Juan Antonio Flores Santana (Bocas de Licey-Tamboril, 3 de julho de 1927 - Santiago de los Caballeros, 9 de novembro de 2014) foi arcebispo de Santiago de los Caballeros.

Juan Antonio Flores Santana, nascido em uma família de dez filhos, ingressou no Seminário Menor Jesuíta (Seminario Menor Padre Fantino Falco) em Santo Cerro aos 14 anos. A partir de 1947 estudou filosofia e teologia no Seminário Tomás de Aquino em Santo Domingo. Estudou Dogmática na Pontifícia Universidade de Comillas em Santander, Espanha. Foi ordenado diácono em Santander em 21 de dezembro de 1952 e foi ordenado sacerdote em 12 de julho de 1953 por Pablo Gúrpide Beope. O Arcebispo de Santo Domingo, Octavio Antonio Beras, permitiu-lhe em 1954 estudar para um doutorado em utroque iure (Doutor de ambos os direitos, Doutor iuris utriusque, Dr. iur. Utr.) na Universidade Romana Lateranense, que terminou em 1958 em Comillas. Ao mesmo tempo, esteve envolvido na diocese de Santiago de los Caballeros como pró-chanceler, chefe do tribunal da igreja e no cuidado pastoral. A partir de 1958 trabalhou como chanceler da diocese, presidente e juiz do tribunal eclesiástico e no trabalho pastoral em Pueblo Nuevo, Santiago de los Caballeros. De 1963 a 1966 foi diretor do Seminário Menor de São Pio X e pároco de Licey al Medio. Em 1962 tornou-se professor e vice-presidente da Pontifícia Universidade Católica "Mater et Magistra" em Santiago de los Caballeros

Papa Paulo VI nomeou-o Bispo de La Vega em 24 de abril de 1966. O bispo auxiliar de Nossa Senhora da Altagracia em Higüey, Hugo Eduardo Polanco Brito, o consagrou em 12 de junho do mesmo ano; Os co-consagradores foram Tomás Francisco Reilly CSsR, Prelado de San Juan de la Maguana, e Juan Félix Pepén y Soliman, Bispo de Nuestra Señora de la Altagracia en Higüey.

Em 13 de julho de 1992 foi nomeado Bispo de Santiago de los Caballeros pelo Papa João Paulo II. Com a ascensão à Arquidiocese em 14 de fevereiro de 1994 foi usado como o primeiro arcebispo de Santiago de los Caballeros. Em 16 de julho de 2003, o Papa João Paulo II aceitou sua aposentadoria.

Ver também

Arcebispos católicos da República Dominicana

Juan Antonio Flores Santana


August II. Jaki (njem. August II. der Starke) ili August Moćni (polj. August II Mocny; Dražđane, 12. svibnja 1670. - Varšava, 1. veljače 1733.), poljski kralj i poljsko-litavski knez iz njemačke dinastije Wettin.

Svoje nadimke Jaki, Saski Herkul i Željeznoruki dobio je zbog navodne izvanredne tjelesne snage. Prema nekim navodima mogao je golim rukama lomiti metalne potkove, a volio je izvoditi i javna uprizorenja svoje snage.

Životopis
Rođen je u Dražđanama (Dresdenu) 1670. godine, kao najmlađi sin izbornog kneza Ivana Đure III. i Ane Sofije od Danske. Pripadao je vladarskoj lozi Wettin, koja je Saskom vladala od srednjeg vijeka. Nakon očeve smrti 1691., stariji brat Ivan Đuro IV. naslijedio je očevu dužnost. Tri godine kasnije, dobio je boginje prilikom posjeta Veneciji u pokladno vrijeme. Njegovom smrću 1694., postaje saskim izbornim knezom kao Fridrik August I.

Prešao je na katoličanstvo da bi mogao postati poljskim kraljem, a poljski Sejm izabrao ga je za poljskog kralja u dva navrata (1697–1706. i 1709–33.), jer je Poljska u to vrijeme bila izborna monarhija.

Ratovao je protiv Osmanlija, a od 1700. sudjelovao u Sjevernome ratu protiv Švedske, u koji je uvukao i Poljsko-litavsku uniju. U ratnim pustošenjima Poljska je jako stradala, a on se morao odreći poljske krune u korist švedskog kandidata Stanisława Leszczyńskog. Na prijestolje se vratio 1709. nakon pobjede Rusa nad Šveđanima kraj Poltave. Nastojao je uvesti apsolutističku vladavinu, ali zbog otpora poljskog plemstva nikad nije uspio posve učvrstiti svoju vlast u Poljskoj.

Zadnjih godina svoga života patio je od šećerne bolesti, zbog koje se jako udebljao (imao je oko 110 kg). Umro je u Varšavi 1733. godine. Pokopan je u Dresdenskoj katedrali.

Ostavština
Za života je bio promicatelj i ljubitelj umjetnosti, posebno arhitekture. Kao izborni knez, potaknuo je izgradnju brojnih zdanja u Dresdenu, među kojima je najpoznatiji Zwinger, srednjovjekovni barkoni dvorac, unutar kojeg je dao izgraditi i Galeriju starih majstora s djelima najvećih njemačkih i europskih likovnih umjetnika toga vremena. Po uzoru na francuski Versailles, dao je u baroknom stilu izgraditi Dresdenski dvorac, koji je koristio kao kraljevsku prijestolnicu.

Za njegove vladavine započela je proizvodnja glasovitoga porculana u Meissenu. Saska je gospodarski napredovala, a Poljska gospodarski i politički nazadovala.

Uspostavio je Red bijelog orla, najviše poljsko odlikovanje.

Potomci
Postoje navodi da je ukupan broj njegove djece iznosio 365 ili 382, što je teško dokazati. Imao je veliki broj ljubavnica, posebno nakon što se njegova žena, knjeginja Kristina, odbila preseliti u Poljsku nakon njegova preobraćenja na katoličanstvo, što je ona bila odbila. Jedini zakoniti potomak bio je August III., koji ga je naslijedio na prijestolju. Sva ostala djeca Augusta II. Jakog bila su rođena izvan braka. Priznao je navodno samo manji dio svoje djece koju su mu rodile ljubavnice.

Naslovi
Službeni kraljevski naslov koji je nosio glasio je:

 na latinskom: Augustus Secundus, Dei Gratia rex Poloniae, magnus dux Lithuaniae, Russie, Prussiae, Masoviae, Samogitiae, Livoniae, Kijoviae, Volhyniae, Podoliae, Smolensciae, Severiae, Czerniechoviaeque, necnon haereditarius dux Saxoniae et princeps elector etc.
 na hrvatskom: August II., milošću Božjom kralj Poljske, veliki knez Litve, Rusije, Pruske, Masovije, Samogite, Livonije, Kijeva, Volinja, Podolije, Smolenska, Severije i Černihiva, nasljedni vojvoda i izborni knez Saske itd.

Izvori

Vanjske poveznice

Poljski vladari
Vitezovi Zlatnoga runa

August II. Jaki


EBK Huse A/S er en dansk producent af sommerhuse som blev grundlagt i 1976. De har siden produceret mere end 7500 fritidshuse.

EBK  Huse er grundlagt af Erik B. Keinicke og hans hustru Marianne Keinicke. Familievirksomheden ledes i dag af grundlæggernes børn. Administrerende direktør Jesper Keinicke og marketingdirektør Dorte Keinicke. Erik B. Keinicke er i dag formand for bestyrelsen. Historien og traditionen for at arbejde med træ går fire generationer tilbage. I 1914 startede P.A. Keinicke som tømrer- og snedkermester i Slagelse.

Hustyper
EBK  Huse producerer otte serier af arkitekttegnede hustyper, hvoraf Musholm var den første.
Mange af husene tegnes på tegnestue, men nogle bliver udviklet i samarbejde med eksterne arkitekter.

Hovedkontor, salgskontor og udstilling forefindes i Slagelse, med yderligere salgskontorer og udstillinger i Århus, Middelfart og Roskilde.

EBK  Huse har over 100 ansatte og eksporterer til Tyskland og Island. I Tyskland er det datterselskabet EBK Haus GmbH der står for salg og produktion fra tre afdelinger i Nordtyskland.

Referencer

Eksterne henvisninger
 EBK Huses websted

Byggematerialeproducenter i Danmark
Etableret i 1976
Slagelse

EBK Huse


NGC 265 este un roi deschis situat în Micul Nor al lui Magellan, în constelația Tucanul. A fost descoperit probabil în 11 aprilie 1834 de către William Herschel.

Note

Vezi și
 NGC 264
 NGC 266

Legături externe
 NGC 265 pe WikiSky
 NGC 265 pe spider.seds.org

Roiuri deschise
Obiecte NGC
Constelația Tucanul
Obiecte astronomice descoperite în 1834
Obiecte astronomice descoperite de William Herschel

NGC 265


The Bürgerliches Gesetzbuch (, ), abbreviated BGB, is the civil code of Germany, codifying most generally-applicably private law. In development since 1881, it became effective on 1 January 1900, and was considered a massive and groundbreaking project.

The BGB served as a template in several other civil law jurisdictions, including Japan, South Korea, Taiwan, Thailand, Brazil, Greece, Estonia, Latvia and Ukraine. It also had a major influence on the 1907 Swiss Civil Code, the 1942 Italian Civil Code, the 1966 Portuguese Civil Code, and the 1992 reformed Dutch Civil Code.

History

German Empire

The introduction in France of the Napoleonic code in 1804 created in Germany a similar desire to draft a civil code (despite the opposition of Friedrich Carl von Savigny's Historical School of Law) which would systematize and unify the various heterogeneous laws that were in effect in the country. However, such an undertaking during the German Confederation would have been difficult because the appropriate legislative body did not exist.

In 1871, most of the various German states were united into the German Empire. In the beginning, civil law legislative power was held by the individual states, not the Empire (Reich) that was composed of those states. An amendment to the constitution passed in 1873 (named Lex Miquel-Lasker in reference to the amendment's sponsors, representatives Johannes von Miquel and Eduard Lasker) transferred this legislative authority to the Reich. Various committees were then formed to draft a bill that was to become a civil law codification for the entire country, replacing the civil law systems of the states.

A first draft code, in 1888, did not meet with favour. A second committee of 22 members, comprising not only jurists but also representatives of financial interests and of the various ideological currents of the time, compiled a second draft. After significant revisions, the BGB was passed by the Reichstag in 1896. It was put into effect on 1 January 1900, and has been the central codification of Germany's civil law ever since.

Nazi Germany
In Nazi Germany, there were plans to replace the BGB with a new codification that was planned to be entitled "Volksgesetzbuch" ("people's code"), which was meant to reflect Nazi ideology better than the BGB, but these plans did not become reality. However, some general principles of the BGB such as the doctrine of good faith (§ 242 BGB, Grundsatz von Treu und Glauben) were used to interpret the BGB in a Nazi-friendly way. Therefore, the political need to draft a completely new code to match the Nazis' expectations subsided, and instead the many flexible doctrines and principles of the BGB were re-interpreted to meet the (legal) spirit of that time. Especially through the good faith doctrine in § 242 BGB (see above) or the contra bonos mores doctrine in § 138 BGB (sittenwidriges Rechtsgeschäft), voiding transactions perceived as being contra bonos mores, i.e. against public policy or morals, the Nazis and their willing judges and lawyers were able to direct the law in a way to serve their nationalist ideology.

Germany after 1945
When Germany was divided into a democratic capitalist state in the West and a socialist state in the East after World War II, the BGB continued to regulate the civil law in both parts of Germany. Over time the BGB regulations were replaced in East Germany by new laws, beginning with a family code in 1966 and ending with a new civil code (Zivilgesetzbuch) in 1976 and a contract act in 1982. Since Germany's reunification in 1990, the BGB has again been the codification encompassing the civil law of Germany.

In West and reunited Germany, the BGB has been amended many times. The most significant changes were made in 2002, when the Law of Obligations, one of the BGB's five main parts, was extensively reformed. Despite its status as a civil code, legal precedent does play a limited role; the way the courts construe and interpret the regulations of the code has changed in many ways, and continues to evolve and develop, due particularly to the high degree of abstraction throughout. In recent years lawmakers have tried to bring some outside legislation "back into the BGB". For example, aspects of tenancy legislation, which had been transferred to separate laws such as the Miethöhengesetz ("Rental Rate Act") are once again covered by the BGB.

The BGB continues to be the centerpiece of the German legal system. Other legislation builds on principles defined in the BGB. The German Commercial Code, for example, contains only those rules relevant to merchant partnerships and limited partnerships, as the general rules for partnerships in the BGB also apply.

The BGB is typical of 19th century legislation and has been criticized from its very beginnings for its lack of social responsibility. Lawmakers and legal practice have improved the system over the years to adapt the BGB in this respect with more or less success. Recently, the influence of EU legislation has been quite strong and the BGB has seen many changes as a result.

Structure
The BGB follows a modified pandectist structure, derived from Roman law: like other Roman-influenced codes, it regulates the law of persons, property, family and inheritance, but unlike e.g. the French Code civil or the Austrian Civil Code, a chapter containing generally applicable regulations is placed first. Consequently, the BGB contains five main parts (or "books"):
the general part (allgemeiner Teil), Sections 1 through 240, comprising regulations that have effect on all the other four parts, such as personhood and civil status, emancipation, legal capacity, declarations of will, rescission, formation of contracts, limitation periods, and agency
law of obligations (Schuldrecht), Sections 241 through 853, describing contractual obligations and other civil obligations, including torts and unjust enrichment
property law (Sachenrecht), Sections 854 through 1296, describing possession, ownership, other property rights (e.g. servitudes, security interests, rentcharge, land charge), and how those rights can be transferred
family law (Familienrecht), Sections 1297 through 1921, describing marriage, marital property schemes, legal guardianship, and other legal relationships among family members
inheritance law (Erbrecht), Sections 1922 through 2385, which regulates what happens to a deceased's estate, as well as the law of wills and contracts concerning succession (pacta successoria).

Abstract system of alienation
One of the BGB's fundamental components is the doctrine of abstract alienation of property (German: Abstraktionsprinzip), and its corollary, the separation doctrine (Trennungsprinzip). Derived from the works of the pandectist scholar Friedrich Carl von Savigny, the Code draws a sharp distinction between obligationary agreements (BGB, Book 2), which create enforceable obligations, and "real" or alienation agreements (BGB, Book 3), which transfer property rights. In short, the two doctrines state: the owner having an obligation to transfer ownership does not make you the owner, but merely gives you the right to demand the transfer of ownership. The opposite system, the causal system, is in effect in France and other legal jurisdictions influenced by French law, under which an obligationary agreement is sufficient to transfer ownership; no subsequent conveyance is needed. The German system thus mirrors the English common law differentiation between in rem rights and in personam rights. The Chilean Civil Code, which came into force on 1 January 1857, also makes this differentiation between the titles and the actual acquisition of property, similarly to the Roman Law.

The separation doctrine states that obligationary agreements for alienation and conveyances that effect that alienation must be treated separately and follow their own rules. Also, under the abstract system, alienation does not depend on the validity of the underlying causa of the obligationary contract; in other words, a conveyance is sine causa (without legal consideration). From this differentiation it follows that a mere obligationary agreement, such as for the sale of property, does not transfer ownership if and until a separate legal instrument, the conveyance, has been drawn up and goes into effect; conversely, the alienation of property based on an invalid obligationary agreement may give rise to a restitutionary obligation for the transferee to restore the property (e.g. unjust enrichment), but until the property is re-conveyed, again by way of a conveyance, the transferred property is not affected.

Under the BGB, a sales contract alone, for example, would not lead to the buyer acquiring ownership, but merely impose an obligation on the seller to transfer ownership of the sold property. The seller is then contractually obligated to form another, and separate, agreement to transfer the property. Only once this second agreement is formed, the buyer acquires ownership of the purchased property. Consequently, these two procedures are regulated differently: the contracting parties' obligations are regulated by art. 433, whereas real contracts alienating movable property are provided for under art. 929. The payment of the purchase price (or valuable consideration) is treated likewise.

In day-to-day business, this differentiation is not needed, because both types of contract would be formed simultaneously by exchanging the property for payment of money. Although the abstract system can be seen as overly technical and contradicting the usual common-sense interpretation of commercial transactions, it is undisputed among the German legal community. The main advantage of the abstract system is its ability to provide a secure legal construction to nearly any financial transaction, however complicated this transaction may be.

A good example is retention of title. If someone buys something and pays the purchase price in installments, there are two conflicting interests at play: the buyer wants to have the purchased property immediately, whereas the seller wants to secure full payment of the purchase price. Under the abstract system, the BGB has a simple answer: the sales contract obligates the buyer to pay the full price and requires the seller to transfer property upon receipt of the last installment. As the sale obligations and the actual conveyance of ownership are embodied in two separate agreements, it is quite simple to secure both parties' interests. The seller maintains ownership of the property until the last payment, while the buyer merely possesses the property. If the buyer defaults, the seller may repossess the property just like any other owner.

Another advantage is that should the sales contract be found defective due to some vitiating factor (e.g. fraud, mistake, or undue influence), this would not affect the seller's ownership, thereby making it unnecessary to resell the property for the sake of transferring ownership back to the original seller. Instead, under the rules of unjust enrichment, the buyer is obligated to transfer the property back if possible or otherwise pay compensation.

Template for other jurisdictions
 In 1896 and 1898, the Japanese government enacted a civil code (民法, Minpō) based on the first draft of the Bürgerliches Gesetzbuch; with post–World War II modifications, the code remains in effect.
 In 1923, the Government of Siam (Thailand) passed the Act establishing the Civil Code of B.E. 2466 (1923) which put into force the first two books of the Civil Code of Thailand. The enactment of the Civil Code (, Pramuan kodmai phaeng) was a major event in Thai legal history. As one of the few independent Asian countries during the second half of the nineteenth century, the Thai government had desired to adopt the western legal system as a part of the country's modernization efforts. The project started in the late nineteenth century and, initially, the Thai Civil Code was based on the French Civil Code. But the advancement of legal science in Germany in the late nineteenth century - which culminated in the enactment of the Bürgerliches Gesetzbuch - convinced the government that the German code should be the model for Thailand's civil-law codification.

Trivia
: the BGB ends with sec. 2385.
Sec. 923 (1) BGB is a perfect hexameter:
Steht auf der Grenze ein Baum, so gebühren die Früchte und, wenn der Baum gefällt wird, auch der Baum den Nachbarn zu gleichen Teilen. ("Where there is a tree standing on the boundary, the fruits and, if the tree is felled, the tree itself belong to the neighbours in equal shares.")
Sec. 923 (3) BGB rhymes:
Diese Vorschriften gelten auch | für einen auf der Grenze stehenden Strauch ("These provisions also apply to a bush standing on the boundary.")
Although several other laws are meant to deal with specific legal questions deemed to be outside the scope of a general civil code, the highly specialised Bienenrecht (law of bees) is found within the property law chapter of the BGB (sections 961–964). This results from the fact that, in legal terms, bees become wild animals as soon as they leave their hive. As wild animals can't be owned by anyone, the said sections provide for the former owner to keep his claim over that swarm. But sections 961–964 are usually described as the least cited regulations in German law, with not a single decision of any higher court pertaining thereto since the BGB entered into force.

See also
French Civil Code
European Civil Code

Notes

References

External links
 English translation of the BGB (German Civil Code)
 German BGB  by the German Ministry of Justice, Books 1, 2, & 3
 Search the BGB
 BGB-Informationspflichten-Verordnung
 Civil law overview by the German Ministry of Justice
 Commentary on the BGB

Civil codes
Law of Germany
1900 in law
1900 in Germany
Civil

Bürgerliches Gesetzbuch


1961 puede referirse a:

El número 1961.
El año 1961 d. C.
El año 1961 a. C.
1961 (Héroes), es el décimo episodio del volumen 4: fugitivos.

1961 (desambiguación)


Amphimas, biljni rod iz porodice mahunarki kojemu pripada tri vrste drveća iz tropske Afrike

Staništa su mu guste tropske nizinske kišne šume i sezonski suhe šume i buš.

Vrste
 Amphimas ferrugineus Pierre ex Pellegr.
 Amphimas pterocarpoides Harms
 Amphimas tessmannii Harms

Izvori

Faboideae

Amphimas


Marie Kondo (近藤 麻理恵) rođena 9. Listopada 1984., poznata i kao Konmari (こんまり), je japanska savjetnica za organizaciju, autorica knjiga i voditeljica TV emisije.

Kondo je napisala četiri knjige o organiziranju, koje su zajedno prodane u milijunima primjeraka širom svijeta. Njezine su knjige prevedene s japanskog na nekoliko jezika, uključujući korejski, kineski, španjolski, indonezijski, talijanski, francuski, njemački, švedski, portugalski, katalonski i engleski jezik. Konkretno, njezina knjiga Čarolija pospremanja koja će vam promijeniti život (2011.) objavljena je u više od 30 zemalja. Bila je najprodavanija u Japanu i Europi, a objavljena je u Sjedinjenim Državama 2014.godine.

U Sjedinjenim Američkim Državama i Velikoj Britaniji Marie Kondo i KonMari metoda su uvelike promovirani uspjehom Netflixove serije Pospremanje s Marie Kondo, objavljene 2019. godine, koja joj je donijela nominaciju za nagradu Emmy.

Bila je navedena kao jedna od "100 najutjecajnijih ljudi" 2015.godine u časopisu  Time ' '

Marie Kondo je otvorila internetsku trgovinu pod nazivom KonMari 18. studenog 2019 godine.

Životopis

Marie Kondo kaže da ju je organizacija zanimala od djetinjstva. U osnovnoj školi Kondo je utrčala u učionicu pospremiti police s knjigama dok su se njezini kolege iz razreda igrali na satu tjelesnog. Kad god su postojale nominacije za uloge u razredu, nije tražila da bude predstavnik razreda ili hranilica kućnih ljubimaca. Umjesto toga, žudjela je da bude voditeljica polica za knjige kako bi nastavila sređivati knjige. Rekla je da je jednog dana doživjela proboj u organizaciji: "Bila sam opsjednuta onim što bih mogla baciti. Jednog dana imala sam svojevrsni živčani slom i pala u nesvijest. Dva sata sam bila u nesvijesti. Kad sam došla k sebi, začula sam tajanstveni glas, kao od nekog boga sređivanja koji mi je rekao da pažljivije pogledam svoje stvari. Tada sam shvatila svoju pogrešku: tražila sam samo stvari koje bih izbacila. Ono što bih trebala raditi je pronaći stvari koje želim zadržati. Prepoznavanje stvari koje vas čine sretnima: to je posao raščišćavanja i pospremanja. "

Provela je pet godina kao pomoćna djevojka u šintoističkom svetištu. Bila je studentica sociologije na ženskom kršćanskom sveučilištu Tokyo. U završnoj godini napisala je svoju magistarski rad pod nazivom "Pospremanje gledano iz perspektive spola".

KonMari metoda
KonMari metoda je metoda raščišćavanja i pospremanja stvari u domu i na radnom mjestu na način da se zadržavaju predmeti koji "izazivaju radost" ( japanski jezikと き め くtokimeku, prevedeno kao ekvivalent engleskom) lepršati, lupati, lupati "), za razliku od odlučivanja što će se odbaciti.

Metoda sadrži šest osnovnih pravila:

1) Posvetiti se pospremanju – pospremanje zahtjeva vrijeme i trud te je stoga bitno čvrsto se tome posvetiti

2) Zamisliti svoj idealan način života – detaljno zamisliti kako želimo da dom ili ured izgleda, te zamisliti kako se želimo osjećati u tom prostoru.

3) Prvo završiti s raščišćavanjem – prije organizacije i pospremanja predmeta, potrebno je prvo odlučiti što ostaje a što ne ostaje u prostoru

4) Raščišćava se po kategorijama, a ne po lokaciji – na taj način se bolje uviđa količina koja se posjeduje, da li postoje duplikati, bolje se pristupa svakom predmetu te se bolje pripremaju planovi za skladištenje

5) Slijedi se pravi redoslijed: Odjeća – Knjige – Papiri – Komono (razni predmeti) – Sentimentalni predmeti.

KonMari festival je pojam koji označava da je osoba odlučila pospremiti sve kategorije odnosno cijeli dom po KonMari metodi.

6) Pitanje "izaziva li radost"? - važno je čvrsto držati predmet objema rukama. Obratiti pažnju kako  tijelo reagira na predmet. Kad nešto potakne radost, trebalo bi se osjetiti malo uzbuđenje, kao da stanice u tijelu polako rastu. Kad ne pobudi radost,  tijelo će se osjećati teže.

Sljedeći presudni aspekt KonMari metode je pronaći određeno mjesto za svaki predmet u kući i marljivo ga svaki put vraćati nakon upotrebe.

Zahvalnost je još jedna od bitnih stavki ove metode. Zahvaljuje se odbačenim predmetima što su nekada donosili radost ili što nisu nikada budili radost pa samim time pokazali što osoba voli a što ne. Predmetima koji ostaju, zahvalnošću se potiče uvažavanje i želja za boljom brigom o stvarima u životu pojedinca.

Kondo kaže da je njezina metoda djelomično nadahnuta šintoističkom religijom. Čišćenje i pravilno organiziranje stvari može biti duhovna praksa u šintoizmu, koja se bavi energijom ili božanskim duhom stvari ( kami ) i pravim načinom života ( kannagara ):"Čuvanje onoga što imate; tretiranje predmeta koje posjedujete, ne kao jednokratne, već vrijedne, bez obzira na njihovu stvarnu novčanu vrijednost; te stvaranje prostora da možete vrednovati svaki pojedinačni predmet, su osnove šintoistički načina življenja."

Medijski nastupi
Dvodijelna TV dramatizacija snimljena je 2013. godine prema Marie Kondo i njezinom djelu pod nazivom( Jinsei ga Tokimeku Katazuke no Mahō ). Predavala je i nastupala na televiziji. Objavila je seriju videozapisa u kojima podučava "najbolji načinu slaganja za savršen izgled".

Prvog siječnja 2019. Netflix objavio seriju pod nazivom "Pospremanje s Marie Kondo". U seriji, Marie posjećuje razne američke obiteljske kuće pune predmeta i vodi obitelji u raščišćavanju svojom KonMari metodom. Nakon izlaska svoje Netflixove serije, Marie je bila predmet raznih internetskih memeova. Isječak nje govoreći: "Volim nered" je uvršten u časopisu Time na popis "deset najboljih mema 2019.godine"

Marie Kondo se 4. veljače 2019. pojavila u emisiji The Late Show sa Stephenom Colbertom na CBS-u.

Osobni život
Marie Kondo se 2012. godine udala za Takumi Kawahara.  U vrijeme kad su se upoznali, Kawahara je radio u podršci prodaje i marketinga u korporaciji u Osaki. Jednom kada je Kondova karijera krenula, napustio je posao da bi postao njezin menadžer te, na kraju, izvršni direktor Konmari Media, LLC. Par ima dvije kćeri, Satsuki i Miku.  Kondo je 27. siječnja 2021. objavila da očekuje treće dijete.

Nakon vjenčanja živjeli su u Tokiju, a kasnije su se preselili u San Francisco. Od 2019. Kondo i njezina obitelj žive u Los Angelesu u Kaliforniji .

Publikacije

 Čarolija pospremanja koja će vam promijeniti život, Zagreb, Mozaik knjiga ISBN: 9789531418843
 Japanski prijevod: Jinsei ga Tokimeku Katazuke no Mahō (人生 が と き め く 片 づ け の 魔法). Tokio: Sunmark Shuppan, 2011 .; (in Japanese)
 Njemački prijevod. Čarobno čišćenje: Wie richtiges Aufräumen Ihr Leben verändert. Rowohlt, Reinbek bei Hamburg, 2013 .; .
 Engleski prijevod. The Life-Changing Magic of Tidying Up: The Japanese Art of Decluttering and Organizing New York: Ten Speed Press, 2014 .; .
 Spark Joy: Ilustrirani vodič kroz čaroliju pospremanja koja mijenja život  - Irasuto de Tokimeku Katazuke no Mahō = Ilustrirani vodič kroz čaroliju pospremanja koja mijenja život (イ ラ ス ト で と き め く 片 付 け の 魔法)). Tokio: Sunmark Shuppan, 2015 .; .
 Radost na poslu - Joy at Work: Organizing Your Professional Life - Publisher : Little, Brown Spark;2020
 ISBN-10 : 0316497959
 ISBN-13 : 978-0316497954
 Manga pospremanja koja mijenja život: čarobna priča - Manga de Yomu Jinsei je Tokimeku Katazuke no Mahō. Tokio: Sunmark Publishing, 2017 .;
 Engleski prijevod. The Life-Changing Manga of Tidying Up: a magical story. New York: Ten Speed Press, 2017 .;

Izvori

 Maloney, Jennifer; Fujikawa, Megumi (26 February 2015). "Marie Kondo and the Cult of Tidying Up". Wall Street Journal. Retrieved 1 March 2015 – via konmari.com. (Pristupljeno 25.04.2020)
 Du, Lisa; Reynolds, Isabel; Reinicke, Carmen (29 January 2019). "Marie Kondo's Tidying Up Won Netflix. Next? Cleaning Consultants". Bloomberg Businessweek. (Pristupljeno 25.04.2020)
 Jamie Lee Curtis (2015). "Marie Kondo". Time. (Pristupljeno 25.04.2020)
 Wolfe, Rachel. "Marie Kondo Adds an E-Commerce Shop to Her Site". The Wall Street Journal. (Pristupljeno 25.04.2020)
 Bačić Tina, (09.prosinac 2020): "Petra Pupić prva je savjetnica za Marie Kondo tehniku pospremanja u Hrvatskoj", Grazia.(Pristupljeno 25.04.2020)
 Dilloway, Margaret (22 January 2019). "What White, Western Audiences Don't Understand About Marie Kondo's 'Tidying Up'". Huffington Post. (Pristupljeno 25.04.2020)
 "5 Ways Marie Kondo Can Declutter Your Home And Help You Reach Your Financial Goals". Forbes.com. (Pristupljeno 25.04.2020)
 Nilles, Billy (24 January 2019). "How Marie Kondo's Obsession With Organizing Built a Tidy Empire". E! Online. (Pristupljeno 25.04.2020)

Izvori

Vanjske poveznice
Službena stranica: https://konmari.com

Marie Kondo na IMDb

Životopisi, Japan
Pisci
Televizijski voditelji
Televizija u Japanu

Marie Kondo


{{Ficha de videojuego
|nombre = Aliens Versus Predator: Extinction
|imagen =
|ancho =
|pie =
|desarrollador = Zono Incorporated
|distribuidor = Electronic Arts
|productor =
|director =
|diseñador = yo2estrategia
|compositor = una persona
|versión= 8.8
|lanzamiento =  30 de julio de 2003 8 de agosto de 2003
|genero = Estrategia en tiempo real
|modo = 1
|clasificación = PEGI: 12+ESRB: T
|plataforma = PlayStation 2, Xbox
|formato = Playstation 30: CD-ROM  Xbox DVD-5
|requisitos =
|web =
|serie = Alien vs. Predator
|anterior = Aliens versus Predator 2
|posterior = Aliens vs. Predator: Requiem
}}Aliens Versus Predator: Extinction' es un videojuego lanzado el año 2003 para la PlayStation 2 y la Xbox.

 Jugabilidad

A diferencia de la mayoría de los juegos de estrategia en tiempo real en Aliens Versus Predator: Extinction el jugador no requiere construir edificios o bases. El juego está centrado específicamente en la gestión de las unidades de combate. Cada raza tiene un método distinto de obtención de nuevas tropas.

 Marine

Para ganar créditos los Colonial Marines deben matar enemigos o reparar procesadores de atmósfera. Estos créditos pueden ser destinados en la mejora de las habilidades de las unidades o en el llamado de nuevas unidades, las cuales llegan desde naves las cuales se detienen en las balizas de aterrizaje más cercanas. Hay distintos tipos de unidades, entre ellas, una unidad de infantería equipada con un rifle de pulso, un soldado con lanzallamas, un smartgunner  entre otras. Los Marines también poseen tres unidades de apoyo, una de curación, un sintético el cual puede desplegar torretas y ubicar unidades fuera de la vista del jugador, gracias a que posee un sensor de movimiento,y la tercera unidad, la commtech, la cual es la unidad básica de apoyo, permite llamar más unidades, además de reparar procesadores de atmósfera, sintéticos, torretas y Exosuits.

 Depredador

Los Depredadores tienen un modelo de consecución de recursos directo, basado en el honor. Cuando un Depredador mata algún enemigo, este puede extraer el cráneo del muerto en honor de la caza. Mientras más honor posea el clan, más Depredadores querrán unirse a él. Se les puede llamar en cualquier momento, llegando a la tierra del planeta simplemente desde el espacio. Las unidades Depredadoras están orientadas al combate, siendo capaces de utilizar distintas habilidades como invisibilidad y auto-curación a costo de puntos de energía, que se recuperan lentamente. La base Depredadora es un santuario mecánico, de movimiento lento, equipada con múltiples láseres poco dañinos. Mientras más depredadores estén cerca del santuario, más rápido estos recuperan sus puntos de energía. Es posible tener múltiples santuarios, pero como su coste de población es muy alto y los Depredadores poseen un bajo límite de población esto no es un escenario muy común.

 Alien

Para que la colmena alien pueda generar nuevas tropas y mejorar las mismas, esta necesita una Reina, la cual puede atacar y generar huevos, de los cuales salen los facehuggers (Abrazacaras en español) los cuales se adhieren a otras criaturas, impregnándoles un huevo que a la larga se convertirá en un alien completamente desarrollado.

Hay dos tipos de facehuggers que son los pura sangre y los híbridos. Del primer grupo sea cual sea el ser que impregne solo saldrá un pretoriano, el cual puede evolucionar en una Reina ante la ausencia de esta. Si el pretoriano es mejorado, también puede evolucionar en los llamados Ravager y Carrier. El primero es la especie más fuerte y resistente de la colmena, útil contra unidades mecánicas, pero no muy eficiente con las demás unidades ya que al matarlas estas quedan inutilizables para usarlas con una facehugger. Mientras  que la segunda no es muy resistente, pero permite llevar varias facehuggers en su espalda, ayudando al Abrazacaras a impregnar enemigos. El segundo tipo de Abrazacaras es el común y silvestre y de este puede salir cualquier tipo de alien, dependiendo del ser que impregne, un zángano si impregna un oswoc, un guerrero si impregna un ser-humano, un alien corredor si impregna un kurn o un krillitic y un Predalien si el facehugger'' impregna a un depredador.

Diferencias entre PS2 y Xbox

La versión de Xbox posee una mayor cantidad de fotogramas y menos Aliasing.

Recepción

El juego recibió en general críticas mixtas. Gamespot escribió "Extinction hace un buen trabajo de transformación de Aliens versus Predator para un RTS, pero podría haberse beneficiado con algunos meses más de desarrollo". Finalmente lo calificó con un 7.2/10. En tanto el sitio IGN le dio un 6.1 de 10, criticando principalmente la poca IA de las tropas, la calidad de la animación, lo básicos y poco coloridos que eran los ambientes del juego diciendo que estos no variaban más allá de cuatro colores primarios (gris, verde, marrón y azul) y lo difícil que era generar tropas en la campaña alien.

Referencias

Videojuegos de 2003
Videojuegos de estrategia en tiempo real
Videojuegos de Dark Horse Comics
Videojuegos de un solo jugador y de multijugador
Videojuegos para PlayStation 2
Videojuegos para Xbox

Aliens Versus Predator: Extinction


Jack Marshall, né le  à Wellington et mort le  à Snape, est un homme politique néo-zélandais. Il a notamment été Premier ministre du pays en 1972.

Il a également a également servi dans la New Zealand Army durant la Seconde Guerre mondiale.

Liens externes

Premier ministre de Nouvelle-Zélande
Naissance en mars 1912
Naissance à Wellington
Décès en août 1988
Décès dans le Suffolk
Décès à 76 ans

Jack Marshall (homme politique)


Uronema, rod zelenih algi smješten u vlastitu porodicu Uronemataceae, dio reda Chaetophorales. Postoji 14 priznatih vrstq.

Vrste
 Uronema acuminatum (K.R.Mattox & Bold) G.M.Lokhorst
 Uronema africanum Borge
 Uronema belkae (Mattox & Bold) O'Kelly & Floyd
 Uronema brasiliense I.M.Franceschini & Couté
 Uronema confervicola Lagerheim - tipična
 Uronema elongatum Hodgetts
 Uronema falcatum Skvortzov
 Uronema indicum S.L.Ghose
 Uronema intermedium Bourrelly
 Uronema marinum Womersley
 Uronema minutum G.M.Lokhorst
 Uronema simplicissimum (Reinsch) Lagerheim
 Uronema subelongatum J.P.Keshri
 Uronema trentonense K.W.Lee

Izvori

Chaetophorales

Uronema (Plantae)


Viscount Leathers, of Purfleet in the County of Essex, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created on 18 January 1954 for the businessman, Conservative politician and public servant Frederick Leathers, 1st Baron Leathers. He had already been created Baron Leathers, of Purfleet in the County of Essex, on 19 May 1941, also in the Peerage of the United Kingdom.  the titles are held by his grandson, the third Viscount, who succeeded his father in 1996.

Viscounts Leathers (1954)
Frederick James Leathers, 1st Viscount Leathers (1883–1965)
Frederick Alan Leathers, 2nd Viscount Leathers (1908–1996)
Christopher Graeme Leathers, 3rd Viscount Leathers (b. 1941)

The heir apparent is the present holder's son Hon. James Frederick Leathers (b. 1969).

Line of Succession

  Frederick James Leathers, 1st Viscount Leathers (1883 – 1965)
  Frederick Alan Leathers, 2nd Viscount Leathers (1908 – 1996)
  Christopher Graeme Leathers, 3rd Viscount Leathers (born 1941)
 (1) Hon. James Frederick Leathers (b. 1969)
 (2) Hon. Jeremy Baxter Leathers (b. 1946)
 (3) Luke Alexander Leathers (b. 1974)
 Hon. Leslie John Leathers (1911 – 2002)
 (4) Michael John Nash Leathers (b. 1938)
 (5) Simon Michael John Leathers (b. 1964)
 (6) Sean Patrick James Leathers (b. 1966)
 (7) Richard Anthony Leathers (b. 1968)
 (8) Benjamin Matthew Leathers (b. 1971)
 (9) Nicholas Paul Tarquin Leathers (b. 1974)
 (10) David Frederick James Leathers (b. 1942)
 (11) Jonathan James Leathers (b. 1974)
 (12) Frederick Alexander Leathers (b. 2008)
 (13) Jasper Jonathan Leathers (b. 2009)
 (14) Andrew Thomas Leathers (b. 1975)

Arms

References

Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

External links

Viscountcies in the Peerage of the United Kingdom
Purfleet
1954 establishments in the United Kingdom
Noble titles created in 1954

Viscount Leathers


إزالة الأشجار ممارسة حرجية تجري فيها قطع كل الأشجار في منطقة الاحتطاب، وهي ممارسة ثار حولها جدل لأضرار بيئية محتملة.

شركات قطع الأشجار واتحاد عمال الغابات تدعم هذا الأمر لأسباب اقتصادية وأخرى يدّعون أنها متعلقة بسلامة العمّال، كما تدعي أيضاً أن إزالة الأشجار لها فوائد بيئية وأنه يعين على ازدهار بعض أجناس الكائنات الحية التي تتطلب حياتها قدرا أكبر من ضوء الشمس، وأنه يتيح نمو الأشجار بتقليل المنافسة وأتاحة فرصة متساوية للبدء. بينما يرى آخرون أن هذه الممارسة تدمّر لموائل الكائنات الحية وأنها من العوامل المسببة للاحترار العالمي.

		__لصق_فهرس__

الأنواع
توجد تنويعات في ممارسة إزالة الأشجار، وأكثر الممارسات المهنية شيوعا هي:
 الإزالة الموحدة - الإزالة لجميع الجذوع والسيقان (سواء كان تجاريا أم لا) لكي لا يبقى أي ظلة.
 الإزالة في رقع - إزالة جميع الجذوع والسيقان في حدود منطقة معينة
 الإزالة في صفوف - إزالة جميع الجذوع والسيقان في صفوف، عادة ما تكون عمودية على اتجاه الريح لتقليل أثر الرياح في تعرية التربة.
 الإزالة مع حفظ مخزونات - إزالة جميع الجذوع والسيقان وحفظ القليل منها لأستخدامات أخرى (على سبيل المثال كعقبات لموائل الحياة البرية).

تختلف إزالة الأشجار عن القطع الانتقائي، الذي تقطع فيه وحسب الأشجار ذات القيمة الاقتصادية الكبيرة، وهي ممارسة يمكن أن تؤدي إلى الجودة الجينية للغابة بمرور الوقت، مما يؤدي إلى سلالة ضعيفة من الأشجار. كما لا تكون إزالة الأشجار من جذورها لكي تسمح لها بالتجدد عن طريق الشتلات. علاوة عمّا سبق فإن عددا من الممارسات الخاطئة في إدارة الغابات بُشار إليها باسم "إزالة الأشجار"، منها القطع والحرق للغابات الاستوائية وشبه الاستوائية لأغراض زراعية. وهو الأكثر انتشارا في الغابات الاستوائية وشبه الاستوائية في المناطق المكتظة بالسكان في البلدان النامية والأقل نموا. القطع والحرق ينطوي على إزالة جميع الاغصان في منطقة معينة، وهذا شكل من أشكال إزالة الغابات، بسبب تحويل الأراضي إلى استخدامات أخرى. وتوجد ممارسة أخرى مثيرة للجدل وهي الإزالة الكاملة للغابات القديمة المعتدلة والشمالية والتي لا يمكن تعويضها.

وجهات النظر الإيجابية

ممارسة إزالة الأشجار المحدودة تحفز ظهور أنواع الأشجار التي تتطلب قدرا أكبر من الضوء. عموما، منطقة الحصاد الأعرض من ضعف ارتفاع الأشجار المجاورة لن تكون خاضعة لتأثير الغابة المُعدِّلش للمناخ المحلي. عرض منطقة الحصاد هي ما يحدد الأنواع التي ستسود مستقبلا. فقد تترسخ الأنواع الحَمُولة للتغيرات المتطرفة في درجات الحرارة ورطوبة التربة، وتلك المتآلفة مع الرعي.

يستخدم الحرّاجون إزالة الأشجار أحيانا لمحاكاة الاضطراب وزيادة أعداد أنواع بعينها من الفصائل كشجر الحور والصفصاف، والكرز الأسود (في أمريكا الشمالية). كما ان لإزالة الأشجار أصر في خلق موئل لأحياء حيوانية بعينها ومراعي، التي لم تكن لتنشأ لولا الاضطرابات الطبيعية مثل حرائق الغابات والرياح العاتية والانهيارات الثلجية.

في المناطق ذات المناخ المعتدل والشمالية، يمكن أن تؤثر إزالة الأشجار على عمق الثلوج فتزيده عما في مناطق الغابات، بسبب قلة الاعتراض والنتح التبخري، وهذه بدورها تقلل الصقيع في التربة الذي يعمل مع شعاع الشمس المباشر الحار على تسريع ذوبان الثلج في فصل الربيع.

التأثيرات السلبية

يمكن أن تكون لإزالة الأشجار آثار سلبية بالغة، تشمل تآكل التربة ونمو أنواع سيئة من الأشجار لاحقا، ووزيادة خطر انتشار الآفات، وزيادة حرائق الغابات، وفقدان التنوع الأحيائي، وفقدان الاستدامة الاقتصادية، وزيادة عدم الاستقرار البيئي، وإطلاق الكربون الذي يساهم في ظاهرة الاحتباس الحراري وهلم جرًا. من المؤسف أن حكومات العالم أحيانا تهمش من مخاوف المجتمع المدني والجماعات البيئية والأكاديميين، وذلك بسبب اعتماديتها على صناعة قطع الاشجار.

كما يُعَّد قطع الأشجار من أكبر المشاكل في علم بيئة التربة بسبب زيادة تركيز المعادن في طبقة الدبال خلال زيادة اشعة الحرارة المفاجئة بشكل اسرع من امتصاصها بواسطة النباتات، وهذا يؤدي إلى ترشيح المواد الغذائية كالنيتروجين على شكل نترات، وتسرب مركبات النيتروجين إلى المياه الجوفية، وبإمكانها ان تسبب مشاكل في مياه الشرب.

مراجع

إدارة الغابات
إزالة الغابات
خلافات بيئية

إزالة الأشجار


A Hardanger fiddle () is a traditional stringed instrument considered to be the national instrument of Norway. In modern designs, this type of fiddle is very similar to the violin, though with eight or nine strings (rather than four as on a standard violin) and thinner wood. The F-holes of the Hardanger fiddle are distinctive, oftentimes with a more "sunken" appearance, and generally straighter edges (unlike the frilly, swirly F-holes of a violin). Four of the strings are strung and played like a violin, while the rest, named understrings or sympathetic strings, resonate under the influence of the other four. These extra strings are tuned and secured with extra pegs at the top of the scroll, effectively doubling the length of a Hardingfele scroll when compared to a violin. The sympathetic strings, once fastened to their pegs, are funneled through a "hollow" constructed fingerboard, which is built differently than a violin's, being slightly higher and thicker to allow for these extra strings. The resonant strings lie on the center of the special bridge, attached to extra hooks (or fine-tuners) on the tailpiece. Carved out within the center of the bridge is a smaller secondary "bridge", or opening, designed specifically for these resonant strings to pass through. This is where the resonance is picked up and reverberated; as notes are played, the vibrations are sent through the bridge, where the sympathetics echo those notes.

The Hardingfele's bridge is unique compared to other bowed instruments. It is somewhat taller and wider, resulting in the strings being slightly lower and farther apart; this allows for the easy execution of double-stops (playing of two strings at once). A similar technique is seen in some American old-time and bluegrass fiddlers, who intentionally move their bridge back a few millimetres closer to the tailpiece, for better double-stops.

The  is used mainly in the southwest part of Norway, whereas the ordinary violin (called , 'flat fiddle', or , 'common fiddle') is found elsewhere. The  is used for dancing, accompanied by rhythmic loud foot stomping. It was also traditional for the fiddler to lead the bridal procession to the church.

The instrument is often highly decorated, with a carved animal (usually a dragon or the Lion of Norway) or a carved woman's head as part of the scroll at the top of the pegbox, extensive mother of pearl inlay on the tailpiece and fingerboard, and black ink decorations called 'rosing' on the body of the instrument. Sometimes pieces of bone are used to decorate the pegs and the edges of the instrument.

The earliest known example of the  is from 1651, made by Ole Jonsen Jaastad in Hardanger, Norway. Originally, the instrument had a rounder, narrower body. Around the year 1850, the modern layout with a body much like the violin became the norm.

Tunings

Unlike the violin, the  is a transposing instrument, meaning that sheet music for the  is written in a key other than the one in which the instrument sounds when it plays that music.  Specifically, the  is a D instrument, meaning that the 's written C corresponds to D on a non-transposing instrument, such as the piano.  The notes given below for tunings are therefore relative to the 's written A, not to a concert A.

The understrings are tuned to vibrate according to the main tuning. For example, when the main strings are tuned A-D-A-E, the understrings are tuned B-D-E-F-A. The tuning largely depends on the region in which the instrument is being played, or the requirements of a particular tune.

In Norway, more than 20 different tunings are recorded. Most hardanger tunes are played in a common tuning (A-D-A-E). The hardanger fiddle can also be played in "low bass", the word "bass" referring to the lowest string, (G-D-A-E), the normal violin tuning. In certain regions the "Gorrlaus" (F-D-A-E) tuning is sometimes used. Many well-known players (such as Annbjørg Lien) frequently employ  E-scale tunings; i.e., instead of A-D-A-E, with tunes being mainly played in a D-scale, the instrument will be tuned to B-E-B-F#, so the tunes are mainly in an E-scale. Going higher still, the player Knut Buen recorded several albums in an F-scale tuning, C-F-C-G. This is possible only on a smaller-bodied instrument (such as a Hardanger fiddle), being rarely attempted on a standard full-sized violin. As a substitute, many fiddlers who play standard violins will simply tune their G string to A, using the A-D-A-E tuning, enabling them to play the same style of music.

Another tuning is called "troll tuning" (A-E-A-C). Troll tuning is used for the  tunes, also called the devil's tunes, as well as the tunes from the Kivlemøyane suite (thus associated with the hulderpeople as well as the devil); in the Valdres district of Norway, using this particular tuning is called "greylighting", a reminder that the fiddler tuned his fiddle like this when the morning was near, and he had played himself through a number of other tunings.

Legend has it that the fiddler learned  tunes from the devil. This tuning limits the melodic range of the tunes and is therefore sparsely used.

Technique
The technique of bowing a  also differs from that used with a violin. It's a smoother, bouncier style of bowing, with a lighter touch. The player usually bows on two of the upper strings at a time, and sometimes three. This is made easy by the relative flatness of the bridge, unlike the more curved bridge on a violin. The objective is to create a continuous sound of two (or more due to the sympathetic understrings) pitches. The strings of the fiddle are slimmer than those of the violin, resembling the strings of violins from the baroque period. Many classically trained violinists use a baroque bow when playing the  in order to counteract the extra weight that classical violinists naturally place on the string.

Here is an example of technique shown by Rose Logan with an instrument held at St Cecilia's Hall.

The Hardanger fiddle and religion
The  has had a long history with the Christian church. Well known early fiddle maker Isak Botnen is said to have learned some of his craft from church lay leader and school master Lars Klark, as well as the methods for varnishing from pastor Dedrik Muus. In many folktales the devil is associated with the ; in fact many good players were said to have been taught to play by the devil, if not by the nix. During religious revivals in the 19th century, many fiddles (regular and Hardanger) were destroyed or hidden both by fiddlers and laypeople who thought "that it would be best for the soul that the fiddles be burned", as it was viewed as a "sinful instrument that encouraged wild dances, drinking and fights." This happened in Norway, as well as other parts of Europe, and until the 20th century playing a Hardanger fiddle in a church building was forbidden. Some fiddlers, however, played on, in spite of all condemnation, and thus valuable traditions remained intact. The first folk musicians to perform in a church were the fiddlers Johannes Dahle from Tinn, and Gjermund Haugen from Notodden. Dahle performed in the 1920s.

Known modern fiddler Annbjørg Lien has played with church organist Iver Kleive, but even she has experienced prejudice before performance from the religious side. Also, the oldest known fiddles still in existence can be heard accompanied by the oldest playable church pipe organ in Norway (originally built for an 18th-century church) on the album "" by Knut Hamre and Benedicte Maurseth. While the use of a  in church in Norway may still be a bit sensitive for some, fiddlers in other parts of the world have no problems playing in churches for all types of occasions, including weddings.

Influences
Edvard Grieg adapted many Hardanger folk tunes into his compositions, and composed tunes for the Hardanger as part of his score for Ibsen's Peer Gynt Suite No. 1. The opening phrase of "Morning" from Grieg's Peer Gynt music is derived from the tuning of the sympathetic strings of the Hardanger fiddle: A F E D E F and so on.

In recent years, the instrument has gained recognition in the rest of the world. Japan has been one of the countries that has found an interest in the hardingfele and Japanese musicians travel to Norway just to learn to play this instrument. In 1997, the Australian classical composer Liza Lim wrote the piece Philtre for a solo Hardanger fiddle, and she also includes the instrument in her work Winding Bodies: 3 Knots (2013–14). Her string quartet The Weaver's Knot (2013–14) is inspired by the sound and performance techniques of Hardanger fiddle playing.
Another recent work is "mobius II" for hardanger fiddle and electronics by the British composer Rose Dodd (2011, premiered at the Huddersfield Contemporary Music Festival by Britt Pernille Froholm).

Players
Notable  players include Jan Beitohaugen Granli, Anne Hytta, Lillebjørn Nilsen, Hallvard T. Bjørgum, Torleiv H. Bjørgum, Sven Nyhus, Per Anders Buen Garnås, Knut Buen, Hauk Buen, Kristiane Lund, Olav Jørgen Hegge, Vidar Lande, Annbjørg Lien, Liv Merete Kroken, Sigrid Moldestad, Myllarguten (Targjei Augundsson), Anders Hagen, Elizabeth Weis Nord, Lars Fykerud, Lars Jensen, Nils Økland, Tuva Syvertsen, Benedicte Maurseth, Northumbrian piper and fiddler Kathryn Tickell, the Irish fiddlers  and , and American players Loretta Kelley, Bill Boyd, Andrea Een, Karin Loberg Code, Toby Weinberg, Dan Trueman, Karen Solgard, Mariel Vandersteel, Kris Yenney and the multi instrumentalist David Lindley.

In March 2010 Olav Luksengård Mjelva won the  Traditional music/Norwegian folk category (the Norwegian equivalent of the Grammy Awards), for his album .

Use in film
The Hardanger fiddle was used in the soundtracks of The Lord of the Rings: The Two Towers, and The Lord of the Rings: The Return of the King composed by Howard Shore, to provide the main voice for the Rohan theme. The use of the Hardanger fiddle in this movie, however, is far from traditional since the theme does not make noticeable use of the usual practice of bowing on two strings at a time for harmony as well as the fact that the violinist used vibrato, which is not traditionally used since the slight variance in pitch interferes with the sympathetic resonance of the under-strings. It was also used by composer John Powell and played by Dermot Crehan in the DreamWorks film How to Train Your Dragon for the main romantic theme.

The Hardanger fiddle is also featured in the soundtrack of Armageddon (composed by Trevor Rabin), and in Fargo (composed by Carter Burwell). In the latter, the context is a little more traditional—the main theme it plays is an arrangement of a Norwegian folk song entitled "The Lost Sheep".

Steven Van Zandt used the Hardanger fiddle in the theme song he wrote for the TV series Lilyhammer.

In the Japanese animated movie Tales from Earthsea it is played by Rio Yamase.

The Hardanger fiddle is featured in the soundtrack of the 2017 film Dunkirk, as well as the soundtrack for the 2021 Loki series.

See also
 , a Swedish fiddle with two sympathetic strings

 Kontra
 Stroh violin ()

References

References
Aksdal, Bjørn, and Sven Nyhus. Fanitullen: Innføring i norsk og samisk folkemusikk. Oslo: Universitetsforlag.
Broughton, Simon, and Mark Ellingham. Rough Guide to World Music Volume One: Africa, Europe & the Middle East. London: Penguin Books, 1999. 212-216.
George, Patrice. "Knut Hamre and Benedicte Maurseth - Rosa I Botnen." RootsWorld. 26 Feb. 2008 http://www.rootsworld.com/reviews/botnen06.shtml
Gurvin, Olav. 1958. Hardingfela. In Hardingfeleslåttar, ed. Olav Gurvin. Norsk Folkemusikk, ser. 1 vol I. Oslo: Universitetsforslaget.
Sandvik, Sverre. Vi Byggjer Hardingfele. Tiden, 1983. 12-13. English translation "(How) We Build the Hardanger Fiddle" by Eldon Ellingson

External links

 Hardanger Fiddle Association of America
 Fashioning the Hardanger Fiddle
 Hardingfeleverket--Norsk folkemusikk serie 1: Hardingfeleslåttar – i syv bind og Feleverket--Norsk folkemusikk serie 2: Slåtter for vanlig fele –  i fire bind
 Hardanger Fiddle, Isak N. Botnen/Skår (Norwegian, 1669–1759) and Trond Isaksen Flatebø (Norwegian, 1713–1772) made in 1756
 Hardanger Fiddle, Norway, 1786
Scordatura: The Dahle Tradition (Anne Svånaug Haugan. Etnisk Musikklubb: EM26)
Andrea Hoag, Loretta Kelley, Charlie Pilzer
hardanger fiddler Christian Borlaug

Norwegian musical instruments
String instruments with sympathetic strings
Nordic folk music
Fiddles

Hardanger fiddle


Þjóðsöngur Suður-Afríku var tekinn upp árið 1997. Það er blanda af "Nkosi Sikelel' iAfrika" (Drottinn Blessi Afríku), vinsælum kristnum sálmi, og "Die Stem van Suid Afrika" (Kall Suður-Afríku), þjóðsöng Suður-Afríku á tímum aðskilnaðarstefnunnar.

Textar

Sjá einnig
 Þjóðsöngur Orange Free State
 Þjóðsöngur Transvaal

Þjóðsöngvar
Suður-Afríka

Þjóðsöngur Suður-Afríku


Olaylar

 23 Ağustos--Fransada Katolikler St. Bartholomew günü silahsız ve savunmasız Protestanlara saldırarak aldı. Bin kadar Protestanın öldürüldüğü iddia edilmektedir. Bu katliama Bartholomew Günü Katliamı olarak tarihe geçti.

Doğumlar
 Ben Jonson

Ölümler

 25 Temmuz - Isaac Luria

1572


Allegiant Air (generalmente abreviado a Allegiant y estilizado como allegiant) (NASDAQ: ALGT) es una aerolínea estadounidense de ultra bajo costo que opera vuelos regulares y chárter. Como una importante aerolínea, es la novena aerolínea comercial más grande de los Estados Unidos. Es propiedad exclusiva de Allegiant Travel Company, una empresa que cotiza en bolsa con 4,000 empleados y más de 2,600 millones de dólares de capitalización de mercado. La sede corporativa se encuentra en Summerlin, Nevada, un suburbio de Las Vegas.

Destinos
A enero de 2022, Allegiant ofrece servicio a 129 destinos en los Estados Unidos, principalmente a aeropuertos regionales más pequeños que no son centrales y, por lo general, solo unas pocas veces por semana. Elige sus rutas después de calcular los costos e ingresos esperados y agrega o finaliza el servicio a destinos particulares según lo requiera la demanda.

Flota

Flota actual
A agosto de 2023, Allegiant cuenta con promedio de edad de 15.2 años en su flota:

Flota histórica

Véase también
 Aerolíneas de Estados Unidos
 Allegiant Stadium

Referencias

Enlaces externos
 Allegiant Air

Aerolíneas de Estados Unidos
Aerolíneas de bajo costo
Empresas de Nevada
Aerolíneas fundadas en 1997

Allegiant Air


O Presidente do Reichstag foi o presidente da legislatura alemã de 1871 a 1918, sob o Império Alemão e novamente de 1920 a 1945, sob a República de Weimar e a Alemanha Nazista.

Presidentes do Reichstag

Veja também

 Reichstag (Império Alemão)
 Reichstag (Alemanha Nazista)

Fontes

 Ministros alemães 1871-1945Rulers.org

História política da Alemanha
Alemanha Nazi

Lista de presidentes do Reichstag


Kozina (otok), otok u Hrvatskoj
 Kozina (Hrpelje - Kozina, Slovenija), naslje u općini Hrpelje - Kozina, Slovenija

Kozina


Glen Osmond est une localité en Australie-Méridionale. Elle est située dans la banlieue d'Adélaïde.

Dans la localité se situe le siège de l' Australian Society of Viticulture and Oenology (ASVO), une organisation fondée en 1980 et qui publie l'Australian Journal of Grape and Wine Research, une revue scientifique focalisée sur l'étude du raisin et du vin.

Références

Liens externes
 http://www.asvo.com.au/

Australie-Méridionale

Glen Osmond


Einmal ist keinmal ist ein US-amerikanischer Film von 2012. Es ist die Literaturverfilmung des gleichnamigen Romans von Janet Evanovich aus dem Jahr 1994. Der Film startete am 19. April 2012 in den deutschen Kinos.

Handlung
Die geschiedene Stephanie Plum steht kurz vor der Pleite: Sechs Monate nach ihrer Kündigung bei Macy's hat sie nur noch vier Dollar auf dem Bankkonto, weiß nicht, wie sie die nächste Miete bezahlen soll, und muss mitansehen, wie ihr Wagen gepfändet wird. Ihre Großmutter hilft ihr, indem sie ihr ihr Auto überlässt und einen Job als Sekretärin bei ihrem Vetter Vincent "Vinnie" Plum besorgt. Da man dort aber keine Sekretärin sucht, heuert sie kurzerhand als Kautionsjägerin an und übernimmt sogleich den größten Auftrag, dessen Kaution auf 500.000 $ angesetzt ist und ihr 10 % davon als Prämie einbringen würde. Sie soll den flüchtigen Polizisten Joe Morelli der Polizei überliefern, der wegen Mordes an einem Drogendealer angeklagt ist. Joe ist ihr allerdings nicht unbekannt, denn eine frühere Liebesgeschichte verbindet die beiden miteinander.

Stephanie kann ihn relativ schnell aufspüren, aber nicht festnehmen, denn er überwältigt sie, wirft ihren Autoschlüssel in den Müll und fährt davon. Um derartige Unterlegenheiten zukünftig auszuschließen, holt sie sich Rat bei ihrem Arbeitskollegen Ricardo Carlos Manoso, der ihr nicht nur eine Waffe kauft, sondern ihr auch zeigt, wie sie damit schießt. So gewappnet macht sie sich auf die Suche nach Joe. Seine Mutter hüllt sich noch in Schweigen, aber schon Eddie Gazzara, der Mann ihrer Cousine, der bei der Polizei arbeitet, nennt ihr den Namen einer möglichen Zeugin, der Prostituierten Carmen Sanchez. Stephanie versucht, diese im Boxclub von Jimmy Alpha ausfindig zu machen. Dabei will sie mit dem Kampfsportler Benito Ramirez reden, der sie allerdings tätlich bedrängt. Joe, der aus einem Hinterhalt auf Ramirez schießt, ermöglicht Stephanie damit die Flucht, sie kann jedoch Joe erneut nicht festnehmen und wird nun in Folge der Ereignisse im Boxclub von Ramirez am Telefon bedroht.

Nachdem sie einen Kleinauftrag erledigt hat, stiehlt sie Joes Auto, um diesen so anzulocken und festnehmen zu können. Doch stattdessen bricht er in ihre Wohnung ein und fesselt sie mit Handschellen an ihre Dusche, um seine Wagenschlüssel zu suchen. Da er sie nicht finden kann, zieht er sich unverrichteter Dinge zurück. Stephanie kann sich mit Hilfe von Manoso befreien und geht weiteren Spuren in der Stark Street nach, um dort mit einigen Personen zu sprechen. Allerdings werden genau diese Personen verletzt oder getötet: Cho stürzt aus dem vierten Stock seines Wohnhauses, die Prostituierte Lula wird zusammengeschlagen und Carmens Wohnung wird mit einem Molotowcocktail angegriffen. Nun erscheint es auch Stephanie plausibel, dass sie verfolgt wird. Glücklicherweise trifft Joe sie in ihrer Wohnung an und schlägt vor, dass sie sich gegenseitig helfen. Ramirez würde nämlich versuchen, sie zu töten. Am nächsten Tag läutet der Kautionsjäger Morty Beyers, der vor Stephanie auf den Fall angesetzt, aber krank geworden war, an ihrer Tür und will den Fall wieder übernehmen. Sie lehnt ab. Beim Verlassen der Wohnung nimmt er die Autoschlüssel aus ihrer Handtasche. Als er sich in Joes Wagen setzt und ihn startet, explodiert eine Autobombe, die vermutlich Stephanie zugedacht war.

Stephanie und Joe wollen nun gemeinsam den Mörder von Coliza aufspüren. Joe bringt an Stephanie ein verstecktes Mikrofon an folgt ihr in einiger Entfernung. Durch Zufall stößt sie auf den einzigen Augenzeugen des Mordes an Coliza und folgt ihm zu einem Boot, mit dem, wie sich herhausstellt, Heroin geschmuggelt wird. Joe kommt dazu und hört Schüsse aus dem LKW. Er und Stephanie finden dort die Leiche des Zeugen und werden von Ramirez und später von Jimmy Alpha überrascht. Nachdem sie Ramirez überwältigen konnten, erschießt Stephanie Alpha in Notwehr. Anschließend liefert sie Joe bei der Polizei ab, kassiert ihr Honorar und übergibt die Aufnahme des Mikrophonmitschnitts, die Joe entlastet. Da im LKW auch die Waffe des Drogendealers mit dessen Fingerabdrücken gefunden wird, ist bewiesen, dass Joe in Notwehr geschossen hat und er kommt schnell frei.

Kritik

Auszeichnungen
Heigl wurde als Schlechteste Schauspielerin für die Goldene Himbeere 2013 nominiert.

Hintergrund
Im Oktober 2010 gab die Buchautorin Janet Evanovich an, dass sie die Filmrechte bereits 1997 verkauft hat und das Drehbuch seitdem in Entwicklung war. Im Februar 2010 wurde bekannt gegeben, dass Katherine Heigl die Hauptrolle spielen, und im April 2010, dass Julie Ann Robinson die Regie übernehmen werde. Der Film startete am 19. Januar 2012 in den US-Kinos und konnte seitdem, bei einem geschätzten Produktionsbudget von 40 Mio. US-Dollar, weltweit etwas mehr als 36 Mio. US-Dollar wieder einspielen. In Deutschland wurde der Film von etwas mehr als 120.429 Kinozuschauern gesehen.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2012
US-amerikanischer Film
Filmkomödie
Literaturverfilmung

Einmal ist keinmal (2012)


Aegidius Johann Peter Joseph Scheuren, né le  à Aix-la-Chapelle et mort le  dans la même ville, est un peintre et lithographe allemand.

Biographie
Johann Peter Scheuren naît le  à Aix-la-Chapelle.

Il peint des portraits et des panoramas de villes.

Il est le père du peintre et illustrateur Caspar Scheuren.

Aegidius Johann Peter Joseph Scheuren meurt le  dans sa ville natale.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mars 1774
Naissance à Aix-la-Chapelle
Décès en juin 1844
Décès à Aix-la-Chapelle
Décès à 70 ans
Peintre allemand du XIXe siècle
Peintre portraitiste allemand
Lithographe allemand du XIXe siècle

Aegidius Johann Peter Joseph Scheuren


TV Vale do Xingu é uma emissora de televisão brasileira sediada em Altamira, cidade do estado do Pará. Opera no canal 10 (38 UHF digital), e é afiliada ao SBT. A emissora pertence ao Grupo Vale do Xingu, do qual também fazem parte a rádio Vale do Xingu FM e o portal Confirma Notícias. Seus estúdios ficam localizados no Centro de Altamira, e seus transmissores estão no bairro Alberto Soares, próximo ao 51.º Batalhão de Infantaria de Selva do Exército Brasileiro.

História
Foi inaugurada em 6 de junho de 1989 como afiliada ao SBT, pelo político e empresário Domingos Juvenil, juntamente com a rádio Vale do Xingu FM. Segunda emissora de televisão mais antiga de Altamira, foi a primeira a montar uma equipe de jornalismo local e transmitir um telejornal ao vivo com notícias da região.

Em 2000, a emissora estreou o ATM TV, que é o telejornal local mais antigo no ar, sendo o grande responsável por reforçar a relação com o público através da mistura de notícias, comunidade e entretenimento.

Em 2017, o apresentador Lu Brasil, foi encontrado morto em sua casa, no bairro Brasília, em Altamira. O principal suspeito, foi o seu ex-companheiro, que está preso.

Em 2022, a TV Vale do Xingu estreou seus novos estúdios de jornalismo. O projeto com a nova redação, uniu o portal Confirma Notícia e a rádio Vale do Xingu FM.

Sinal digital

A emissora iniciou suas transmissões digitais em 8 de julho de 2015, pelo canal 38 UHF, sendo a primeira emissora da cidade com sinal digital. A partir de 2016, todos os telejornais ao vivo da emissora, são gerados em alta definição.

 Transição para o sinal digital
Com base no decreto federal de transição das emissoras de TV brasileiras do sinal analógico para o digital, a TV Vale do Xingu cessou suas transmissões pelo canal 10 VHF em 1.º de dezembro de 2021, durante a exibição do programa The Noite com Danilo Gentili.

Programas
Além de retransmitir a programação nacional do SBT, atualmente a TV Vale do Xingu produz e exibe os seguintes programas:

 SBT Altamira: Telejornal, com Raiany Brito;
 ATM TV: Telejornal, com Karine Pinto

Diversos outros programas compuseram a grade da emissora e foram descontinuados:

 Noticidade
 Primeiro Impacto Altamira
 TJ Cidade
 Vale Music

Ligações externas

Vale do Xingu
Vale do Xingu
Mídia de Altamira
Canais de televisão fundados em 1989

TV Vale do Xingu


Vestnorsk fjordlandskab blev indskrevet på UNESCOs Verdensarvsliste den 14. juli 2005.

Verdensarvsområdet består af to delområder, Nærøyfjordområdet og Geirangerfjordområdet, som ligger i fylkerne Møre og Romsdal og Vestland.

Tilsammen udgør områderne 1227 km², hvor 107 km² er hav- og fjordareal.

De to fjordområder bliver regnet som klassiske eksempler på denne landskabstype, hvor der er store højdeforskelle og kort vej mellem fjorden og højfjeldet, noget som medfører, at den biologiske mangfoldighed er stor. Begge delområder er uden større menneskeskabte indgreb.

Fjorde i Vestland
Fjorde i Møre og Romsdal
Seværdigheder i Norge

Vestnorsk fjordlandskab


Maipohérað er eitt af sex héruðum í Santiago borgarsvæðinu í miðju Síle. Höfuðborgin er San Bernardo.

Maipohérað er stjórnsýsludeild á öðru stigi í Síle, stjórnað af héraðsfulltrúa sem er skipaður af forsetanum.

Landfræði og lýðfræði
Svæðið er 1.120.5 km² að stærð, sem gerir það að næst minnsta héraði í Santiagoborgarsvæðinu. Samkvæmt manntali ársins 2002 var Maipo þriðja fjölmennasta héraðið með 378.444 íbúa. Á þeim tíma bjuggu 336.198 í þéttbýli, 42.246 í dreifbýli; karlar 187.789 og konur 190.655.

Hérað
Héraðið samanstendur af fjórum sveitarfélögum (spænska: comunas), sem er stjórnað af bæjarstjóra og sveitarstjórn:

Buin
Paine
San Bernardo, höfuðstaður
Calera de Tango

Maipodals vínræktarsvæðið

Maipodalur er vínræktarsvæðið sem er næst í Santiago, höfuðborgar Síle. Það teygir sig austur frá borginni til Andesfjallanna,vestur til strandarinnar og teygir sér suður í átt að bæjum Padre Hurtado, Peñaflor, Talagante, Isla de Maipo og Melipilla.

Í dalnum eru yfir 3000 hektara lagðir undir vínrækt og þar af er meira en helmingur þeirra fyrir Cabernet Sauvignon. Á svæðinu hefur verið ræktaður vínviður í 150 ár og það er upphafssvæði og megin svæði fyrir vínrætar í Síle.

Maipodalnum má skipta í þrjú svæði: Alto Maipo, Mið- Maipo og Kyrrahafs Maipo.

Alto Maipo
Alto Maipo svæðið er í fjallsrótum Andesfjalla sem þarna rísa úr 400 m hæð og upp í 800 m sem hefur mikil áhrif á veðurfarið. Fjöllin gera svæðið sérstaklega gott fyrir vínrækt vegna rakans breytilegs á hitastigis milli dags og nætur. Þetta er vegna þess að sólin verður fyrst að rísa yfir argentínsku hlið Andesfjöllanna áður en hún nær vesturhluta Síle, sem skapar kalda morgna og síðan sólríkt og heitt síðdegi á vesturhliðinni. Veðurfarið, rýr og grýttur jarðvegur , gerir það að verkum að framleiðslan verður sterk og góð einkenni Cabernet Sauvignon.

Mið-Maipo
Svæðið í kringum Maipofljót er eitt elsta vínframleiðslusvæði í Síle og var fyrsti hluti Maipo-dalsins sem byggðist. Cabernet Sauvignon er ríkjandi í framleiðslunni, en svæðið hefur einnig byrjað að framleiða Carmenere vín. Mið-Maipo er hlýjasta og þurrasta af þremur svæðum Maipodals, með grýttum jarðvegi og minni rigningu en Alto Maipo og Kyrrahafs Maipo, sem skapar þörf fyrir dreypiáveitu. Vínekrur eru oft meðfram Maipo ánni á svæði sem er þekkt fyrir jarðveginn.

Kyrrahafs Maipo
Kyrrahafs Maipo er yngsta vínframleiðslusvæðið í Maipo dalnum og tiltölulega fáar vínekrur í nágrenni Maipo árinnar. Vínber sem ræktuð eru á þessu svæði njóta góðs af strandáhrifum Kyrrahafsins og einnig jarðveginum á svæðinu. Rauðvín frá Pacific Maipo hafa hressandi, náttúrulega sýru vegna áhrifa hafsins. Vínekrur á þessu svæði eru oft á smáum, lágum hæðum sem rísa á milli Andes og Strandssvæðisins þannig að þær eru verndaðir gegn vindum sem koma frá ströndinni. Vegna áhrifa á ströndinni er Kyrrahafssvæðið einnig gott fyrir hvívínsframleiðslu og þá helst Sauvignon Blanc.

Útbreiðsla vínþrúga eftir tegundum

 Loftslag: Miðjarðarhafsloftslag, 315 mm (12.4 in) árleg úrkoma.
 Jarðvegur: Sandur og möl austast en meiri leir í vestar.
 Helstu þrúgur: Cabernet Sauvignon, Carmenere og Syrah.

 Heildarfjöldi gróðursettninga: 12.955 hektarar (7.302 hektarar)

Tilvísanir

Ytri tenglar

Fylki Síle

Maipohérað


Sorgun, Yozgat'ın bir ilçesidir.

Etimoloji
Sorgun kelimesinin Osmanlı devrinde asıl yazılışı Sorkun şeklindedir. Bazı kaynaklarda Sorgun, Sorhun şeklinde de görülebilmektedir. Çobanoğulları beyliği zamanında Türk soylu bir Moğol generalinin (Sorkhon Shira) adından gelir.  Sözcük Farsçada çiçek ve söğüt ağacı anlamına gelir. Türk Dil Kurumu Tarama Sözlüğü'nde eski edebiyattaki sorkun, sorgun, sorhun kelimelerinin geçtiği yazılar gösterilmiştir. Türkiye'de Sorgun ve Sorkun adlı çok sayıda yerleşim yeri bulunmaktadır. Osmanlı Türkçesi ve Farsçada yazılış şekilleri şöyledir: صورقون (Sorkun), سورقون (Sorkun), صورغون (Sorgun), صورقين (Sorkın), سورخون (Sorĥun).

Nüfus

Yeraltı Zenginliği

İlçe linyit, uranyum ve toryum açısından zengin bir yeraltı kaynağına sahiptir. Ancak Türkiye'de yeterli teknoloji mevcut olmadığı için uranyum ve toryum çıkarılmamaktadır. Ayrıca şifalı su kaynakları açısından ilçe Türkiye'nin önde gelen merkezlerinden biridir. Yeraltı termal sıcak su Sorgun'un bir bölümünde ısınmada da kullanılmaktadır.

Ekonomik durum

Tarım ve Hayvancılık
İlçe genelinde nüfusun bir bölümü tarımla uğraşmaktadır. Tarımsal işletmeler genelde küçük ve orta değerde olup, bunun yanı sıra kiracılık ve ortakçılık şeklindeki üretim de yaygındır. İlçe bir tahıl ambarıdır. Az da olsa sulu tarımda yapıldığı halde daha çok kuru şartlarda hububat üretilmektedir. Birinci sırayı buğday alır. Bunu arpa ve çavdar üretimi izler. Bunları baklagillerden nohut, mercimek üretimi takip eder. İlçede şeker pancarı üretimi de oldukça fazla olup 1998 yılında Sorgun Şeker Fabrikasının faaliyete geçmesi nedeniyle şeker pancarı üretimi oldukça artmıştır. İlçemizde bağ, bahçe ziraatı daha ziyade aile ve il içi tüketime yöneliktir. Bitkisel üretimin yanında hayvancılıkta önemli yer tutmaktadır. Tarımsal işletmelerin hemen hepsine hayvancılık teşvik uygulamaları ilçede modern hayvancılığa doğru gidişi hızlandırmıştır. Tabii, suni tohumlama, ithal inek dağıtımı ile kaynak kullanımı destekleme fonundan teşvikle modern işletmeler kurulmasına çalışmaktadırlar.

İlçede küçükbaş ve büyükbaş çiftlikleri her geçen gün çoğalmaktadır. İlçede gelişmeye paralel olarak şirketleşme ve kooperatifleşme çalışmalarında önemli artışlar kaydedilmiştir.

Sanayi
İlçedeki en önemli sanayi kuruluşu şeker fabrikasıdır. İlçedeki kömür ocakları nakliyeciliğin, nakliyecilikte ticaretin hareketlenmesini sağlamıştır. Yine ilçede küçük sanayi sitesi, taşıyıcılar kooperatifi, tuğla fabrikaları, gıda ve yem fabrikaları ilçe ekonomisinin gelişmesinde katkıda bulunmaktadırlar.

Turizm
Kaplıcalar ilçe turizminde önemli bir yer tutmaktadır. Ayrıca ilçe yakınlarında bulunan Kerkenez Yeraltı Şehri halihazırda fazla tanınmasa da gelecekte ilçe ekonomisi açısından önemli bir katkı sağlayacağı düşünülmektedir. Ayrıca Alişar höyüğü gibi höyüklerde mevcuttur. Sorgun tarihi eserler açısından çok önemli bir merkezdir.

İlçenin gurbetçi miktarının hayli yüksek olması da yaz aylarında ekonomik hareketlilik sağlamaktadır.

Nüfus durumu
1990 yılında yapılan nüfus sayımında, ilçenin nüfusu 97.657, 30 Kasım 1997 yılında yapılan genel nüfus tespitine göre nüfusu 118.160 iken 22 Ekim 2000 tarihinde yapılan nüfus sayımının kesin sonucuna göre nüfusu 120.262'ye ulaşmıştır. İlçe merkezinin nüfusu yaklaşık 60.000, belediyelerin nüfusu 39.434 ve köylerin nüfusu ise 26.944 olarak tespit edilmiştir. Nüfusun %81,5'i belediye teşkilatında, %18,5'i köylerde yaşamaktadır. 2011 nüfus sayımına göre toplam nüfus 84.591'dir.

Maden ocağı kazaları
Sorgun ilçesinde tarihi boyunca birçok maden ocağı kazası meydana gelmiştir. 26 Mart 1995'te bir kömür ocağında gerçekleşen grizu patlaması sebebiyle 38 kişi göçük altında kalarak, ölmüştür. 27 Temmuz 2012'de yaşanan kazada ise 1 kişi ölmüş 5 kişi ise yaralanmıştır.

Dış bağlantılar
 Sorgun Belediyesi
 Yerelnet: Sorgun

Kaynakça

Sorgun


Halvetilik, cehri zikir adı verilen ve ilahi isimlerin yüksek sesle tekrar edilmesi anlamına gelen zikir yöntemini kullanan bir tarîkattır. Tarikat 14. yüzyılda yaşamış olan Ömer el-Halvetî'ye nisbet edilir. Pîr Ömer Halvetî'nin bir ağaç kovuğunda uzun süre halvet çıkarması ve ardından gelen müridlerin de tenhada kalmayı tercih etmeleri üzerine tarikat bu isimle anılmaya başlamıştır.

Halvet'îyye Tarîkatı
Halvet'îyye yolu Pîr Ömer Halvetî ile birlikte yaygınlık kazanmaya başlamışsa da sonrasında pek çok kollar zuhur etmiş ve bu nedenle de "tarikatların anası" olarak anılmıştır. Halvet gönlünden Allah'tan gayrısını uzaklaştırmak ya da Allah'tan gayrısından uzaklaşarak ona yaklaşmak üzere yalnız kalmak anlamlarına kullanılır.

Özellikle Osmanlı döneminde Anadolu, Balkanlar, Ortadoğu ve Afrika'da geniş bir yayılma alanı bulmuştur. Kıbrıs'ta Gazimagosa'ya Kutub Osman Efendi gitmiştir. Kurucusu Türk olan Halveti tarikatı, Azerbaycan'ın Şah İsmail tarafından Şiileştirilmeden önce Şirvanşahlar devletinde yaygındı. Merkezi bugünkü Bakü şehrinde bulunan Şirvanşahlar devletinin son hükümdarları Halveti şeyhlerine büyük saygı göstermişler, zaviyelerini saray binasının yanıbaşına açmalarına müsaade etmişlerdir. "Pîr-i Sâni" olarak anılan Seyyid Yahya Şirvanî tarîkatın 15-16 yüzyıllarda Osmanlı coğrafyasında yayılmasını sağlayan en önemli sîmâlarından biridir. Günümüzde de Halveti mensupları tarafından okunan Vird-i Settar ismiyle anılan eser Yahya Şirvani'ye aittir. Yahya Şirvani tarafından yetiştirilen dervişlerin Anadolu'ya halife olarak gönderilmeleri tarikatın Anadolu'da yayılmasında etkili olmuştur.

Kol ve şubeleri
Halvetilik'nin en yaygın kolu Şâbânîlik koludur. Kastamonu Taşköprü doğumlu Pîr Şeyh Şâban-ı Veli'nin piri olduğu Halvetî-Şâbânî yolu mevcuttur.

İki ana kola ayrılan tarîkatın bazı önemli şubeleri aşağıda belirtilmiştir.

Şubeleri
 Pîr İlyas Amâsî kolu
 Seyyîd Yâhyâ-yı Şirvânî kolu
  Molla Hâbib Karamanî şubesi
  Cemâli'îyye şubesi  (Çelebi Hâlife Cemâl-i Halvetî'ye atfedilen)
 Sünbül'îyye
 Assâl'îyye
 Bahş'îyye
 Şâbân'îyye
 Karabaş'îyye
 Bekr'îyye
 Kemal'îyye
 Hufn'îyye
 Tecân'îyye
 Dırdîr'îyye
 Sâv'îyye
 Semmân'îyye
 Feyz'îyye
 Nasûh'îyye
 Çerkeş'îyye
 İbrahim'îyye/Kuşadav'îyye
 Halîl'îyye
  Ahmed'îyye şubesi  (Yiğitbaşı Ahmed Şemseddîn bin Îsâ Marmarâvî'ye atfedilen)
 Ramazan'îyye
 Buhûr'îyye
 Hayât'iyye
 Cerrah'îyye
 Raûf'îyye
 Cihangiri'yye
 Sinan'îyye
 Muslih'îyye
 Zeherr'îyye
 Hayât'îyye
 Uşşâk'îyye
 Câhid'îyye
 Selâh'îyye
 Niyâz'îyye/Mısr'îyye
 Beyûm'îyye
  Rûşen'îyye şubesi  (Dede Ömer-i Rûşenî'ye atfedilen)
 Gülşen'îyye
 Sezâ'îyye
 Hâlet'îyye
 Demirtâş'îyye
  Şems'îyye şubesi  (Şemseddîn Ahmed Sivâsî'ye atfedilen)

Halvetiyye-i Cemâl'îyye/Şâbân'îyye Silsilesi
 Muhammed
 Ali
 Hasan Basrî
 Habib Acemî
 Dâvud et-Taî
 Marûf el-Kerhî
 Serî es-Sekatî
 Cüneyd-i Bağdâdî
 Mimşâd Dîneverî
 Muhammed el-Bekrî
 Kadı Vecîhüddîn Ömer el-Bekrî
 Ebu'n-Necib Sühreverdî
 Kutbeddîn el-Ebherî
 Rükneddîn Necaşî
 Şehâbeddîn Tebrîzî
 Hâce Cemâleddîn Şirazî
 Sultân-ul Halvetî Tac'ed-Dîn İbrahim Zahid el-Geylânî
 Ahî Muhammed el-Halvetî
 Pîr Umar (Ömer) el-Halvetî (Halveti Tarîkatı Şeyh Ebû Abdullah Sirac'ed-Dîn Ömer bin Ekmel'ud-Dîn-i Lahicî tarafından Herat'ta kuruldu).
 Ahî Mîrim el Halvetî
 Sadreddîn Hayyamî
 Pîr-i Sânî Seyyid Yahyâ-yı Şirvânî (Yetiştirdiği şeyhler aracılığıyle Halveti Tarîkatını Anadolu'ya yaydı).
 Muhammed Bahaeddîn-i Erzincanî
 Çelebi Hâlife Cemâl el-Halvetî
 Hayreddîn Tokadî
 Şabân-i Veli Kastamônî
 Pir-i Sani Mustafa Çerkeşi
 Mehmet Hilmi Efendi (Hacı Baba)
 Kutbu'l Cihan  İbrahim Hakkı
 Hasan Muştak Efendi
 Hacı Cemal Efendi
 Hacı Nuri Efendi
 İlyas Efendi El-Kastamonî

Türk tasavvufundaki yeri

Ayrıca bakınız
 Nakşibendilik
 Bayramilik
 Celvetilik
 Rahmanîlik
 Tekke

Kaynakça

Türkiye'de cemaatler

Halvetilik


Claude-Jacques Herbert, né en 1700 à Paris où il meurt le 20 février 1758, est un économiste français.

Œuvres

Notes et références

Liens externes

Naissance en 1700
Décès en février 1758
Économiste français du XVIIIe siècle

Claude-Jacques Herbert


Eisendorf Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Rendsburg-Eckernförde iline bağlı bölge. 5,49 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2004 itibarıyla yaklaşık 305 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Bernd Irps tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-nortorfer-land.de

Rendsburg-Eckernförde iline bağlı yerleşim birimleri

Eisendorf


المراقبون وبالإنجليزية The monitors وهو فيلم خيال علمي أمريكي تم عرضه عام 1969.
وهو مقتبس عن رواية ل كييث لومر وتدور حول زيارة مجموعة من الكائنات الفضائية كوكب الأرض في معاطف ونظارت سوداء يحاولون فرض السلوك السلمي على البشر من خلال رش أحد أنواع الغازات.

الممثلين
 جاي ستوكول .
 شيري جاكسون .
 سوزان أوليفر .
 أفري شرايبر .
 كينان وين .
 أد بيجلي .

فريق العمل
 إخراج: جاك شي.
 سيناريو: مايرون جيه جولد
 قصة: كييث لومر

مراجع

وصلات خارجية

 http://www.imdb.com/title/tt0064684/
 http://www.allmovie.com/work/the-monitors-102734

أفلام أمريكية
أفلام إنتاج 1969
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 1960
أفلام خيال علمي أمريكية
أفلام خيال علمي إنتاج عقد 1960
أفلام مبنية على روايات أمريكية
أفلام مصورة في شيكاغو (إلينوي)
أفلام أمريكية في عقد 1960

المراقبون (فيلم)


ශ්‍රී ලංකාව පළමු වරට ඔලිම්පික් ක්‍රීඩා උළෙලකට සහභාගී වූයේ 1948 වසරේදී ය. 1976 වසරේදී හැරුණු විට, 1948 සිට මෙතෙක් පැවති සියලුම ගිම්හාන ඔලිම්පික් ක්‍රීඩා සඳහා ශ්‍රී ලංකාව සිය ක්‍රීඩක ක්‍රීඩිකාවන් සහභාගී කරවා ඇත. ශ්‍රී ලංකාව කිසිදු සීත සෘතු ඔලිම්පික් ක්‍රීඩා උළෙලකට සිය සහභාගීත්වය දක්වා නොමැත.

ඔලිම්පික් ඉතිහාසය තුල ශ්‍රී ලංකාව ඔලිම්පික් පදක්කම් දෙකක් හිමිකරගෙන ඇති අතර, ඒ දෙකම මලල ක්‍රීඩා සඳහා වන රිදී පදක්කම් වේ.

ශ්‍රී ලංකා ජාතික ඔලිම්පික් කමිටුව 1937 වසරේදී පිහිටවනු ලැබූ අතර, එම වසරේදීම එය ජාත්‍යන්තර ඔලිම්පික් කමිටුව විසින් පිළිගන්නා ලදී. ශ්‍රී ලංකාවේ 1972 වසර දක්වා හැඳින්වූ නාමය සිලෝන් (Ceylon) වූ බැවින් එම වසර දක්වා ශ්‍රී ලංකාවේ ඔලිම්පික් දේශීය කේතය ලෙස CEY අනුගත කර තිබුණි. 1972 වසරෙන් පසු ශ්‍රී ලංකාවේ දේශීය කේතය ලෙස SRI භාවිත වේ.

පදක්කම්ලාභීන්ගේ ලැයිස්තුව

ඔලිම්පික්

ශ්‍රී ලංකාවේ ඔලිම්පික් සහභාගිත්වය


Krzysztof Szatrawski () este un poet, prozator, eseist, culturolog, critic literar și muzical, profesor universitar. A editat cărțile de poeme: "Mesajul ultimului dintre epigoni" (1981), "24 de ore de moarte" (1989), "Mai jos de vis" (1989), "Versuri grafice" (1990), "Nordul cântă tihnit" (1997), "Cântece de dragoste și despărțire" (1999), "Veac nou" (2014), "Timpul grădinilor în flăcări" (2017). Este autorul romanului "Recviem pentru erou" (1989), a volumului de nuvele "Plecarea" (2006) și a mai multor monografii tematice. Om emerit în cultură din Polonia, laureat al unor premii literare naționale și internaționale.

Traducător din creația poeților americani și israelieni.

Președinte al Filialei Olsztynie a Uniunii Scriitorilor din Polonia.

Nașteri în 1961
Poeți polonezi

Krzysztof Szatrawski


Hippi yaşam tarzı, modern mutlak retçiliğin temellerini atan bir karşı kültür oluşumdur. Dünyanın, üzerindeki tüm bitki, hayvan ve insanlara ait olduğunu kabul eden apolitik bir görüştür. Kendilerine asla sınır koymayan, var olan tüm yetkilileri reddeden, komün hayatını savunan özgürlükçü bir harekettir. 1960'lı yıllarda dönemin komünist ve faşist yapılanmalarına karşı çıkan, özgürlüğün bireyin kendi içinde olduğunu savunan ancak uygulamaları ile anarşist düşünce tarzından ayrılan, düşünce biçiminin gerçek yaşama dönüştüğü bir yaşam tarzıdır.

Etimoloji
"Çiçek Çocuklar" olarak anılan hippiler 1960'larda görülmeye başlasa da hippi kelimesini ilk olarak San Fransiscolu bir gazeteci olan Michael Fallon tarafından kullanılmıştır.Yayınladığı yazının genelinde beatniklerin yeni nesli olarak nitelendirilen hippilerin arayışı aşk, sevgi, barış ve özgürlük üzerineydi. Hippi sözcüğü ABD'de altmışlı yılların ortaları ve sonu arasında yer alan genç bir erkeği ya da kadını yetişkin yaşın ortalarından otuzlu yaşlara kadar belirtir. Hippiler daha çok "freaks" diye adlandırılır; yani "uyuşturucu müptelaları". Sözcük, büyük bir olasılıkla hipster'in kısaltılması olan, siyahi gettolarında yaşayan "hip" ten gelmiştir.

Kökenler ve tarihçe
1965' te "hippi" sözcüğünün ortaya çıktığı ve bu olgunun geliştiği yıl ABD Vietnam'a asker gönderir ve buna birçok başkaldırı ortaya çıkar. Dünyaca ünlü boks şampiyonu Muhammed Ali Clay, bu dönemde basın açıklaması yaparak Vietnam Savaşı'nı kınadığını ve askere gitmeyeceğini söyler. Bundan dolayı unvanı alınır ve 3 yıl süreyle ringlerden uzaklaştırılır. Siyahi devrimci lider Malcolm X öldürülür ve siyahi birliğinin başına Martin Luther King gelerek ünlü söylevi "Bir Hayalim Var"ı bu dönemde verir. Hippiler 1964'te "i want to hold your hand" diye mırıldanmışsa da, 1967'de "why dont we do it in the road" adlı şarkıyı söylemişlerdir.

ABD'de sisteme aykırı hareketleriyle ön plana çıkan hippilerde özgürlükçü ve antimilitarist akımlar oluşmuştu. ABD'deki 60 kuşağının en önemli hareketi o zaman ABD'nin yürüttüğü Vietnam Savaşı'na karşı hippilerin muhalefetiydi. Bu dönemde ABD'deki gençler orduya girmeye zorlanıyordu.

Kültür
Hippilerin herhangi bir siyasal parti veya da hareketle ilişkileri yoktur. Uyuşturucular, müzik ve cinsellik hippi kültürünün önemli bir kısmını oluşturmaktadır. Hippilikte vejetaryen beslenme tercih edilmiştir. Kültürlerinin büyük bir ksımını ise toplanma ve festivaller oluşturur. Bunlar arasında sayabileceklermiz Woodstcok Festivali ve Aşk Yazı (Summer Of Love) olarak bilinen 1967 yılının yaz aylarında gerçekleşen etkinlik ve festivallerdir. Aşk Yazı Amerikan tarihinin en önemli yaygın sosyal ve politik toplantılarından biri olarak anılır. Ünlü yaz boyunca, 100.000'den fazla insan toplandı ve San Francisco'nun Haight-Ashbury Bölgesinde bulunan komünlere  taşındı.

Bir akım olarak incelendiğindeyse hippilik özellikle psikanalist Erich Fromm tarafından gelmiş geçmiş en tutarlı hareket olarak kabul görmektedir. Çünkü "çiçek çocuklar" özgür aşk savunuculuğunun, barış yanlılığının tüm gereklerini yerine getirerek, inandıklarını yaşamaktan hiçbir zaman çekinmemiş ve genelgeçer ahlakın bütün karşıtlığına birliktelikleriyle karşı koyarak alternatif bir hayatı sürdürmeyi başarmışlardır. Bu yaşam tarzının en şaşırtıcı yanlarından birisi olarak da, komün yaşayan hippi gruplarının üyelerine tek tek bakıldığında hiçbirinin cebinde metelik olmamasına karşın rahatlıkla hayatlarını sürdürebiliyor oluşları gösterilir. Tarım yerine toplayıcılık ve bahçecilik yaparak, genellikle vegan-vejetaryen beslenerek hayatlarının devamlılığını sağlamaktadırlar.

Türkiye'de hippiler
1970'lı yıllarda Türkiye hippiler için çok önemli yerlerden biri olmuştur. Birçok hippi Katmandu, Tibet gibi yerlere giderken Türkiye'de özellikle de İstanbul Sirkeci'deki tek yıldızlı otellerde ve pansiyonlarda konaklamışlardır. O dönemde Türkiye'deki hippi hareketinin de temelleri atılmıştır. Birçok sol görüşlü insan bu kişilerle tanıştıktan sonra politikadan uzaklaşarak onlarla dünya turlarına çıkmıştır. Bugün Türkiye hippiler için önemli noktalardan biri olma özelliğini korumaktadır. Rainbow Festivali öncesinde dünyanın birçok yerinden hippiler Olimpos, Kelebekler Vadisi gibi yerlerde toplanarak festivale gitmektedirler. Türkiye'de hippi hareket de altın yıllarını yaşamaktadır.

Türkiye'de de bu akıma gönül veren bireyler oldu elbette. Gazeteler o dönemlerde hippilerin başına gelen tuhaf olayları yazdı, bu durum da 12 Mart 1971 darbesine dek devam etti. Hippiler Kraliçesi olarak adlandırılan Perihan Yüce önemli Türk Hippilerin başında gelmektedir. Perihan Yüce  70'li yıllarda henüz 16 yaşındayken İzmir'den İstanbul'a kaçtı ve ülke gündemine yerleşti. Hippilerin durağı Sultanahmet'te yaşıyordu. Giyimi, yaşam tarzı ve ruh haliyle hippilerin çiçek kızıydı.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Altkültürler
Karşı kültür
Kaliforniya'da kültür
Pacific Northwest kültürü
Uyuşturucu maddeler
1960'lar modası
1960'larda müzik
1970'ler modası
1970'lerde müzik
Kenevir kültürü
1960'lardaki karşı kültür

Hippi


<DIV ALIGN="justify">
La Pagoda Liuhe (chino: 六和塔; pinyin: Liùhé Tǎ), literalmente Pagoda de las Seis Armonías o Torre de las Seis Armonías, es una pagoda china de varios pisos de altura al sur de Hangzhou, provincia de Zhejiang, China. Se encuentra a los pies de la Colina Yuelun y enfrente del río Qiantang. Fue construida originalmente en el año 970 d.C. durante la Dinastía Song del Norte (960 - 1127), destruida en 1121 y reconstruida por completo hacia 1165, durante la Dinastía Song del Sur (1127 - 1279).

Historia y trasfondo
La pagoda fue construida originalmente por el gobernante del estado de Wuyue, del que parte se convertiría más tarde en la provincia de Zhejiang. El nombre "Liuhe" proviene de las seis ordenanzas budistas y se dice que la razón tras la construcción de la pagoda fue calmar las olas de marea del río Qiantang y favorecer la navegación fluvial. A pesar de ello la pagoda fue completamente destruida durante los combates por la rebelión de Fang La en 1121.

Después de que la pagoda actual fuera construida de madera y ladrillo durante la dinastía Song del Sur, se añadieron nuevos aleros durante las dinastías Ming (1368 - 1644) y Qing (1644 - 1911). La pagoda tiene forma octogonal y casi 60 metros de alto, además de que desde fuera aparenta tener 13 pisos a pesar de que solo consta de siete pisos interiores. Hay una escalera espiral que lleva al piso superior y en cada uno de los siete techos se pueden observar figuras pintadas o talladas que representan animales, flores, aves y personajes. Cada piso de la pagoda está formada por cuatro elementos: los muros exteriores, un corredor en zigzag, los muros interiores y una pequeña habitación. Vista desde fuera, la pagoda parece tener una capa brillante en su superficie superior y una oscura en la inferior. Se consigue así una alternancia armoniosa de luces y sombras.

Según el historiador Joseph Needham, la pagoda habría servido también como faro para el río Qiantang. Dado su considerable tamaño y altura parece probado que sirvió como faro permanente casi desde el principio para ayudar a los marineros que buscaban echar el ancla para pasar la noche (como se describe en el Hangzhou Fu Zhi).

Se ha inaugurado recientemente un pequeño "Parque Pagoda". Sus exhibiciones incluyen modelos de antiguas pagodas chinas e ilustra la gran diversidad en los diseños así como la historia, cultura y símbolos asociados con la pagoda. El 24 de junio de 2011, este y otros elementos que conforman el paisaje cultural del Lago del Oeste en Hangzhou fueron declarados Patrimonio de la Humanidad por la Unesco.

Véase también
 Arquitectura china

Referencias

Bibliografía
 Needham, Joseph (1986). Science and Civilization in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 3, Civic Engineering and Nautics. Taipéi: Caves Books, Ltd.

Enlaces externos

 Pagoda de las Seis Armonías(en inglés)
 Cultura e historia de la Pagoda Liuhe en Hangzhou (en inglés)
 Galería de fotos y descripción de la pagoda(en inglés)

Patrimonio de la Humanidad en China
Liuhe
Arquitectura de China del siglo XII

Pagoda Liuhe


Vaclav (Vaslav) Fomič Nižinski (Nijinsky) (polj. Wacław Niżyński; Kijev, 12. ožujka 1890. – London, 8. travnja 1950.), ukrajinski plesač i koreograf poljskog podrijetla. Smatra se najvećim plesačem 20. stoljeća. Bio je poznat i cijenjen po svojoj virtuonosti te dubini i jačini karakterizacije. Bio je jednim od rijetkih plesača koji su mogli izvesti en pointe, baltenu figuru u kojoj se plesač cijelom težinom oslanja na prste.

Studirao je na Carskoj baletnoj školi u Sankt Peterburgu, a još za školovanja počeo nastupati, od 1905. baletni solist. Kao solist trupe Les Ballets russes  S. Djagiljeva u Parizu svrstao se u najveće plesače svijeta. Godine 1912. počeo je koreografirati, 1914. osnovao vlastitu trupu, poslije internacije u Mađarskoj na početku Prvog svjetskoga rata otišao u Ameriku, gdje je nastupao u New Yorku, Buenos Airesu i Montevideu. Godine 1917. vratio se u Europu i nastupao u nizu glavnih gradova.

Zbog duševne poremećenosti (šizofrenije) povukao se 1919. s pozornice i ostatak života, uz povremenu suradnju s raznim kazalištima, proveo u bolnicama. Napisao je dnevnik koji je 1936. objavila njegova supruga.

Bilješke
 Neki izvori za godinu rođenja navode i 1888. ili 1889.

Izvori

Ukrajinski plesači
Ukrajinski scenski umjetnici
Koreografi

Vaclav Nižinski


Nationalkomitee Freies Deutschland eller blot NKFD var en tysk anti-nazistisk organisation, der var aktiv i Sovjetunionen under 2. verdenskrig.

Organisationen blev formelt grundlagt i 1943 og officielt opløst i 1945. Organisationen var med base i Sovjetunionen aktiv i modstanden mod det nazistiske tyske regime primært i form af udsendelse af propaganda rettet mod de tyske tropper i Sovjetunionen og i Tyskland. Efter afslutningen af anden verdenskrig fik flere af organisationens medlemmer fremtrædende stillinger i DDR's regeringaspparat og i DDR's hær.

Historie

Ved nazipartiets overtagelse af magten i Tyskland og afviklingen af Weimarrepublikken i 1933 blev det tyske kommunistparti KPD forbudt og dets medlemmer forfulgt. Adskillige tyske kommunister flygtede derfor til Sovjetunionen.

I forbindelse med Nazitysklands invasion af Sovjetunionen i 1941 ved Operation Barbarossa begyndte flere tyske soldater at blive tilfangetaget af de sovjetiske styrker. Der blev gjort flere forsøg på at hverve disse krigsfanger til en anti-nazistisk organisation, men det var vanskeligt at vinde de tilfangetagne over på sovjetiske side, da de fleste af disse havde tro på, at Tyskland ville ende som sejrherre i konflikten.

Med det tyske nederlag ved Slaget om Stalingrad steg antallet af tyske krigsfanger betragteligt, ligesom der med nederlaget opstod tvivl blandt mange tyske soldater om en sejr over USSR, hvorfor flere var modtagelige for at deltage i en anti-nazistisk organisation. I begyndelsen af juni 1943 skrev Alfred Kunella og Rudolf Herrnstadt på vegne en anti-nazistisk komitée et manifest, der bl.a. fremhævede historiske prøjsiske personer, der allierede sig med Zar-Rusland, som værende eksemplariske tyskere, eksempelvis vom Stein, Arndt, Clausewitz og Yorck. I forbindelse hermed blev den 12. juli 1943 i Krasnogorsk nær Moskva grundlagt Nationalkomitee Freies Deutschland (NKFD). Formand for komitéen var den eksilerede kommunistiske forfatter Erich Weinert og som næstformænd var militærfolkene Heinrich Graf von Einsiedel og major Karl Hetz. Komiteen bIev ledet af 38 medlemmer, heraf 28 krigsfanger fra Wehrmacht og 10 kommunister, der levede i exil i Sovjetunionen.

Bund Deutscher Offiziere

Efter flere forgæves forsøg på at hverve officerer til NKFD foreslog oberstløjtnant Alfred Brette oprettelsen af en særlig organisation for officerer, således at officererne kunne undgå kontakt med kommunister og menige soldater.

To måneder efter grundlæggelsen af NKFD blev derfor grundlagt forbundet 'Bund Deutscher Offiziere' eller blot 'BDO') under ledelse af general Walther von Seydlitz-Kurzbach. Hovedformålet med BDO var at levere propaganda rettet mod de tyske styrker. Et antal officerer i sovjetisk krigsfangenskab blev en del af BDO, den mest prominete af disse var feltmarskal Friedrich Paulus, der som øverstbefalende for Værnemagtens 6. armé var blevet tilfangetaget ved Slaget om Stalingrad. BDO blev senere slået sammen med NKFD.

Ideologi

Selvom NKFD opererede i Sovjetunionen og delvist bestod af kommunister, benyttede komitéen konservative symboler og ideologi. Eksempelvis anvendte komitéen Det Tyske Kejserriges flag (sort, hvidt og rødt) i stedet for Weimarrepublikkens flag (sort, rød og guld), idet komitéen anså kejserrigets farver og symboler for mere tiltrækkende blandt officererne og soldaterne fra Værnemagtens hær.

Det officielle mål for NKFD var en tilbagevenden til de tyske grænser før 1937, åbning af fredsforhandlinger og afsættelse og straf for de nazistiske ledere i Tyskland. NKFD ønskede en bevarelse af Wehrmachts autoritet i det tyske samfund og var af den overbevisning, at tyske civile og soldater skulle sætte nationens interesser over Nazipartiets interesser.

Som krigen skred frem og det blev mere og mere klart, at et anti-nazistisk kup ikke ville ske, blev NKFD's ideologiske linje stedse mere venstreorienteret for til sidst at blive næsten identisk med det tyske kommunistpartis.

Aktiviteter

NKFD's og BDO's aktiviteter blev støttet af Sovjetunionen og var primært fokuseret mod propaganda rettet mod de tyske tropper. Organisationerne havde deres egen ugeavis og magasin, begge kaldet Freies Deutschland og udsendte herudover flere løbeblade og publikationer. Organisationen rådede endvidere over en radiostation, der også sendte under navnet Freies Deutschland. Organisationen benyttede også højttalervogne ved fronten. Der blev sendt flyveblade og andre publikationer til de tyske soldater på Østfronten og krigsfanger i sovjetiske krigsfangelejre.

Det primære mål med NKFD's og BDO's aktiviteter var at overtale tyske soldater og officerer til at skifte side i konflikten og til at overgive sig frivilligt til de sovjetiske tropper. Aktiviteterne bar frugt; bl.a overgav generalløjtnant Vincenz Müller sig frivilligt den 8. juli 1944 under den sovjetiske offensiv Operation Bagration og den 22. juli fulgte yderligere 17 generaler i de tyske Værnemagts Heeresgruppe Mitte i forbindelse med den tyske hærs sammenbrud på Østfronten. Generalerne blev tilfangetaget og tilsluttede sig NKFD. Et andet prominent medlem af NKFD var tidligere øverstbefalende for den 6. armé, der led nederlag ved Slaget ved Stalingrad, feltmarskal Friedrich Paulus, der den 8. august 1944 brød med Hitler og indtrådte i NKFD.

NKFD's roller var ikke begrænset til at forsøge at overtale til overgivelse. NKFD lokkede også tyske tropper i baghold gennem udsendelse af falske informationer via radio, ligesom medlemmer af NKFD's frontorganisation udførte opgaver bag de tyske linjer. Andre medlemmer af NKFD blev tilknyttet sovjetiske frontlinjeenheder med henblik på afhøringer af tilfangetagne krigsfanger og for at viderebringe propaganda.

Efter sammenbruddet af den tyske front i Sovjetunionen fik erklæringer fra tilfangetagne tyske generaler en større betydning i NKFD's propagandaarbejde. Eksempler er på forskellige "Opråb" til den tyske befolkning og de væbnede styrker med opfordringer til at bryde med Hitler og naziregimet og til at afslutte krigen.

General Walther von Seydlitz-Kurzbach tilbød Sovjetunionen at samle en tysk anti-Hitler hær med medlemmer fra NKFD og BDO for at deltage med militære enheder mod nazisterne, men Sovjetunionen afslog tilbuddet.

Publikationer
NKFD udgav fra 1943 til 1945 en ugeavis Freies Deutschland. Medlemmer af NKFD var endvidere involveret i tysksprogede radioudsendelser, der blev sendt af Sovjetunionens propagandasender Radio Moskva.

Ophør og betydning efter 2. verdenskrigs afslutning
Efter afslutningen af 2. verdenskrig og Nazitysklands nederlag blev både NKFD og BDO opløst den 2. november 1945 i Moskva. De fleste af NKFD's civile medlemmer vendte tilbage til den sovjetiske besættelseszone i Tyskland. Krigsfangerne forblev i krigsfangelejre i Sovjetunionen, men allerede i september 1948 blev 5 generaler og 100 officerer overført til den sovjetiske besættelseszone i Østtyskland, hvor de stod for opbygningen af det såkaldte Kasernierte Volkspolizei, der var forløberen for DDR's hær under ledelse af general og NKFD medlem Vincenz Müller. En anden del vendte hjem i 1950, den sidste blev løsladt i 1955.

Udover de militære medlemmer af NKFD fik også flere civile medlemmer af organisationen en en nøglerolle i udviklingen af DDR. DDR's første præsident Wilhelm Pieck og partisekretær for SED Walter Ulbricht var begge fremtrædende medlemmer af NKFD.

Enkelte medlemmer blev dog forfulgt som krigsforbrydere, som eksempelvis general Walther von Seydlitz-Kurzbach, der dog siden posthumt blev rehabiliteret.

Fremtrædende medlemmer

 Anton Ackermann
 Wilhelm Adam
 Johannes R. Becher
 Gerhard Bechly
 Willi Bredel
 Heinrich Graf von Einsiedel
 Peter Gingold
 Alfred Kurella
 Arno von Lenski
 Wolfgang Leonhard
 Vincenz Müller
 Friedrich Paulus
 Wilhelm Pieck
 Walther von Seydlitz-Kurzbach
 Walter Ulbricht
 Gustav von Wangenheim
 Erich Weinert
 Otto Winzer
 Friedrich Wolf
 Markus Wolf

Noter

Eksterne henvisninger

 Das Nationalkomitee und der Westen: die Reaktion der Westallierten auf das Freien Deutschen Bewegungen 1943-1948, Heinke Bungert, Franz Steiner Verlag, 1997
 Lebendiges Museum Onlines samling af materiale vedrørende NKFD

Etableret i 1943
Ophørt i 1945
2. verdenskrig
Organisationer

Nationalkomitee Freies Deutschland