.
I hovedzonen er der dog mytologiske billeder, som Argos og Io eller Odysseus og Penelope.
Forbindelsen til bygningens funktion er vanskelig at forstå.

Noter og referencer

Noter tilkommet under og efter oversættelsen

Referencer fra det tyske forlæg

Se også
 Vægmaleri

Litteratur
 [Det tyske forlæg har en længere litteraturliste]
Litteraturen om romersk vægmalerier virker uendelig. Hver ny udgravning giver også nye fund af vægmalerier. Følgende liste er derfor et stærkt reduceret udvalg. For husene i Pompeji findes der en tysk serie 'Häuser in Pompeji', som udgives af Volker Michael Strocka (tysk klassisk arkæolog, f. 1940), og hvert bind behandler et hus med et særligt blik på vægmalerierne.

Her medtages kun dem der indgår i referencerne.

 Hendrik G. Beyen: Die pompejanische Wanddekoration vom zweiten bis zum vierten Stil. 2 (i 4) bind. Nijhoff, Haag 1938-1960, (Skulle behandle alle fire stilarter; forfatteren har dog hidtil kun oparbejdet 2. stil i to omfangsrige bind)
 Walter Drack: Die römische Wandmalerei der Schweiz (= Monographien zur Ur- und Frühgeschichte der Schweiz. 8, ). Birkhäuser, Basel 1950, (Monografi til romersk vægmaleri i Schweiz; en af de første der dækkede et helt område).
 Rüdiger Gogräfe: Die römischen Wand- und Deckenmalereien im nördlichen Obergermanien (= Stiftung zur Förderung der Pfälzischen Geschichtsforschung. Reihe C: Archäologische Forschungen in der Pfalz. 2). Selbstverlag der Stiftung zur Förderung der Pfälzischen Geschichtsforschung, Neustadt an der Weinstraße 1999,  (Monografi til romersk vægmaleri for en region).
 Harald Mielsch: Römische Wandmalerei. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2001,  (generelt overblik over romersk vægmaleri i Italien).
 Fritz Wirth: Römische Wandmalerei. Vom Untergang Pompejis bis ans Ende des 3. Jahrhunderts. Verlag für Kunstwissenschaft, Berlin 1934, (første monografi dedikeret til efterpompejansk vægmaleri).

Eksterne henvisninger
  Wikimedia Commons har flere filer relaterede til Romerske vægmalerier – 1. stil – 2. stil – 3. stil – 4. stil

 'Kilder til Pompejis historie'  fra Kulturhistoriskakademi.dk, 2010. Med kommentarer og noter af Helmer Munch Andersen og Torben Svendrup
 'Theatricalism In The Roman House' fra King's Visualisation Lab, King's College London
 'Roman Painting: Frescoes From Campania' fra Art-and-archaeology.com
 'Römische Wandmalerei, Entwicklung und Technik' fra Archive.org
 'Dissolution and becoming in Roman Wall-Painting' fra Centre for Research and Enterprise in Art, Design and Media ved Southampton Solent University (solent.ac.uk)
 'AD79 - Destruction and Re-discovery' . En omfattende side "... to give an overall view of the effects and aftermath of the Vesuvian eruption, a virtual guide book, if you like, for the Campanian towns that were destroyed that day in late summer AD79...."
 Liste over bygninger i Pompeji med opdeling i regio, insula og domus

Maleri
Vægmaleri
Kultur i Romerriget

Romersk vægmaleri


المَظَبِي والتهجئة والنطق الصحيحين له «مَضَبِي» (فيقال «ضبته» الشمس أي شوته وسمي «الضب» ضبا لتحمله حرارة الشمس). هو أكلة عربية من لحم الأغنام والدجاج يطبخ على الأحجار جمع حجر الساخن أو أحجار صغيرة بحجم قبضة اليد فوق لهيب النار من الحطب أو الفحم بعد أن يتبل تتبيلة خاصة أو إضافة أي من التوابل، حتى يستوي ويقدم اللحم مع العسل الطبيعي والطحينة والخبز العربي أو الأرز.

نشأة المظبي

نظرا لكثر الجبال والاحجار القوية الصلبة والتي تتحمل أشد اللهب، فقد نشأ المظبي في حضرموت وانتشر في دول الخليج والسعودية خصوصاًويشتهر به الحضارمة في حضرموت وجبال اليمن ومنطقة عسير جنوب السعودية ويعتبر من الوجبات الرئيسية في العيد عند بعض مناطق سلطنة عمان، ويعتبر المظبي من أقدم الأكلات العربية.

انتشاره
مع هجرة الحضارمة في العالم انتشر حيث تواجدوا وأيضا مع كثرة الجاليات اليمنية بالعالم وأماكن تواجدها، فمطاعم المظبي مع الحنيذ والمندي تنتشر بأمريكا الشمالية وجنوب شرق آسيا وأستراليا ويكثر بأوروبا.

مراجع

مطبخ سعودي
مطبخ يمني

مظبي


Matt Lieberman é um roteirista e produtor de cinema estadunidense. Ele foi o escritor do roteiro de Scooby!: O Filme, A Família Addams, Crônicas de Natal e sua sequência, e Free Guy - Assumindo o Controle.

Início da vida
Lieberman nasceu em Belleville, Illinois, na Base Aérea de Scott. Ele cresceu em Randolph, Nova Jérsia e é graduado pela Tisch School of the Arts da Universidade de Nova Iorque.

Carreira
Lieberman começou sua carreira de escritor no Programa de Escritores de Longa-Metragem da Walt Disney e escreveu para vários projetos em desenvolvimento, incluindo Short Circuit, Monopoly, Zombie Brother e Mr. Toad's Wild Ride.

Lieberman vendeu seu roteiro, 12/24, para a 1492 Pictures de Chris Columbus em 2012, que mais tarde se tornou Crônicas de Natal (2018). Originalmente escrito como um filme found footage sobre duas crianças tentando capturar o Papai Noel em vídeo, a Netflix pegou o roteiro e Matt deu ao personagem do Papai Noel um papel maior na história para Kurt Russell. O roteiro de Lieberman, Free Guy, foi comprado pela 20th Century Fox e entrou na Lista Negra de 2016.  O filme foi estrelado por Ryan Reynolds e lançado em 2021.

Mais recentemente, Lieberman fez acordos para dois grandes projetos. A Paramount Pictures adquiriu preventivamente Yumanzu, um filme de aventura familiar de alto conceito. Ele escreverá o roteiro com Kenya Barris e Adam Kolbrenner como produtores.

A Warner Bros. adquiriu Meebo and Me, um roteiro original de comédia familiar de Lieberman. Ele produzirá o filme junto com Barris e Kolbrenner.

Outros projetos em desenvolvimento para Lieberman incluem Meet the MacHines, para a Lionsgate e The Jetsons e Rin-Tin-Tin para Warner Bros. Pictures.

Filmografia

Filmes

Ligações externas

Pessoas vivas
Roteiristas dos Estados Unidos
Alunos da Universidade de Nova Iorque

Matt Lieberman


Firuze, Sezen Aksu'nun 2 Temmuz 1982 çıkışlı beşinci stüdyo albümüdür.

Arka plan ve kayıt
Kervan Plakçılık etiketiyle 1982 yılında LP.66 katalog numarasıyla yayınlanan albüm Sezen Aksu'nun beşinci stüdyo albümüdür. Plak Sezen Aksu imzalı olup; ön kapaktaki imzada plak sahibine hitaben Aksu'nun 1980 yılında çıkardığı albümünde adı olan Sezen Aksu'nun el yazısıyla "Sevgilerimle" notu yer almaktadır. Albümün arka kapağında albümde yer alan şarkılar ile söz ve bestecileri yer almaktadır.

Ayrıca albümdeki Beni Unutma şarkısı Git albümündeki aynı isimli şarkı ile karıştırılmamalıdır. "Git" albümündeki şarkının sözleri Aysel Gürel'e bestesi ise Onno Tunç'a aittir.

Albüm şarkıları

Firuze
Sözleri Aysel Gürel'e ait şarkı albümde birinci sırada Aksu tarafından seslendirilmiştir. Duygusal bir temaya sahip olan şarkının sözlerinin Aysel Gürel'in kızı Müjde Ar'a yazıldığı Soner Yalçın ve Cüneyt Özdemir tarafından iddia edilmiştir. Şarkıya klip çekilmemiştir.

İkinci Bahar
Sözleri Sezen Aksu'ya ait olan şarkı aynı yıl Özdemir Erdoğan tarafından da seslendirilmiş, ayrıca baş rollerinde Türkân Şoray ve Şener Şen'in oynadığı İkinci Bahar dizisine ismini vermiş, şarkı Sezen Aksu'nun da misafir oyuncu olduğu dizinin bir bölümünde birlikte Masum Değiliz, Adı Bende Saklı gibi şarkıların sözlerine imza atmış olan iki yakın dost Meral Okay ve Sezen Aksu birlikte kamera karşısına geçmişlerdir. Şarkı yayını süresince de dizinin de fon müziği olmuştur.

Şarkı listesi
 "Firuze" (05.02), (söz: Aysel Gürel, müzik-düzenleme: Atilla Özdemiroğlu)
 "Ayrılıklar Bitmez"  (04.08)(söz: Sezen Aksu, müzik-düzenleme: Onno Tunç)
 "Neredesiniz" (02.52), (söz: Sezen Aksu, müzik: Sezen Aksu - Recep Aktuğ, düzenleme: Atilla Özdemiroğlu)
 "İkinci Bahar" (02.41), (söz-müzik: Sezen Aksu, düzenleme: Buğra Uğur)
 "Düm Tek" (02,42), (söz: Aysel Gürel, müzik: Sezen Aksu, düzenleme: Buğra Uğur)
 "Beni Unutma" (04.54), (söz:Ümit Yaşar Oğuzcan, müzik-düzenleme: Buğra Uğur)
 "Zelzele" (03.50), (söz: Bekir Sıtkı Erdoğan, müzik: Orhan Gencebay, düzenleme: Buğra Uğur)
 "Bazen" (03.14), (söz: Ülkü Aker, müzik: Sezen Aksu, düzenleme: Onno Tunç)
 "Keşke" (03.09), (söz: Çiğdem Talu, müzik-düzenleme: Melih Kibar)
 "Zavallı Bir Gece" (03.29), (söz: Ülkü Aker, müzik: Selmi Andak, düzenleme: Buğra Uğur)
 "Şöyle Yürekli Bir Sevda" (03.24), (söz: Aysel Gürel, müzik: Sezen Aksu, düzenleme: Buğra Uğur)
 "Bir Zamanlar Deli Gönlüm" (04.20), söz: Ülkü Aker, müzik-düzenleme: Onno Tunç)

Dış bağlantılar
SezenAksu.com.tr

Kaynakça

Sezen Aksu albümleri
1982 albümleri
Pop albümleri
Kervan Plak albümleri

Firuze (albüm)