Athura (antiguo persa para Asiria) fue un área geográfica al interior del Imperio aqueménida persa durante el período de 539 a 330 a. C. Si bien algunas veces es considerada como una satrapía, inscripciones reales aqueménidas la listan como un dahyu, un concepto generalmente interpretado como un grupo de personas o bien un país y su pueblo, careciendo de implicaciones administrativas.

Incluía, aproximadamente, el núcleo asirio original en el alto Tigris, la región del Éufrates medio y superior, la actual Siria (Eber-Nari) y parte del sureste de Turquía. El Imperio neoasirio colapsó por la invasión de los pueblos iranios en coalición con los babilonios, escitas y los cimerios a fines del . Tras la batalla de Nínive en el 612 a. C., Asiria cayó por completó en el 608 a. C.
Entre el 612 y el 559 a. C., Asiria fue dividida entre el Imperio medo al este y el Imperio neobabilónico al oeste. Ambas partes fueron incorporadas al Imperio aqueménida en el 539 a. C. y habrían formado parte de las satrapías de Media y Athura, respectivamente. En la división de Heródoto de los distritos tributarios del Imperio aqueménida, incluye al noveno de ellos como «Babilonia y el resto de Asiria», mientras que excluye a Eber-Nari.

A pesar de algunas rebeliones, Asiria funcionó como una parte importante del Imperio aqueménida. El pueblo asirio recibieron la prerrogativa de autogobernarse y el idioma de los asirios (el arameo) fue empleado diplomáticamente por los persas. Conocidos por sus habilidades guerreras, los soldados asirios (junto con los lidios) conformaron la fuerte infantería del Imperio aqueménida. Debido a la destrucción de Asiria durante la caída de su imperio, algunos académicos describen el área como un «desierto deshabitado»; sin embargo, otros asiriólogos, como John Curtis y Simo Parpola, han negado enfáticamente esta afirmación, al citar cómo Asiria terminaría convirtiéndose en una de las regiones más ricas del Imperio aqueménida. Esta riqueza se debió a la gran prosperidad de la tierra para la agricultura, la cual fue empleada eficientemente por los persas durante casi dos siglos. A diferencia de la política del Imperio asirio, los persas aqueménidas no intervinieron en los asuntos internos de las satrapías reinantes en tanto continuara el flujo de tributos e impuestos a Persia.

Véase también
 Asiria
 Asiria (provincia romana)
 Media (Cercano Oriente)
 Mesopotamia (provincia romana)
 Historia de Mesopotamia

Referencias

Estados y territorios fundados en el siglo VI a. C.
Estados y territorios desaparecidos en el siglo IV a. C.
Estados y territorios desaparecidos de Irak
Imperio aqueménida
Historia de Asiria
Historia de Mesopotamia
Satrapías aqueménidas

Asiria aqueménida


Smrdljiva pupavka (lat. Amanita virosa) je smrtno otrovna gljiva iz roda gljiva Amanita.

Opis
 Klobuk je širok od 5 do 8 centimetara, najprije okruglast, zatim stožast ili zvonolik, i na kraju otvoren, za vlažna vremena lagano ljepljiv, po suhom vremenu je sjajnosvilenkast, slabo mesnat, potpuno bijel, ponekad može u sredini biti slabo crvenkast, rub je gladak, vrlo često s visećim ostacima rukavca.
 Listići su gusti, pomiješani s mnogo lamelula, bijeli s malim dlačicama i zalijepljeni uz poneki ostatak rukavca (Velum partiale).
 Stručak je visok od 8 do 15 centimetara, cilindričan, ispod klobula je tanji, vitak, u mladosti pun, kasnije šupalj, bijel, ispod vjenčića vunasto čehast; vjenčić je opnast, prilično krhak, osjetljiv i brzo prolazan; dno stručka gomoljasto zadebljano s vidljivim poluslobodnim bijelim ovojem.
 Meso je bijelo, mekano, vrlo neugodnog zadaha, neugodna okusa; ako se kuša vrrhom jezika, ne smije se progutati.
 Spore su bijele, prozirne, okrugle 8 – 10 μm, amiloidne.

Kemijske reakcije
Listići i meso sa sumpornom kiselinom H2SO4 postanu svijetlocrveni, a meso i kožica klobuka u kemijskoj reakciji s kalijevom lužinom oboje se žuto.

Stanište
Smrdljiva pupavka raste od proljeća do jeseni u vlažnim crnogoričnim, rjeđe u bjelogoričnim šumama na kiselom silikatnom tlu; prilično je rijetka, ali se ponekad mogu pronaći cijele skupine.

Upotrebljivost
Smrdljiva pupavka je smrtno otrovna.

Sličnosti
Smrdljiva pupavka se lako može zamijeniti isto tako smrtno otrovnom bijelom pupavkom (lat. Amanita verna). Međutim smrdljiva pupavka ima na stručku uzdignute vunenaste bijele čehice i raste češće u crnogoričnim šumama na kiselom tlu. Za skupljače gljiva i ovdje prijeti velika opasnost od zamjene s jestivim šumskim pečurkama kao i kod bijele pupavke (lat. Agaricus silvicola Vitt., Agaricus obruptibulba Peck). Očito je da se puževi rado naslađuju tim gljivama i zato treba upozoriti sve one koji govore da su jestive gljive sve koje su nagrizli puževi nisu u pravu.

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Otrovne gljive
Agaricales

Smrdljiva pupavka


Trujillo () je jedna od 23 savezne države Venezuele, koja se nalazi na sjeverozapadu zemlje.

Karakteristike

U državi živi 686,367 stanovnika na površini od 7,400 km²

Trujillo sa zapada graniči s Jezerom Maracaibo, s istoka sa saveznom državom Portuguesa, s jugozapada s Državom Mérida, s juga s Barinasom i Zuliom sa sjevera.

Glavni grad države je još uvijek istoimeni Trujillo, trgovačko središte poljoprivrednog kraja, iako ga je tokom 20. stoljeća nedaleka Valera daleko nadmašila, kako brojem stanovnika tako i po ekonomskoj važnosti.

Trujillo je poznat po kipu Djevice mira (Virgen de la Paz), koji je jedan od najviših spomenika u Latinskoj Americi. Sam kip ima 46 metara, ali kako je postavljen na planini visokoj 1700 metara dominira čitavim krajem.

Privreda i transport

Najveći dio države leži u planinama masiva Cordillera de Mérida, i pored toga Trujillo ima razvijenu poljoprivredu koja se iako ograničena na kotline i aluvijalne visoravni nalazi pri samom vrhu u Venezueli.
U Trujillu se uzgajaju; banane, grašak, krumpir, mrkva, salata, kupus i ananas. Ostali važni usjevi su; kava, šećerna trska, kukuruz, grah, manioka, celer, cvjetača, grah i češnjak.

Preko države prolazi Panamerička i Transandska autocesta.

Izvori

Vanjske poveznice

 Trujillo na portalu Venezuela tuya
 Trujillo na portalu Encyclopedia Britannica

Savezne države Venezuele

Trujillo (država u Venezueli)


Schlosskirche (slotskirken) er en evangelisk kirke i Lutherstadt Wittenberg i den tyske delstat i Sachsen-Anhalt. Det var på denne kirkens hoveddør at Martin Luther i 1517, angivelig opslog sine 95 teser. Kirken blev i 1996 opført på UNESCOs liste over verdens kulturarv.

Historie
Den første kirke på stedet blev opført i 1340, og var knyttet til de askaniske hertugers slot. Ifølge overleveringene, slog Martin Luther sine 95 teser mod afladshandelen, op
på kirkedøren i 1517. Den såkaldte tese-dør vender ud mod slotspladsen.

Fredrik den vise som støttede Luther, blev begravet i kirken i 1525. Da ophørte også de private messer i kirken, og den evangeliske gudstjeneste blev indført. Martin Luther blev selv begravet her, 22. februar 1546. I 1560 døde Philip Melanchthon i Wittenberg, og blev begravet i slotskirken. I 1760 som var under Syvårskrigen, blev kirken beskudt og sat i brand, og den oprindelige tese-dør gik tabt. En ny kirke blev bygget på stedet, og indviet i 1870.

Fra 1885 til 1892 blev kirken og tårnet ombygget i nygotisk stil, til et mindesmærke over reformationen. Taget blev renoveret 1999-2000, og belagt med farvede tagsten, lige som det var efter ombygningen i 1892.

Eksterne lenker

Wittenberg Slotskirke


Woolfert er en animationsfilm instrueret af Søren Tomas efter manuskript af Søren Tomas, Torleif Hoppe og Kim Fupz Aakeson.

Handling

I en verden domineret af får bor Woolfert, en underkuet ulv. Sammen med sin makker samler han skrald i de rige fårekvarterer. Her forelsker han sig i filmdiva-fåret Sheela. Denne forelskelse bliver ikke nemmere af, at Sheelas bejler Lemmy Lam er en magtfuld politikomisær. Stik imod alle odds falder Sheela pladask for Woolfert. Hele fåreverdenen vender på en tallerken. Nu er ulvene pludselig populære. Men i kulissen lurer den forsmåede Lemmy Lam på at forpurre denne umulige kærligheds historie. Det kan da umuligt ende godt.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2013

Animationsfilm fra Danmark

Woolfert


La Comisión General de la Revolución Siria (, C.G.R.S en español y S.R.G.C en inglés) es una organización y coalición opositora siria contra el gobierno sirio dirigido por Baschar al Asad nacida durante Rebelión en Siria de 2011. Conformada por grupos de oposición política de esa nación de medio oriente, su creación fue anunciada el 19 de agosto de 2011 en Estambul, Turquía.

Objetivos

Entre sus principales objetivos se encuentra la creación a largo plazo en Siria de "un Estado democrático y civil de las instituciones que la libertad otorga, dignidad igualdad y el respeto de los derechos humanos a todos los ciudadanos".

Organizaciones de la guerra civil siria
Política de Siria

Comisión General de la Revolución Siria


الصَّنْج آلة موسيقية إيقاعية، معدنية مستديرة ومسطُّحة. يُسمَّى العازف بها: الصنَّاج وللأنثى الصنَّاجة.

ومن أنواعها:
 صنج صيني
 صنج اصطدام
 صنج مزدوج
 صنج فارسي
 صنجان أو الصنج اليدوي، وغيرها.

الصنج المزدوج آلة موسيقية عبارة عن قرصين من النحاس وهي آلة موسقية ايقاعية غربية، تشد احداهما باليد اليمنى والأخرى باليسرى ويكون ايقاع هابطا وصاعدا حيث انها ظهرت في عصر الفراعنة تستعمل في الفرق العسكرية.

انظر أيضا

 صاجات

مراجع

آلات موسيقية مبكرة

آلات موسيقية إيقاعية
الموسيقى العسكرية

صنج


متنزه الزوراء أو حديقة الزوراء متنزه عام يقع في جانب الكرخ في مدينة بغداد العاصمة العراقية وقد كان موقعه في السابق معسكرا للجيش حتى احيل إلى الاستثمار ليصبح متنزه الزوراء.

مساحة الحديقة 3 كيلومترات مربعة، أنشئت في مطلع عقد السبعينيات من القرن العشرين، على مساحة أصلية تقدر بـ 750 دونماً، ثم اقتطعت منها خلال الثمانينيات مساحة 300 دونم لإنشاء ساحة الاحتفالات.

توجد فيه مدينة ألعاب (ملاهي) وبرج مرتفع (برج الزوراء) . كما تشمل حديقة الحيوانات التي تضررت بشدة أثناء الغزو الأمريكي للعراق في 2003 خصوصا بعد اجتياح دبابات أمريكية لها بهدف تدمير تمثال كان منتصبا للرئيس العراقي الأسبق صدام حسين قرب الحديقة، كما فقدت عددا كبيرا من حيواناتها في حديقة الحيوان بداخلها، وقد أعيد تاهيل منتزه الزوراء وأصبح اليوم أجمل من قبل وعادت العوائل العراقية عموما والبغدادية خصوصا تمضي أوقات ممتعة فيه وتتناول الأكلات الشعبية، ويشهد متنزه الزوراء إقبالاً واسعاً خلال العطل الإسبوعية والأعياد والمناسبات والمهرجانات ومنها مهرجان بغداد الدولي للزهور والذي يقام على حدائق متنزه الزوراء.

متنزه الزوراء في حي الزوراء، محلة 207، ضمن بلدية الكرخ، وفي شرق الزوراء حي الصالحية وفي غربها حي الحارثية، وجنوبها مجمع القادسية وجنوب الشرق كرادة مريم، وشمالها محطة بغداد العالمية.

معرض الصور

مصادر

معالم بغداد
مناطق بغداد
مواقع ترفيهية في بغداد

حديقة الزوراء


Una mirada a El Mundo, anteriormente llamado La vuelta al mundo, fue un programa de televisión emitido de lunes a jueves por la cadena española Veo Televisión en horario nocturno. En 2012, tras el cese de emisiones de Veo Televisión, el programa pasó a emitirse en Discovery MAX (canal que ocupó la frecuencia de Veo) hasta su cancelación.

Estructura
Cada día de la semana, diversos periodistas  analizaban la actualidad política de la jornada, en ocasiones con la presencia de representantes políticos de los principales partidos.

Historia
El programa comenzó a emitirse el 14 de septiembre de 2009 bajo la dirección y presentación de John Müller. Tan sólo dos semanas después, Müller era relevado de su puesto y sustituido por el periodista Carlos Cuesta. La justificación dada por el director de la cadena, Melchor Miralles fue la de los pésimos resultados de audiencia, que se situaron en el 1'24% de cuota de pantalla.

Se inicia entonces una temporada en la que el espacio cuenta con contertulios del mundo periodístico, como Casimiro García-Abadillo, Victoria Prego, Isabel San Sebastián, Lucía Méndez, Fernando Jáuregui, Hermann Tertsch, José María Brunet, Raúl del Pozo, Carmelo Encinas, Antonio Pérez Henares, Esther Jaén o Charo Zarzalejos. Se dispara también la batalla por elevar la cuota de pantalla, especialmente con su más directo rival, el programa El gato al agua, emitido por la cadena Intereconomía, con una línea editorial,  un esquema y un público objetivo muy similares. Los resultados no favorecen a La vuelta al mundo, y así, a mediados de 2009, El gato... alcanzaba un 3'42% de cuota de pantalla frente al 0'9% del programa de Veo7.

Los malos resultados, propician la salida de Miralles como Director General de Veo 7 y la externalización de la realización en la empresa New Atlantis de, entre otros programas de La vuelta al mundo.

A partir de ese momento, se remodela el programa, que desde el 20 de septiembre de 2010, cuenta con un presentador distinto cada día de la semana: Ernesto Sáenz de Buruaga, Luis Herrero, Fermín Bocos, Pedro J. Ramírez y Carlos Cuesta. En enero de 2011, Fermín Bocos era sustituido por Miguel Ángel Rodríguez.

El programa deja de emitirse el 30 de junio de 2011, coincidiendo con el Cese temporal de las emisiones de Veo7. Más tarde, el 12 de septiembre de 2011, la cadena retoma sus emisiones bajo el nombre de Veo Televisión junto a la programación de comunicación comercial que vino emitiendo desde el cese temporal de sus emisiones. Entre los nuevos programas de la cadena, vuelve La vuelta a El Mundo bajo el nombre Con el mundo a cuestas. Finalmente, tras el acuerdo de Veo Televisión S. A. y Discovery Communications, Veo Televisión cesa sus emisiones definitivamente para dar paso a las emisiones de Discovery Max desde el 12 de enero de 2012. El programa, tras un descanso de Navidad, vuelve el 9 de enero de 2012 al nuevo canal bajo el nombre de Una mirada a El Mundo. Finalmente, el programa es cancelado emitiendo su último programa el 12 de julio de 2012.

Controversias

Manipulación en "La vuelta a El Mundo" destapada por "El Gran Wyoming"

El 5 de octubre de 2009, VEO7 emite un documental en su programa La vuelta al Mundo para denunciar la pobreza en España intentando culpar de esta a la gestión económica del Gobierno de José Luis Rodríguez Zapatero.
El conductor de La vuelta al Mundo, Carlos Cuesta, presenta así el documental:

El reportaje lleva por título «Yo, mendigo», y denuncia el aumento de la mendicidad por culpa de la crisis económica. Sin embargo, el programa que presenta el Gran Wyoming en La Sexta, El Intermedio, desvela que el vídeo está manipulado, ya que el reportaje de El Mundo se realizó en el año 2000, cuando gobernaba el Partido Popular de José María Aznar con mayoría absoluta.

Wyoming descubre la manipulación debido a algunos detalles que evidencian que el documental es anterior a la presidencia de Zapatero. En él aparece la imagen del centro comercial SEPU, que no cerró sus puertas hasta el año 2002. En otro momento de la cinta se observa como un céntrico cine madrileño proyecta Algo que contar, un filme que se inauguró el año 2000, cuando José María Aznar estrenó su mayoría absoluta. Además, los indigentes con los que El Mundo pretendía criticar la política económica de Zapatero hablaban en una parte del documental en pesetas y traficaban con teléfonos móviles desfasados.
Al finalizar la proyección del documental, Carlos Cuesta toma la palabra para pronunciar un editorial:

Referencias

Programas de televisión de debate y opinión política de España
Programas de televisión de Veo Televisión
Programas de televisión de Discovery MAX
Programas informativos de televisión de España

Una mirada a El Mundo


An Disa robusta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nicholas Edward Brown. An Disa robusta in nahilalakip ha genus nga Disa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Disa

Disa robusta


Van kedisi, adını Van Gölü bölgesine dayanan köklerinden alan, iyi bir yüzücü olan, gözleri mavi veya yeşil rengi ya da biri mavi diğeri yeşil olabilen bir kedi ırkı. Genelde Van kedisi yavrularının iki kulağı arasında bir veya iki adet siyah nokta bulunur.

Göz rengi

Van kedisinin göz rengi üç gruba ayrılır. Her iki gözü mavi (daima turkuaz mavisi), her iki gözü kehribar (sarı renk ve tonları, çok nadiren kahverengi) ve tek-göz (heterokromik; yani bir gözü mavi diğer gözü kehribar renkte olanlar) diye gruplandırılır. Mavi renk, daima turkuaz mavisi özelliğinde olurken, kehribar rengi farklı tonlarda görülebilir. Bununla birlikte, mavi gözlü Van kedileri de kendi arasında "mavi gözlü kısa, kadife kürklü" ve "mavi gözlü-uzun, ipek kürklü" olarak ikiye ayrılır.

Van kedilerinde, yeni doğan yavruların gözleri grimsi renktedir. Yavru kedinin doğumundan 25 gün sonra göz renkleri farklılaşmaya başlar ve 40 gün sonra da göz renkleri netleşir. İki kulağı arasında bir veya iki adet siyah nokta bulunan Van kedisi yavrularının çoğu tek-göz olur. Ve bu siyah noktalar âdeta tek-göz kedilerin mührü olarak tanımlanır.

Van kedisi gibi değişik göz rengine sahip köpeklerin, evcil güvercinlerin ve insanların da bulunduğu ve bu özelliğin genetik bir defekt sendrom olduğu bilinmektedir.

Kavram kargaşası

Terminoloji açısından, Türkiye dışındaki kediseverler boyutunda bir diğer olası kavram kargaşası mevcuttur. Literatürde, Türkiye'de bir yabancıya "Van kedisi" olarak satılan ve sonrasında yurt dışına giden ilk kedi olarak 1955'te İngiliz Laura Lushington ve Sonia Halliday'e 500 sterline satılan, biri "Van güzeli İskenderun" isimli iki kedi kaydedilmektedir. "Van güzeli İskenderun"un ve hemcinsinin safkan Van kedileri olmamaları, baş ve kuyruk kısımlarının renkli ve benekli olması nedeniyle bayan Lushington'ın bu kedilerden türettiği kedi türü, günümüzde "Van" ismi taşımakla birlikte, Van kedisinden farklı bir ırk oluşturmuştur. Bayan Lushington bu kedilere Turkish Van ismini vermiştir, bu isim Fransızca'ya "Turc de Van", Almanca'ya "Türkisch Van" şeklinde geçmiştir.

Başka bir deyişle, Van kedisi ve Batı dünyasındaki Turkish Van farklı kedilerdir. Ancak, Turkish Van isimli kedi cinsi de iyi yüzücüdür ve göz renkleri üç çeşittir. Aradaki farkın az çok anlaşılmaya başladığı günümüzde, safkan Van kedisi, Turkish Van'den ayrılmak için Batı literatüründe de Türkçe olarak "Van kedisi" veya "çift renkli gözlü kedi" şeklinde anılmaktadır.

Kızgınlık dönemi
Gündüz saatleri uzamaya başladığında, gitgide daha uzun süreler boyunca gün ışığı gören kedinin beynindeki hipotalamus bölgesi uyarılır ve FSH denen hormon üretilmeye başlar. FSH, hem yumurtalıkların yumurta üretmesini hem de östrojen hormonunun salgılanmasını sağlayarak dişi kedileri çiftleşmeye hazırlar. Bu döneme kızgınlık (Östrus) periyodu denir.

Van kedisi her yıl Şubat-Mart-Haziran aylarından birinde kızgınlık periyoduna girer. Bu periyot 10 gün kadar sürer. Kızgınlık döneminde gebe kalırsa genellikle o yıl içinde bir daha kızgınlık göstermez. Gebelik süresi 62 gün kadardır. Gebeliğin birinci ayından sonra karnı şişmeye başlar ve bu dönemden itibaren karnını kimseye dokundurtmaz. Sevgi istekleri özellikle gebelik döneminde daha fazladır. Van kedisi de diğer kedilerde olduğu gibi gözlerden uzakta doğurmayı sevdiğinden, birinci ayın sonundan itibaren ıssız ve karanlık yerler aramaya başlar. Doğumdan hemen sonra göbek bağı (Plasenta) anne kedi tarafından ısırılarak koparılır. Anne kedi, yavrularını 50-60 gün süreyle emzirir. Fakat bu süre kısalabileceği gibi uzayabilir de.

Bununla birlikte, yapay olarak aydınlatılan ve ısıtılan bir ev ortamında yaşayan bütün kediler gibi, Van kedileri de tüm yıl boyunca kızgınlık dönemi yaşayabilirler.

Bakım
Bu ırkın tüylerini her hafta düzenli olarak birkaç kez taramak tüy dökülmesini engelleyecektir.
Bu ırkın kedisi yaşlıysa, tarama sayısının arttırılması gerekecektir. Bunun sebebi ise yaşlı kedilerin daha yoğun tüylere sahip olmasıdır. Suyu çok seven bu kedi ırkının banyo yapmayı çok sevdikleri bilinmektedir. 2 aylık kadar oldukları andan itibaren sıcak havalarda banyo ettirilebilirler.

Safkan Van kedisi

Safkan Van kedileri tamamen beyazdır. En dikkate değer genetik özellikleri, genellikle uyumsuz olan gözleridir. Türün en değerli üyeleri biri kehribar yeşili ve biri mavi göze sahiptir.

Van Yüzüncü Yıl Üniversitesinde de "Van Kedisi Araştırma ve Uygulama Merkezi" bulunmaktadır.

Ayrıca bakınız
 Ankara kedisi
 Calico kedisi

Dış bağlantılar

 Yüzüncü Yıl Üniversitesi Van Kedisi Araştırma Merkezi Müdürlüğü

Kaynakça

Kedi ırkları
Türkiye'deki memeliler
Nesli kritik tehlikedeki hayvanlar

Van kedisi


Sub denumirea de Panteonul Moților este cunoscut monumentul istoric Cimitirul eroilor din Țebea. Situat lângă drumul european E79, în acest complex se află mai multe obiective care amintesc de vremurile glorioase de luptă ale moților, împotriva nedreptăților sociale, pentru eliberare și unitate națională. În cimitir se află biserica satului, mormintele lui Avram Iancu, Ioan Buteanu și Simeon Groza — revoluționari de la 1848, morminte și cruci comemorative ale eroilor din Războiul de Independență al României, din Primul și cel de-al Doilea Război Mondial, Gorunul lui Horea, precum și alți goruni.

Descriere
Complexul de monumente se află plasat pe o movilă, unde este biserica satului, înconjurată de cimitir. Spre vest de biserică este o poiană, înconjurată de o lizieră de arbori. În poiană, la circa 15 m vest de biserică se află mormântul lui Avram Iancu, considerat centrul complexului. Spre sud de mormântul lui Avram Iancu, la circa 15 m, se află gorunul lui Horea, iar la nord, în lizieră, cam la aceeași distanță, se află gorunul lui Avram Iancu. La sud de gorunul lui Horea, la circa 10 m, se află gorunul lui Ferdinand, iar la est de gorunul lui Horea, la circa 5 m, se află gorunul eroilor libertății. Ceva mai la est se află gorunii reginei Maria și al generalului Berthelot.

La nord de biserică și mormântul lui Avram Iancu, în lizieră, se află monumentele și mormintele eroilor din Războiul de Independență al României din 1877 și din Primul și al Doilea Război Mondial. Tot în liziera de la nord se află, între mormântul lui Avram Iancu și cele ale eroilor din războaie mormintele lui Ioan Buteanu și Simeon Groza.

Cimitirul este înconjurat de un zid și are două intrări, cea principală de la nord spre șosea, cu o alee orientată nord-sud care duce la mormântul lui Avram Iancu și cea secundară la vest, cu o alee orientată vest-est, care duce la gorunul lui Horea. Pe alee, lângă intrarea de la nord se află o serie de plăci omagiale.

În exteriorul complexului, la șosea, se află bustul lui Avram Iancu, executat de Ioan Medruț.

Istoric

Inițial, pe locul actualei biserici se afla o biserică de lemn, în stilul bisericilor de lemn din zonă. În curtea bisericii se afla un gorun, sub care Horea discuta cu moții despre problemele lor și tot aici a lansat chemarea la răscoala din 1784. Biserica actuală este o construcție de la sfârșitul secolului al XIX-lea.

La 13 septembrie 1874 aici a fost îngropat Avram Iancu. În 1924, cu ocazia centenarului nașterii sale, societatea ASTRA, al cărei președinte era Vasile Goldiș, a organizat între 28 august–2 septembrie ample manifestări, la care au luat parte regele Ferdinand I, regina Maria, primul ministru Ionel Brătianu, Miron Cristea, Vasile Suciu, Gurie Grosu, Octavian Goga, Alexandru Averescu, miniștri, generali, conducerea ASTREI. În acest scop cimitirul a fost reorganizat, mormântul lui Avram Iancu a fost împrejmuit și degajat — 24 de alte morminte fiind reamplasate — iar în perimetrul său au fost amplasate două tunuri din 1877.

Tot cu această ocazie gorunul lui Horea a fost recondiționat. Între 15–18 august au fost aduse de la Gurahonț osemintele lui Ioan Buteanu, iar de la Rovina cele ale lui Simeon Groza. În aceeași lună au fost strămutate aici circa 75 de morminte ale unor militari români care au căzut în 1916 în luptele de la Petroșani, Vulcan și de pe Jiu.

În vederea vizitei regale a fost dată în funcțiune o haltă CFR, aflată la nord la o distanță de 300 m, haltă legată de cimitir printr-o alee. Vizita regală a avut loc la 31 august, cu care ocazie locul a fost declarat Cimitirul Eroilor Neamului. Regele Ferdinand a plantat un gorun. De asemenea, au fost plantați goruni în numele reginei Maria și al generalului Berthelot.

La 1 noiembrie 1931 pe mormântul lui Avram Iancu a fost așezată o lespede inscripționată.

La 6 decembrie 1935 sub gorunul lui Horea s-a semnat acordul de Front Popular Antifascist, acțiune organizată de Frontul Plugarilor.

Monumentele complexului

Biserica cu tricolor

Biserica, ortodoxă, având hramul "Adormirea Maicii Domnului" a fost construită pe locul alteia, de lemn, între anii 1893–1896 și are pictate în interior pe tavan brâuri tricolore, fiind singura biserică din România care expune astfel acest simbol național. Inscripția votivă este în exterior, în partea dreaptă a ușii de intrare dinspre vest. Biserica a fost sfințită la 20 septembrie 1896.În biserică se află o serie de obiecte de muzeu: clopotul de bronz al vechii biserici, turnat în 1845, clopot care a vestit moartea lui Avram Iancu, coroanele cu tricolor, tabloul eroilor moților — Horea, Cloșca și Crișan, un drapel vechi cu chipurile lui Avram Iancu, Horea, Cloșca și Crișan, diferite podoabe. Cele trei coroane cu tricolor au fost depuse în 1899, 1924 și 1943. Cea din 1899 a fost depusă la 31 decembrie de studenții Coriolan Steer, Georhge Novacovici și Ioan Scurtu și pe flamura cu tricolor are inscripția "Dormi în pace! Noi veghem! Tinerimea română lui Avram Iancu", gest pentru care au fost anchetați, judecați și exmatriculați.

 Mormântul lui Avram Iancu

Inițial, mormântul era de pământ, conform obiceiului, Crucea de la căpătâi a fost donată de preotul Ioan Tisu (al doilea), care pregătise crucea pentru propriul său mormânt. Mormântul este acoperit cu o lespede de marmură gri inscripționată, sculptată de Gheorghe M. Cantacuzino, și este înconjurat de un gard de beton ornat cu lanțuri. Mormântul este clasificat monument istoric cu codul LMI HD-IV-m-A-03501.

 Mormântul lui Ioan Buteanu
Ioan Buteanu (1821, Sighetul Marmației – d. Iosășel, 1849) a fost un revoluționar pașoptist, prefect al Zarandului și tribun (grad militar echivalent cu colonel) al legiunii Auraria Gemina în perioada 1848–1849.

A fost înmormântat la Iosășel, pe malul Crișului Alb, pe locul unde a fost executat. În 1869 osemintele sale au fost mutate la Gurahonț, iar în 1924, împreună cu crucea, în cimitirul eroilor de la Țebea.Mager, Ținutul Hălmagiului: Troița de la Iosășel  Inscripția de pe fața dinspre sud a crucii sale este: "AICI SVNTV OSAMINTELE FERICITVLVI IONV BVTEANV, VNVL DINTRĂ MARTIRI NATIVNEI ROMÂNE VCISV PERFIDAMINTE ÎN ANVLV 1849 MAI 23/IVNIV 4. 1849 PVSV ÎN 1869 SEP. 10",Cristea, p. 70 iar cea de pe fața dinspre nord: "'''Prefectul Zarandului în 1848–9, prins mișelește în Abrud și spânzurat la Iosaș de fugăii unguri bătuți de Iancu. Mor liniștit moartea mea e răsbunată deajunsor în cele două înfrângeri ale maghiarilor la Abrud i-au fost ultimele-i vorbe — osămintele lui sau adus aici în 16 august 1924 la centenarul nașterii lui Iancu".

Mormântul lui Simeon Groza
Simeon Groza (n. 1822 Rovina – d. 19 februarie 1885 Rovina) a fost preot în Rovina, revoluționar pașoptist, viceprefect al Legiunii Zarandului în perioada 1848–1849. Inscripția de pe crucea sa este "Simion Groza tribunul celor 7 sate zarandene în 1848–9 ero(u)l de la Știurțul din Abrud paroh în Rovina 1834–1885. Osamintele lui au fost adus aci în 15 august 1924 la centenarul nașterei lui Iancu. Cu expresia "tribunul celor 7 sate zarandene" l-a descris George Bariț în Părți alese din istoria Transilvaniei pre două sute de ani în urmă, însă ca viceprefect era mai mult decât tribun.

Crucea de la 1877
Este o cruce înaltă de 3 m, situată lângă latura din nord a mormântului lui Avram Iancu (v. imaginea din caseta articolului). Este un simbol al fraternității zărăndenilor cu românii din Regat, în Războiul de Independență al României, război pe care l-au sprijinit material, financiar și prin voluntari. Inițial crucea se afla în partea de sud a bisericii, dar în 1977, cu ocazia centenarului, a fost mutată pe amplasamentul actual. Pe cruce se disting cu greu numele voluntarilor căzuți. Pe spatele crucii se poate desluși inscripția: "[…] se înal-/ția aceasta Cruce în/ Marirea Domnului/ cel Stelpanitoru Eroii/loru Sub pastori-/rea spirituale a loru/ Ioane Tisu si Ioane/ Jurca. La 20. Martiu/ 1877"

Mormintele eroilor din Primul Război Mondial
Cele 75 de morminte strămutate împreună cu cele ale eroilor locali sunt amplasate în două grupuri. La est, pe cinci rânduri, este un grup de 72 de morminte ale unor luptători ale căror nume sunt cunoscute, iar la vest 18 morminte ale unor eroi necunoscuți. Numerele sunt simbolice, reunite formează numărul 1872, anul morții lui Avram Iancu. Pe crucile din partea de est este trecut gradul, numele și numărul unității militare a fiecărui combatant. În mijoc se află mormântul lt. Constantin Ștefan Bârsan din Medgidia și al soldatului Ilie Bota din Șteia.

Crucea eroilor locali din Primul Război Mondial
Crucea este amplasată în zona dinspre vest a mormintelor eroilor, între mormântul și gorunul lui Avram Iancu. Pe fața dinspre sud conține 46 de nume ale unor țebeni căzuți pe câmpuri de luptă din Galiția, Italia și Franța și care nu s-au mai întors. Pe fața dinspre nord conține inscripția "RECUNOȘTINȚĂ EROILOR COMUNEI ȚEBEA. AICI AMINTIȚI CĂZUȚI PE CÂMPUL DE LUPTĂ PENTRU APĂRAREA PATRIEI ȘI ÎNTREGIREA NEAMULUI ÎN RĂSBOIUL MONDIAL DE LA 1914–1918. OMAGIUL SOC(IETĂȚII) SFT. GH(EORGHE) DIN ȚEBEA 5-XII-1931, iar pe postament SÂNGELE MORȚILOR LUPTĂ ÎN INIMA VIILOR".

Crucea eroilor locali din al Doilea Război Mondial
Monumentul, memorial al eroilor Țebei căzuți în al Doilea Război Mondial este amplasat lângă colțul de nord-vest al bisericii și este format dintr-un bloc de andezit cenușiu, în care s-a încastrat o cruce de marmură albă. Monumentul a fost ridicat în anul 1993 de Liviu Mircea Tisu, un stră- strănepot al preotului Ioan Tisu. Inscripția de pe monument este "1941–1945. RUGĂ (nn. "cruce") ÎN MEMORIA EROILOR ȚEBEI CĂZUȚI PE CÎMPURILE DE LUPTĂ ÎN AL DOILEA RĂZBOI MONDIAL CARE A PUSTIIT O LUME. EI AU FOST — urmează o listă de 13 nume, între care se remarcă numele lt.r. George Camber — VOR FI ÎNTOTDEAUNA ÎN INIMILE NOASTRE". Inscripția de pe spatele monumentului este: "Ridicata de satenii recunoscatori/ cu sârguința lui TISU V. LIVIU/ și sprijinul unităților:/ CUARȚ BAIA MARE/ MINA COMĂNEȘTI/ AGRICAMP–BUCUREȘTI/ ASOCIAȚIA VET. DE RĂZBOI – ARAD/ F-CA ZARAND BRAD/ U.M. 01099 BRAD/ sub oblăduirea/ BISERICII ORTODOXE ROMÂNE ȚEBEA"

Troița lui George Camber
George Camber a fost între anii 1927–1941 un învățător din Țebea, care în 1934 a publicat volumul Țara Zarandului și mai mulți ani a redactat foaia săptămânală Zarandul. Locotenent în armata română, a căzut în al Doilea Război Mondial pe frontul din Crimeea. În memoria sa soția, Silvia, învățătoare și ea în Țebea, și sătenii au ridicat o troiță de lemn, înaltă de 4 m, sculptată în stil maramureșean.

Mormintele sprijinitorilor liceului din Brad
Sunt mormintele unor persoane care au contribuit la înființarea în 1869 a gimnaziului greco-ortodox din Brad, primul gimnaziu cu predare în limba română din Munții Apuseni, al cincilea cu predare în limba română din Transilvania și ulterior la transformarea sa în liceu.

Sigismund Borlea
Sigismund Borlea (n. 1827 Șiria – d. 1883 Baia de Criș) a fost pretor și protonotar (prim notar) al Comitatului Zarand. Ca deputat (1865–1878) din partea Zarandului în Parlamentul de la Budapesta a susținut interesele Zarandului, inclusiv înființarea unui gimnaziu în limba română la Brad. Mormântul său se află în partea de nord a bisericii, la capătul rândului de morminte ale eroilor din război.

Teodor Pop
Teodor Pop (n. 1833 Burda – d. 23 iunie 1900 Baia de Criș). Urmează liceul la Beiuș și dreptul la Oradea. Între 1868–1876 a fost pretor al comitatului Zarand. După desființarea acestuia, în 1876, a rămas ca avocat la Baia de Criș. A participat la înființarea băncii "Albina" din Sibiu și a filialei sale din Baia de Criș și a fost membru fondator al băncii "Crișana" din Brad, al Asociațiunii pentru Cultura și Literatura Poporului Român și al Societății pentru Fond de Teatru Național Român. A fost membru al delegației care în 1892 a prezentat împăratului Francisc Iosif textul Memorandumului. Și-a donat întreaga avere, în valoare de 120 000 de coroane (echivalent cu 36 kg aur) gimnaziului din Brad, cea mai mare donație primită vreodată de acesta. Mormântul său se află în partea de nord a bisericii, lângă cel al lui Sigismund Borlea. Pe soclul crucii există incripția Această cruce a ridicat-o în semn de recunoștință și pietate reprezentanții gimnaziului gr. or. din Brad fericitului binefăcător care a închinat averea sa acestui institut de învățământ. fie etern pomenirea lui.

Zaharia Francisc Werner
Zaharia Francisc Werner (n. ? Baia de Criș – 29 aprilie 1897, Baia de Criș). Țăran de etnie germană, și-a donat și el averea gimnaziului din Brad. Mormântul său se află și el în partea de nord a bisericii, lângă cele ale lui Sigismund Borlea și Teodor Pop.

Pavel Oprișa

Pavel Oprișa (n. 29 septembrie 1861, Țebea – d. 1937, Țebea). Provenit dintr-o familie de preoți, a urmat școala din satul natal, gimnaziul în Brad (cl. I–IV), Alba Iulia (cl. V), Arad (cl. VI), Liceul Piarist din Timișoara (cl. VII–VIII), Institutul teologic și pedagogic din Sibiu (1884–1886) și ale Facultății de Litere și Filosofie din cadrul Universității din Budapesta (actuala ELTE-BTK), unde a fost coleg cu Miron Cristea. Tot aici și-a susținut în 1892 doctoratul, cu o teză despre cronicarul Miron Costin. A fost profesor (1890–1927) la liceul din Brad și director al liceului între 1904–1908, perioadă în care gimnaziul s-a transformat în liceu și s-au început demersurile (1906) pentru clădirea noului local al liceului. A organizat "Fondul Dr. Iosif Hodoș" (1904), destinat premierii profesorilor autori de lucrări științifice, manuale școlare și conferințe și "Fondul Prof. Dr. Pavel Oprișa și soția Eugenia" (1906), destinat premierii elevilor. A fost director al Despărțământului Brad al ASTREI și unul dintre organizatorii Adunării Generale a Societății pentru Crearea Fondului de Teatru Român.

Mormântul său se află în partea de sud a bisericii, și are inscripția "Dr. Pavel Oprișa, fost profesor–director al liceului «Avram Iancu» din Brad și luptător pentru cultura națională a românilor din Zarand. 1861–1937. Soția Eugenia dr. Oprișa n. Cuteanu 1874–1948". În același mormânt este îngropat fiul său cel mic și cele două soții ale sale, inscripția pe spatele monumentului fiind "Dr. Tit Liviu Oprișa, advocat 1904–1978 și tovarășele sale de viață Arety Dr. Oprișa n. Busitia 1902–1948. Silvia Camber n. Florea 1909–1967", ultima fiind văduva lui George Camber.

Bustul lui Avram Iancu
Monumentul lui Avram Iancu, operă a sculptorului Ioan Medruț, a fost inaugurat la 16 septembrie 2006. Este situat în exteriorul cimitirului, spre nord-vest, la șosea, și este format dintr-un bust de bronz pe un soclu de travertin așezat pe un platou octogonal cu doua trepte.

Goruni

Gorunul lui Horea

Este Gorunul sub care Horea a chemat la luptă în 1784 țăranii din zonă. Este considerat că ar avea circa 400 de ani. Datorită vechimii sale, în 1924 a fost recondiționat prin betonare în interior, iar coroana retezată. S-a dezvoltat o ramură laterală, distrusă de o furtună la 19 iulie 2005. Actual din gorun n-a mai rămas decât sarcofagul de beton. Gorunul este clasificat monument istoric cu codul LMI HD-IV-m-B-03502.

Din ramura ruptă în 2005 s-a cioplit o cruce de 1,8 m, Crucea lui Horea, amplasată alături de mormântul lui Avram Iancu. Inaugurarea crucii a avut loc la 30 aprilie 2006. Din 2007 crucea este protejată de o vitrină de sticlă.

Gorunul lui Avram Iancu
Este în realitate un stejar (Quercus robur), în vâstă de circa 200 de ani, având o înălțime de 12 m.

Alți goruni din complex

În decursul timpului, în semn de recunoștință pentru eroii moților și ai neamului românesc, au mai plantat goruni (Quercus petraea) în cimitir diverse pesonalități. Cu ocazia manifestărilor din 1924 au plantat goruni regele Ferdinand I și Regina Maria și s-a plantat un gorun în numele generalului Berthelot. În anul 1966, prezent la Țebea, Nicolae Ceaușescu a dorit să planteze și el un gorun la căpătâiul mormântului lui Avram Iancu, dar acesta nu a prins rădăcini. Ca să nu se afle acest lucru, lucrătorii silvici au plantat în mare secret un alt puiet, care a avut aceeași soartă și abia al treilea puiet s-a prins în pământ. Acest puiet a avut o soartă tragică, el fiind smuls din pământ, dus în fața fostului Consiliu Popular, tăiat și dat pe foc în decembrie 1989 de către localnicii revoltați din Brad.

La 11 septembrie 2005, după circa două luni de la furtuna care a distrus gorunul lui Horea, Traian Băsescu a plantat un puiet de gorun (Quercus petraea) la aproximativ 5 metri est de sarcofagul de ciment care proteja vechiul gorun al lui Horea, puiet care în acel moment avea aproape 10 ani și care s-a prins.

Plăci memoriale și de informare

Pe aleea de la intrarea de la nord este situată o placă a cărei inscripție este "ȚEBEA — INIMĂ DE NEAM ȘI ȚARĂ, PANTEON AL MARTIRILOR LUPTEI PENTRU LIBERTATE ȘI NEATÎRNARE".

Între cele trei morminte, ale lui Iancu, Buteanu și Groza se află o placă de marmură cu inscripția ÎN AMINTIREA CELOR TREI CONDUCĂTORI AI REVOLUȚIEI DE LA 1848 ÎNMORMÂNTAȚI ÎN ACEST LOC — AVRAM IANCU, IOAN BUTEANU, SIMION GROZA, SIMBOLURI VII ALE LUPTEI EROICE DUSĂ DE POPULAȚIA ROMÂNEASCĂ DIN TRANSILVANIA PENTRU DREPTURI SOCIALE ȘI NAȚIONALE.

La 14 decembrie 2008 lângă intrarea de la nord, în dreapta aleii, a fost inaugurat un piedestal din zidărie de moloane, care are 5 plăci de marmură albă de Rușchița, inscripționate. Inscripțiile cuprind un mesaj de glorificare a celor 40 000 de victime din Munții Apuseni din 1848–1849, un citat din testamentul lui Avram Iancu, unul din declarația lui Cloșca din 12 noiembrie 1784 de la Tibru, unul din discursul lui Vasile Goldiș din 1924.

În 2009 lângă primul piedestal a fost amplasat un al doilea, acoperit de două plăci de andezit în două ape, pe care sunt notate cu caractere roșii date semnificative din istoria Țării Moților: 1784, 1849, 1919, 1944 și 1989, precum și expresii clasice, ca "NO HAI !" și "NIHIL SINE DEO". La 12 decembrie 2009 la piedestal a fost atașată o placă de marmură albă care comemorează gestul studenților Coriolan Steer, Georhge Novacovici și Ioan Scurtu. Ambele piedestale au fost ridicate de asociația Țara Iancului — Iubirea Mea din Deva și de clubul de elevi "Crăișorii" al acesteia.

Tot la 12 decembrie 2009 au fost inaugurate trei plăci de identificare din granit negru, fixate în suporturi de andezit gri, amplasate la baza gorunilor lui Iancu, al reginei Maria și al regelui Ferdinand. Plăcile sunt donație a clubului "Crăișorii".

Mausoleul
Asociația Țara Iancului — Iubirea Mea a lansat la 12 septembrie 2009 o proclamație în care se propune construirea la Țebea a unui mausoleu în memoria celor peste 40 000 de martiri din 1848–1849, scop pentru care s-au lansat liste de susținere și de subscripție. Altă propunere este ca gardul ce înconjoară cimitirul să fie placat cu granit negru în care să fie încrustate numele martirilor. Se speră că acest mausoleu va deveni un obiectiv turistic.

Manifestări comemorative

În fiecare an aici au loc într-a doua duminică a lunii septembrie, la o dată cât mai apropiată de 10 septembrie — ziua morții lui Avram Iancu — manifestări comemorative. Începutul a fost făcut în 1972, cu ocazia centenarului morții lui Avram Iancu, când a fost organizată o serbare pionierească. În perioada 1980–1984 aici au avut loc spectacole ale Cenaclului Flacăra. Din 1986 manifestarea era sub denumirea "Întâlnirea Tineretului cu Istoria", fiind o replică la evenimentul organizat la Costești. După 1989 manifestarea a devenit o serbare câmpenească, numită "Serbarile Naționale de la Țebea". La serbări participă în fiecare an 5–10 000 de oameni. Manifestările sunt organizate de către Consiliul Local al comunei Baia de Criș, în colaborare cu Consiliul Județean Hunedoara, Casa de Cultură din Brad și Societatea Cultural-Patriotică "Avram Iancu".

Comemorările constituie ocazii pentru politicieni de a acumula capital politic, în special în anii electorali, lucru exploatat prima dată de Gheorghe Funar și Vatra Românească. Se depun coroane și se rostesc discursuri, după care urmează un program folcloric. Unii politicieni încearcă să folosească potențialul politic al locului prin amplasarea de afișe electorale, însă actual acest fapt nu mai este permis în incinta cimitirului, pentru a nu afecta caracterul comemorativ al manifestării.

Note

Bibliografie
 Traian Mager, Ținutul Hălmagiului, monografie în 4 volume, Arad: Tipografia Diecezană, 1937
 Ioan Pârva, Drumuri în Țara Zarandului", București: Ed, Sport-Turism, 1983
 Nicolae Cristea, Țebea și Baia de Criș. Locuri, fapte, monumente, Deva: Ed. Emia, 2010, ISBN 978-973-753-187-2
 Ioan Sebastian Bara ș.a., Județul Hunedoara: Monografie, vol. 5 (Personalități hunedorene), Deva: Ed. Emia, 2015, ISBN 978-973-753-313-5

 Lectură suplimentară
 Ioan Pârva, Oameni și locuri din Tara Moților, Deva: Ed. Călăuza v.b., 2006, ISBN 978-973-843867-5
 Ioan Pârva, Drumeții prin amintiri, Deva: Ed. Călăuza v.b., 2012, ISBN 978-606-517034-6
 Romulus Neag, Monografia municipiului Brad, Deva: Ed. Corvin, 2004
 Romulus Neag, Personalități brădene în lumina istoriei, Deva: Ed. Corvin, 2006, ISBN 973-622-283-7
 Nicolae Cristea, Țebea: Sat istoric românesc – ghidul monumentelor locale''

Vezi și
 Țara Moților

Legături externe

 Țebea — Panteonul Moților pe YouTube

Monumente istorice din județul Hunedoara
Cimitire din România

Panteonul Moților


Georg Büchner ist der Name folgender Personen:

* Georg Büchner (1813–1837), deutscher Schriftsteller, Mediziner und Naturforscher
 Georg Büchner (Politiker) (1862–1944), deutscher Industrieller und Politiker (DDP)
 Georg Büchner (Manager) (1931–2018), deutscher Manager und Verbandsfunktionär

Georg Büchner steht für:

 Georg Büchner (Schiff), ein ehemaliges Frachtschiff

Siehe auch:
 Georg-Büchner-Preis, ein deutscher Literaturpreis
 Georg Buchner

Georg Büchner (Begriffsklärung)


La ligne de Iisalmi à Ylivieska (), dite aussi ligne Kyösti Kallio (), est une ligne de chemin de fer, à voie unique, du réseau de chemin de fer finlandais qui relie Iisalmi à Ylivieska.

Histoire
La ligne est ouverte à la circulation en plusieurs phases : la première section d'Iisalmi à Kiuruvesi est mise en service en 1923 ; la section restante est ouverte à la circulation en trois parties en 1925 comme suit : Kiuruvesi-Pyhäsalmi, Pyhäsalmi-Haapajärvi et enfin Haapajärvi-Ylivieska.

Caractéristiques

Ligne
La ligne Iisalmi–Ylivieska est la section du réseau ferroviaire finlandais allant d'Iisalmi à Ylivieska via Pyhäjärvi. La longueur de la ligne est de . La ligne longe la .

Ouvrages d'art

Gares et haltes

Exploitation

Projets

La ligne à voie unique et non électrifiée, sera électrifiée en 2020-2023.

Notes et références

Bibliographie

Voir aussi

Articles connexes
 Transport ferroviaire en Finlande
 Réseau ferroviaire finlandais

Liens externes

Iisalmi–Ylivieska
Transport à Ylivieska
Transport à Iisalmi
Transport à Haapajärvi
Transport à Kiuruvesi
Transport à Nivala
Transport à Pyhäjärvi
Kyösti Kallio

Ligne de Iisalmi à Ylivieska


Nylon est un quartier de la ville de Douala, capitale économique du Cameroun. Il est situé dans la commune d'arrondissement de Douala 3, subdivision de la Communauté urbaine de Douala.

Histoire
Nylon est un quartier de Douala III formé et créé aux environs de 1968.  C'était un quartier populaire de la ville à cause de ses inondations pendant la saison de pluie. en effet, les riverains avaient constatés que lorsqu'il y pleuvait, le quartier s'inondait très vite; et lorsque la pluie cessait, l'eau s'écoulait et disparaissait aussi rapidement qu'elle était venue. c'est à cause de cette propriété géographique qu'on lui a donné le nom de  en référence au tissus nylon connu pour vite sécher.

Géographie
Le quartier Nylon est situé dans l'arrondissement de Douala 3.

Institutions
Bataillon Blindée de Reconnaissance (BBR)

Éducation
 École Publique de Nylon
 Lycée de Nylon Brazzaville
 Collège Privé Sainte Marthe
 Séminaire Saint Paul de Nylon

Lieux de culte
 Paroisse Saint Paul de Nylon
 Baptist Church Brazzaville

Lieux populaires
 Marché Dakar
 Général Express Voyage - Agence de Brazzaville

Santé
Hôpital de district de Nylon

Dispensaire Saint-Paul de Nylon

Notes de références

Quartier de Douala

Nylon (Wouri)


Alberto Jorge Seixas dos Santos (* 20. März 1936 in Lissabon; † 10. Dezember 2016 ebenda) war ein portugiesischer Filmregisseur.

Werdegang
Seine Eltern stammten aus dem Seebad Figueira da Foz. Er studierte Geschichte und Philosophie an der Universität Lissabon. Nach vier Jahren, in denen er bereits in Filmklubs aktiv war, brach er 1958 die Studien ab und wurde Filmkritiker für verschiedene Zeitungen, darunter den Diário de Lisboa und der Jornal de Letras e Artes. Seit 1962 studierte er am Institut des hautes études cinématographiques in Paris und an der London Film School.

Nach einigen Dokumentarfilmen drehte er 1968 mit dem Kurzfilm Brandos Costumes seinen ersten Spielfilm, der jedoch erst nach der Nelkenrevolution gezeigt wurde. Am Schnitt des Films war die schwedische Regisseurin Solveig Nordlund beteiligt, die sich seit ihrem Zusammentreffen mit Seixas Santos 1962 dem Film zugewendet hatte.

Seixas Santos war 1969 Mitbegründer des Filmkollektivs Centro Português de Cinema, einer Keimzelle des Novo Cinema. Nach der Nelkenrevolution 1974 wurde er Direktor der Filmschule des Nationalkonservatoriums in Lissabon und später Leiter des Instituto Português de Cinema, dem heutigen Instituto do Cinema e do Audiovisual. In den 1980er Jahren war er Programmdirektor bei der Rádio e Televisão de Portugal.

In den letzten Jahren wendete er sich wieder der Regie und speziell dem Erzählkino zu, auch auf internationaler Ebene.

Er ist Pate des Filmfestivals FigueiraFilmArt, das 2014 als Nachfolger des traditionsreichen Festival Internacional de Cinema da Figueira da Foz (FICFF, 1972–2002) neu gegründet wurde.

Rezeption
Seixas Santos' Bedeutung für den Portugiesischen Film lässt sich nicht an seinen relativ wenigen Filmen messen. Zwar waren Werke wie Brandos Costumes ("Sanfte Bräuche") oder Mal ("Böse") wegweisend für die Filmschaffenden und die Filmkritik des Landes, und auch sein Film Gestos e Fragmentos ("Gesten und Fragmente"), in dem 8 Jahre nach der Nelkenrevolution neben Robert Kramer auch einer der wichtigsten Revolutionsmilitärs (Otelo Saraiva de Carvalho) zu Wort kommt, regte Diskussionen an. Doch war Seixas Santos vor allem als Theoretiker eine wichtige Figur im portugiesischen Kino, besonders der 60er und 70er Jahre. Er gab wichtige Impulse und engagierte sich auf allen Ebenen und in allen wichtigen Institutionen für das portugiesische Kino. Er ist bis heute ein gefragter Filmkritiker und eine Institution im Kulturbetrieb des Landes, was Kino angeht.

Filmografie

Siehe auch
 Portugiesischer Film
 Novo Cinema

Literatur
 Jorge Leitão Ramos Dicionário do Cinema Português 1962–1988 Editorial Caminho, Lissabon 1989 ISBN 972-21-0446-2.
 Jorge Leitão Ramos Dicionário do Cinema Português 1989–2003 Editorial Caminho, Lissabon 2005 ISBN 972-21-1763-7.
 Alcides Murtinheira, Igor Metzeltin: Geschichte des portugiesischen Kinos. Praesens Verlag, Wien 2010, ISBN 978-3-7069-0590-9.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmregisseur
Drehbuchautor
Person (Lissabon)
Portugiese
Geboren 1936
Gestorben 2016
Mann

Alberto Seixas Santos


Destinacijska menadžment kompanija ( DMK ) je profesionalno uslužno poduzeće koje raspolaže opsežnim znanjem o (geografskom) području u kojem posluje, stručnošću i drugim sredstvima, specijalizirano za osmišljavanje i provedbu događanja, aktivnosti, tura, prijevoza i programsku logistiku

Vrlo je malo organizacija za upravljanje destinacijama. Menadžment podrazumijeva kontrolu a rijetko koja turistička organizacija ima kontrolu nad resursima odredišta kao u slučaju razvoja odmarališta Rotorua od strane vlade Novog Zelanda u prvoj polovici 20. stoljeća.Većina ovih subjekata smatra se odredišnim marketinškim organizacijama Vidi

DMK pruža usluge na tlu temeljem lokalnog znanja o njihovim odredištima. Te usluge mogu biti prijevoz, hotelski smještaj, restorani, aktivnosti, izleti, konferencijske dvorane,tematska događanja, svečane večere i logistika, sastanci, insentivi kao i pomoć za prevladavanje jezičnih barijera. Djelujući kao konzorciji za kupnju, DMK-ovi mogu osigurati povlaštene cijene na temelju kupovne moći koju imaju sa svojim stalnim ili preferiranim dobavljačima.

Vidi također
 Turistička agencija
 Tour operator

Izvori

Turizam

Destinacijski menadžment


Le tribunal judiciaire de Caen est une juridiction française, siège de l'autorité judiciaire dans le département du Calvados.

Articles connexes
 Cour d'appel
 Tribunal de grande instance (France)

Notes et références

Liens externes

Tribunal judiciaire
Tribunal judiciaire
Justice en Normandie
Caen

Tribunal judiciaire de Caen


An Eriocaulon wayanadense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Vivek, Swapna ngan K.K.Suresh. An Eriocaulon wayanadense in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon wayanadense


Childeric (also Childerich or Childéric) was the name of several Frankish kings:

 Childeric I (c.440–481)
 Childeric II (c.653–673)
 Childeric III (c.717–754)

See also
 Hilderic (disambiguation)
 Childeric Muller, French TV personality and politician

Childeric


The New Jersey Pine Barrens, also known as the Pinelands or simply the Pines, is the largest remaining example of the Atlantic coastal pine barrens ecosystem, stretching across more than seven counties of New Jersey. Two other large, contiguous examples of this ecosystem remain in the northeastern United States: the Long Island Central Pine Barrens and the Massachusetts Coastal Pine Barrens. The name pine barrens refers to the area's sandy, acidic, nutrient-poor soil. Although European settlers could not cultivate their familiar crops there, the unique ecology of the Pine Barrens supports a diverse spectrum of plant life, including orchids and carnivorous plants. The area is also notable for its populations of rare pygmy pitch pines and other plant species that depend on the frequent fires of the Pine Barrens to reproduce. The sand that composes much of the area's soil is referred to by the locals as sugar sand.

The Pine Barrens remains mostly rural and undisturbed despite its proximity to the sprawling metropolitan cities of Philadelphia and New York City, in the center of the very densely populated Boston-Washington Corridor on the Eastern Seaboard. The heavily traveled Garden State Parkway and Atlantic City Expressway traverse sections of the eastern and southern Pine Barrens, respectively. The Pine Barrens territory helps recharge the  Kirkwood-Cohansey aquifer, containing some of the purest water in the United States.

As a result of all these factors, in 1978, Congress passed legislation to designate  of the Pine Barrens as the Pinelands National Reserve (the nation's first National Reserve) to preserve its ecology. A decade later, it was designated by the United Nations as an International Biosphere Reserve. Development in the Pinelands National Reserve is strictly controlled by an independent state/federal agency, the New Jersey Pinelands Commission.

The Pinelands Reserve contains the Wharton, Brendan T. Byrne (formerly Lebanon), Penn, and Bass River state forests. The reserve also includes two National Wild and Scenic Rivers: the Maurice and the Great Egg Harbor.

John McPhee's 1967 book The Pine Barrens focuses on the history and ecology of the region.

History

Prehistoric

Between 170–200 million years ago, the Atlantic coastal plain began to form.

The Barrens formed in the southernmost and newest land area in New Jersey 1.8 to 65 million years ago, during the Tertiary era.

Over millions of years, the rising and falling of the coastline deposited minerals underground, culminating with the end of the last ice age about 12,000 years ago, when plants and trees began growing in what is now New Jersey.

Forest fires have been a common occurrence before habitation by humans. Fire has played a major ecological role in the Pinelands, and the ecotypes "suggest that short fire intervals may have been typical in the Pine Plains for many centuries, or millennia."

Pre-Columbian
Around 10,000 years ago, the ancestors of the Lenape people first inhabited the Pine Barrens.

The fire regime before European settlement is poorly understood. Scholars know that the Lenape tribes burned the woods in the spring and fall to reduce underbrush, and improve plant yields and hunting conditions. The Pine Barrens, with its sandy soil, did not attract a permanent agriculture population (whose main interest would have been to establish permanent boundaries and clear the forests for fields). The area's sparse population encouraged a long-lasting attitude that forest fires should be set for local benefit—even on the lands of others. For instance, it was profitable for charcoal burners to set fires deliberately, in order to make the trees useless for any purpose other than charcoal making, then purchase the trees for a discount.

European settlement
During the 17th century, the area that is now New Jersey was explored and settled by the Swedish and Dutch, who developed whaling and fishing settlements mainly along the Delaware River. The English claimed the area as of 1606 under their London Company, and the Dutch abandoned their claim to the English in 1664. The first shipbuilding operations began in the Pine Barrens in 1688, utilizing the cedar, oak, and pitch trees, as well as local tar and turpentine. The first sawmills and gristmills opened around 1700, leading to the first European settlements in the Pinelands.

During the colonial era, the Pine Barrens was the location of various industries. In 1740, charcoal operations began in the Pine Barrens, and the first iron furnace opened in 1765. Bog iron was mined from bogs, streams, and waterways, and was worked in about 35 furnaces including Batsto, Lake Atsion, Hampton Furnace in Shamong, Hanover Furnace in Pemberton, Ferrago in Lacey, and several other locations. Iron from these early furnaces was instrumental in supplying the American military with weapons and camp tools during the American Revolution, the War of 1812, and the Second Barbary War. For example, Commodore Stephen Decatur Jr. sailed to Algiers armed with 24-pound cannons that had been cast at Hanover in 1814.

The first Indian reservation in the Americas was founded Brotherton in 1758, in what is now Indian Mills in Shamong Township. In 1778 during the Revolutionary War, the British burned and pillaged the village of Chestnut Neck in a failed attempt to destroy the ironworks at Batsto Village. In 1799 after the war, the first glassworks opened in Port Elizabeth, and by that time, whaling operations had stopped. The first cotton mill in the Pine Barrens opened in 1810 at Retreat. Cultivated cranberry bogs begin in the 1830s, and in 1832, the first paper mill opened in the region. In 1854, the first railroad across the Pinelands opened, connecting Camden and the newly-established Atlantic City. Railroads soon connected the various small towns that existed across the Pine Barrens.

In 1869, the bog iron industry ended in the Pine Barrens, after the discovery that iron ore could be mined more cheaply in Pennsylvania. Other industries such as paper mills, sawmills, and gristmills rose and fell throughout the years, catering chiefly to local markets. Smaller industries such as charcoal-making and glassmaking also were developed, meeting with varying degrees of success. Over time, however, the forest reclaimed almost all traces of the Pine Barrens' industrial past. Ghost towns—remnants of villages built around these former industries—can still be found at various locations. Batsto Village has been restored to its mid-19th century state as a state historic site.

The Kallikak study
The Pine Barrens were home to many rural, backwoods families. For years, residents of the rural area were called "Pineys" by outsiders, as a derogatory term. Today many Pinelands residents are proud of both the name and the land on which they live. In the early 20th century, a family identified in a case study by the pseudonym, the Kallikaks, were presented as an example of genetic inferiority by eugenicists. Today, scholars understand that the facts in the Kallikaks study were misrepresented, including photographs altered to make the family members appear more backward.

Aviation accidents
On July 12, 1928, the Mexican aviator and national hero Emilio Carranza crashed and was killed in Tabernacle, New Jersey, while returning from a historic goodwill flight from Mexico City to the United States. Flying back from Long Island, he encountered a thunderstorm and crashed in Burlington County. A 12 ft (3.6 m) monument identifies the location of the crash.

Efforts to preserve the Pine Barrens

Despite rapid urbanization of surrounding areas, the Pine Barrens remained largely untouched because its sandy soil was unsuitable for growing most crops. Its iron and charcoal deposits did not compete with more readily accessible deposits elsewhere. In 1969, the Pine Barrens averaged a density of , compared with  in the lands bordering it. With rising environmental concerns at the time, people became alerted to the possible destruction of the Pine Barrens and its aquifer by urban sprawl.

State authorities in the region discussed plans to construct a jetport and associated city in the Pine Barrens to alleviate congestion at other major regional airports of the Mid-Atlantic. The low cost of land and lower incidence of fog in the area made the plan appealing.

Congress created the New Jersey Pinelands National Reserve, the country's first National Reserve, to protect the area under the National Parks and Recreation Act of 1978.

The surviving Medford office of Dr. James Still, the 19th century "Black Doctor of the Pines", was purchased for preservation by the State of New Jersey in 2006. Today it is the Dr. James Still Historic Office Site and Education Center.

The reserve contains Wharton State Forest, Brendan T. Byrne State Forest, Bass River State Forest, and Penn State Forest. The Pinelands was designated a U.S. Biosphere Reserve by UNESCO in 1983 and an International Biosphere Reserve in 1988.

Howard P. Boyd was instrumental in working to preserve the Pine Barrens and educate visitors. He died in December 2011, within the Protection Area of the Pinelands National Reserve.

Jersey Devil and other folklore

The Pine Barrens gave rise to the legend of the Jersey Devil, said to have been born in 1735 to a local woman named Mrs. Leeds in an area known as Leeds Point. It was said that he was her 13th child and, because of the unlucky number, he was cursed. Another story says that the mother gave birth to a hideous monster that attacked her and her nurses, before flying up and out of the chimney and disappearing into the Barrens. The Devil is said to roam the Pine Barrens, with many sharing stories of encounters with the Devil during dark nights in the Pinelands.

Pine Barrens folklore also includes the ghost of the "Black Doctor", the ghost of Captain Kidd, the "Black Dog", and various other ghosts, as well as folklore associated with the Blue Hole and other so-called "blue holes" in the Pine Barrens.

Geography
The New Jersey Pinelands National Reserve contains approximately  of land, and occupies 22% of New Jersey's land area, including territory of much of seven counties. Counties affected by the act are Atlantic, Burlington, Camden, Cape May, Cumberland, Gloucester and Ocean.
The Pine Barrens comprise a major part of the Atlantic coastal pine barrens ecoregion.

Although natural fires have occurred, evidence shows that most fires in the region are of human origin.

Climate

The Pine Barrens of New Jersey are in the transition zone between humid subtropical and humid continental climates. The Pine Barrens, however, have a microclimate that allows for a shorter frost-free season, and colder nighttime temperatures compared to most of New Jersey. Because of sandy soil and very little development, clear and calm nights can get much colder in the Pine Barrens than in the surrounding areas. On an average night, a  difference is commonly seen, but the change can be as much as .

The Pine Barrens receives annual snowfall, varying from  throughout the Pinelands (the northern pinelands receive the most snowfall, on average). Summers are typically hot and humid, and winters are typically cold, and fall/spring are milder transition seasons. Frost can be seen in fall, spring, and winter. In the Pine Barrens, frost occurs earlier in the fall and later in the spring than the surrounding areas due to the sandy soil.

The average annual precipitation in the Pinelands is from , but year-to-year precipitation varies greatly. Thunderstorms are frequent in the warmer months, along with strong winds and heavy rains from these storms.

Flora

The Pine Barrens is home to at least 850 species of plants, of which 92 are considered threatened and endangered. Several species of orchids, including the pink lady's slipper, are native to the Pine Barrens. The region hosts more than 20 species of wild berries, including wild raisin, red chokeberry, highbush blueberry, huckleberry, bearberry, and cranberry.

The forest communities are strongly influenced by fire, varying from dwarf pine forests less than  tall where fires are frequent, to pine forests, to oak forests where fires are rare. Dark swamps of Atlantic white cedar grow along the waterways.

Forest fires play an important role in regulating the growth of plants in the Pine Barrens. Frequent light fires tend to reduce the amount of undergrowth and promote the growth of mature trees. Forest fires have contributed to the dominance of pitch pine in the Pine Barrens. They can resist and recover quickly from fire by resprouting directly through their bark (something very unusual for pines) and frequent killing fires keep an area covered with small sprouts. Their serotinous pine cones open only after having been heated by a fire.

The prevalence of forest fire allows the pitch pines to dominate over oaks, which by comparison are usually killed outright by a moderate or intense fire. High air temperatures and dry plant undergrowth contribute to the intensity of the fire. While severe fires are uncommon, severe fires at fairly frequent intervals can eliminate species that do not bear seed at an early age.

Efforts to battle forest fire attract debate over how to best preserve the Pine Barrens. While fires constitute a danger to property and inhabitants, preservationists argue that eliminating forest fires would cause the Pine Barrens to become dominated by oak trees. A few areas which had previously consisted of scrub and pitch pine have become dominated by oak trees because of intervention after settlement to reduce the frequency of forest fires.

Fauna
The Pine Barrens is home to at least 39 species of mammals, over 300 species of birds, 59 reptile and amphibian species, and 91 fish species. At least 43 species are considered threatened and endangered by the NJ Division of Fish and Wildlife, including the rare eastern timber rattlesnakes (Crotalus horridus) and bald eagles.

A threatened species of frog, the Pine Barrens tree frog, has a disjunct population there. American black bears are finding their way back into the Pine Barrens after a history of hunting and trapping had driven them out.

Believed to have been extirpated from the state by 1970 due to destruction of its territory and human encroachment, the bobcat gained legal protection in 1972. It is classified as a game species with a closed season; in 1991 it was added to the list of endangered species in New Jersey. Between 1978 and 1982, the state introduced 24 bobcats from Maine into the northern portion of the state. Since 1996, they have been monitored by biologists with the aid of GPS transmitters in order to determine habitat ranges and preferences.

A scent-post survey in 1995 proved bobcat presence in four northern counties. There have been reliable sightings of the bobcat in nine additional (mostly southern) counties, including those encompassing large swathes of the Pine Barrens and others skirting it, namely: Atlantic, Burlington, Cape May, Cumberland, Ocean, and Salem counties.

Economy
Industries in the Pine Barrens are primarily related to agriculture and tourism.

Agriculture
New Jersey produces the third-highest number of cranberries in the country, mostly cultivated in the areas around Chatsworth, including Whitesbog. The first cultivated blueberries were developed in the Pine Barrens in 1916 through the work of Elizabeth White of Whitesbog, and blueberry farms are nearly as common as cranberry bogs in the area. Most blueberry farms are found in and around the town of Hammonton.

Infrastructure

Highways

Toll highways:

U.S. highways:

State highways:

County roads:

In popular culture
The Pine Barrens is the setting and title of an episode of the TV program The Sopranos. Despite the name, the episode was not filmed in either the New Jersey Pine Barrens nor one of the other, smaller pine barrens in the Northeast. Filming took place within Harriman State Park in New York because the production was denied a permit to film at the South Mountain Reservation in Essex County, though that reserve is also not within the New Jersey Pine Barrens.
John McPhee's book, titled The Pine Barrens (1968), explores the history, ecology, and geography of the New Jersey Pine Barrens. His account is also infused with his personal memoirs. His book contributed to a reappraisal of the ecological role of pine barrens; in New Jersey and on eastern Long Island, they contribute to preserving the amount and quality of vital groundwater supplies in underground aquifers.
The Real Adventures of Jonny Quest episode "The Spectre of the Pine Barrens" takes place in the New Jersey Pine Barrens, wherein the characters search for the Jersey Devil.
The Fantastic Four visit the Barrens during a 2004 story arc. The group meets a population of aliens who have been visiting the Barrens for generations, giving rise to the legend of the Jersey Devil.
The Pine Barrens is also the setting for the 2012 feature The Barrens, starring Stephen Moyer, and involving a story of the New Jersey Devil.
The New Jersey Pine Barrens is the setting of Aurelio Voltaire's 2013 horror novel Call of the Jersey Devil.

Gallery

See also
Atlantic coastal pine barrens
Long Island Central Pine Barrens
New Jersey Pinelands National Reserve
Pine barrens (general)

References

External links

Governance
New Jersey Pinelands Commission
New Jersey Pinelands National Reserve – National Park Service

History and ecology
Birds of the Pine Barrens
Plants of the Pine Barrens
NJPineBarrens.com – Exploring the Ghost Towns of Southern New Jersey
American Revolutionary War actions in the Pinelands area
Geology

Non-profit organizations
Pine Barrens Ecology & Protection – Pinelands Preservation Alliance

Media

 "My Pine Barrens Land" - 1988 New Jersey Network documentary, The Walter J. Brown Media Archives & Peabody Awards Collection at the University of Georgia, American Archive of Public Broadcasting

Natural history of New Jersey

Ecoregions of the United States

New Jersey Pine Barrens


La gare de Syrets ou halte de Syrets () est une halte ferroviaire de la ligne circulaire du train urbain électrifié de Kiev. Elle est située dans le raïon de Chevtchenko, au nord-ouest, de la ville de Kiev en Ukraine.

Elle est en correspondance avec la station Syrets terminus de la ligne Sirets'ko-Petchers'ka (M3) du métro de Kiev.

Situation ferroviaire
Établie sur un remblai, la halte de Syrets est située au point kilométrique PK 5,2 de la ligne circulaire du train urbain électrifié de Kiev, entre les haltes  et .

Histoire

Service des voyageurs

Accueil

Desserte

Intermodalité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Transport ferroviaire en Ukraine
 Liste de gares en Ukraine
 Train urbain électrifié de Kiev

Liens externes
 .

Gare à Kiev
Gare mise en service en 2011

Gare de Syrets


Sarıgazi, Sakarya ilinin Geyve ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 37 km, Geyve ilçesine 2 km uzaklıktadır.

Nüfus
Nüfus homojen yapıdadır. manavlar çoğunlukta olup, dışarıdan göç edenlerin çoğu Trabzonludur.

Dış bağlantılar

 Yerelnet

Geyve'nin mahalleleri

Sarıgazi, Geyve


La Hamburgische Biografie est un ouvrage de référence biographique limité aux personnes associées à la ville de Hambourg. Il est compilé par le Bureau d'histoire de Hambourg de l'Université de Hambourg depuis 2000, et sept volumes sont publiés à ce jour. Une poursuite du projet est envisagée. Les éditeurs sont Franklin Kopitzsch et .

Les volumes publiés contiennent un total de . Seules les personnalités décédées qui sont nées à Hambourg ou qui y ont joué un rôle important sont incluses. Les volumes individuels sont classés de A à Z et sont indexés dans un index cumulatif. À partir du  ce registre est élargi pour inclure les personnes qui n'ont pas leur propre entrée mais qui sont mentionnées dans les articles existants.

Dans le cas des personnes actives à Altona et Wandsbek, il existe des chevauchements de contenu avec le Biographisches Lexikon für Schleswig-Holstein und Lübeck.

Volumes
Les deux premiers volumes sont publiés par Christians Verlag à Hambourg en 2001 et 2003 ; après sa faillite, la série est ensuite poursuivie à partir de 2006 par  Göttingen.

 Christians, Hamburg 2001 . 2. verbesserte Auflage: Wallstein, Göttingen 2008 .
 Christians, Hamburg 2003  (books.google.de&). Übernommene Ausgabe: Wallstein, Göttingen 2006 .
 Wallstein, Göttingen 2006 .
 Wallstein, Göttingen 2008 .
 Wallstein, Göttingen 2010 .
 Wallstein, Göttingen 2012 .
 Wallstein, Göttingen 2020

Références

Histoire de Hambourg
Dictionnaire biographique

Hamburgische Biografie


Eyewitness es una película de 1981 de thriller sobre una reportera de televisión y un portero quienes se unen para resolver un asesinato, escrita por Steve Tesich. Dirigida por Peter Yates, la protagonizan William Hurt, Sigourney Weaver y Christopher Plummer.

Trama
El portero Daryll Deever es un ávido fan del comentarista Tony Sokolow. Un hombre rico sospechoso de vínculos criminales es asesinado en el edificio de Daryll y Tony sospecha que Deever sabe algo sobre ello. Una reportera lo persigue por información.

Producción
 El equipo de noticias pertenecía a la estación de televisión WNEW-TV.

Referencias

Películas dirigidas por Peter Yates
Películas sobre periodismo

Eyewitness


Nicholas Austin "Nic" Pizzolatto (18. listopada 1975.) je američki književnik, pisac kratkih priča, scenarist i producent.

Široj javnosti najpoznatiji je po televizijskoj seriji Pravi detektiv koju je osmislio i napisao u cijelosti.

Izvori

Vanjske poveznice

Američki filmski scenaristi

Nic Pizzolatto


La  est l'une des dix-neuf circonscriptions législatives que compte la préfecture d'Osaka au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La deuxième circonscription de la préfecture d'Osaka correspond aux arrondissements d'Ikuno, Abeno, Hirano et Higashisumiyoshi de la ville d'Osaka.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Deuxième circonscription de la préfecture d'Osaka


An Andropogon thorelii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Aimée Antoinette Camus. An Andropogon thorelii in nahilalakip ha genus nga Andropogon, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Laos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Andropogon

Andropogon thorelii


Manuel Vieira de Natividade (* 20. April 1860 in Casal do Rei, Alcobaça; † 20. Februar 1918 in Alcobaça) war ein portugiesischer Archäologe.

Vieira Natividade studierte an der Universität Coimbra. Er organisierte mehrere Explorationen in den Höhlen der jurassischen Zone von Alcobaça. Einen bedeutenden Beitrag lieferten seine Studien zur Ikonografie der Gräber von König Peter I. und seiner Ehefrau Inês de Castro. Auch forschte er zur Geschichte des Klosters von Alcobaça und zur lokalen Ethnografie.

Veröffentlichungen
 Roteiro Arqueológico de Alcobaça e Coutos, 1891
 Grutas de Alcobaça, 1901
 Inês de Castro e Pedro-o-Cru perante a Iconografia dos seus Túmulos, 1910

Weblinks
 Manuel Vieira Natividade beim Kloster Alcobaça (portugiesisch)

Prähistoriker
Portugiese
Geboren 1860
Gestorben 1918
Mann

Manuel Vieira Natividade


47005 Chengmaolan este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
47005 Chengmaolan este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Xinglong în cadrul programului Beijing Schmidt CCD Asteroid Program. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,70 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 1,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 47001-48000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

47005 Chengmaolan


Xabier Azkargorta (født 26. september 1953) er en spansk fodboldspiller. Han var i perioden 1993-1994, 2012-2014 træner for Bolivias fodboldlandshold.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Spanien

Xabier Azkargorta


الإسبانية المعيارية التي تجمع بين غالبية اللهجات الإسبانية بشكل رسمي وللاستخدام الرسمي.

إسبانيا
(تسمى إسبانية أوروبية)
 إسبانية أندلسية
 إسبانية كنارية
 إسبانية قشتالية
 إسبانية مرسية

جبل طارق
 يانيتو

الأميركيتين
إسبانية أميركية
 إسبانية كاريبية
 إسبانية كوبية
 إسبانية دومنيكانية
 إسبانية بويرتو ريكية
 إسبانية أميركا الوسطى
 إسبانية بانامية
 إسبانية السالفادور
 كاليجة
 أميركا الجنوبية
 إسبانية الأمازون
 إسبانية تشيلية
 إسبانية تشيلوتي
 إسبانية كولومبية
 إسبانية بيرو
 إسبانية ريو بلاتينسيه (في الأرجنتين والأوروغواي)
 إسبانية فنزويلية
 أميركا الشمايلة
 إسبانية مكسيكية
 إسبانية في الولايات المتحدة
 إسبانية نيومكسيكية

إفريقيا
 إسبانية مغربية
 إسبانية غينية

آسيا
 إسبانية في الفلبين

لهجات أخرى
 لغة لادينو لغة اليهود السيفاردية الذين خرجوا من إسبانيا إثر خروج العرب من الأندلس.

مراجع

لغة إسبانية
لهجات إسبانية

قائمة لهجات إسبانية


Mevlevihane, Mevlevi tarikatına mahsus tekkelere verilen addır.

XIII. asırda Mevlânâ Celâleddin Rûmi'nin oğlu Sultan Veled tarafından kurulan, fikirlerinden etkilenen Mevlevî tarikatına mensup mevlevîlerin zikir ve devran âyinleri yaptıkları tekkedir. Mevlevihanelerin en büyüğü, tarikatın merkezi olan Konya'daki mevlevihane idi.

Mevlevihaneler genellikle külliye biçiminde planlanmış olup, merkezinde semahane, çevresinde türbe, mezarlık, Meydan-ı Şerif ve mescid yer almaktadır.

Osmanlı saltanatının tarihe karıştığı sıralardaki hududu içinde Konya'dan sonra İstanbul, Manisa ve Gelibolu'dakiler gelirdi. İstanbul'da birçok mevlevihane vardı. Bunlar Galata, Yenikapı gibi bulundukları mevkilerin isimleriyle anılırdı. Mevlevihaneler diğer tarikatlara ait tekkelerden az çok farklı idi.

Mevlevihaneler

Dünya genelelinde yer alan mevlevihanelerin listesi aşağıdaki gibidir:
Afyonkarahisar Mevlevihanesi
Ankara Mevlevihanesi
Antalya Mevlevihanesi
Bahariye Mevlevihanesi (Eyüp)
Çankırı Mevlevihanesi
Çorum Mevlevihanesi
Edirne Mevlevihanesi
Eskişehir Mevlevihanesi
Filibe Mevlevihanesi (Bulgaristan)
Galata Mevlevihanesi
Gaziantep Mevlevihanesi
Gelibolu Mevlevihanesi
Halep Mevlevihanesi
Hanya Mevlevihanesi (Girit)
Humus Mevlevihanesi (Suriye)
İzmir Tire Mevlevihanesi
Kahire Mevlevihanesi (Mısır)
Karaman Mevlevihanesi
Kasımpaşa Mevlevihanesi (Beyoğlu)
Kastamonu Mevlevihanesi
Kayseri Mevlevihanesi
Kırım Gözleve Mevlevihanesi (Ukrayna)
Kilis Mevlevihanesi
Konya Mevlevihanesi (Konya Mevlana Dergâhı)
Kudüs Mevlevihanesi (İsrail)
Kütahya Mevlevihanesi
Lefkoşa Mevlevihanesi
Manisa Mevlevihanesi
Muğla Mevlevihanesi
Niğde Mevlevihanesi
Peç (Peçoy) Yalovalı Hasan Paşa Mevlevihanesi (Macaristan)
Priştina Mevlevihanesi (Kosova)
Samsun Mevlevihanesi
Saraybosna İsa Bey Mevlevihanesi
Selanik Mevlevihanesi (Yunanistan)
Şam Mevlevîhânesi
Şanlıurfa Mevlevihanesi
Tokat Mevlevihanesi
Trablusşam Mevlevihanesi (Lübnan)
Trebbus Mevlevihanesi (Almanya)
Üsküdar Mevlevihanesi (Üsküdar)
Üsküp Mevlevihanesi (Makedonya)
Yenikapı Mevlevihanesi (Zeytinburnu)
Yenişehir Larissa Mevlevihanesi (Yunanistan)

Kaynakça

Konuyla ilgili yayınlar

 Carsten Niebuhr'un 1767'de hazırladığı Mevlevihaneler listesi
 Rüzgârlar Kulesi Ne Atina Mevlevîhanesi Ne De Onun Semahanesiydi

Mevlevihane


Aliança da Conceição de Araújo (* 28. Mai 1952 in Aileu, Portugiesisch-Timor) Kampfname Hali, ist eine ehemalige osttimoresische Unabhängigkeitsaktivistin. Sie war Parteivorsitzende der Partido Timorense Democrático (PTD).

Werdegang
Obwohl Araújos Ehemann ein hoher Polizeioffizier der indonesischen Polizei im besetzten Osttimor war, unterstützte sie seit 1990 den Widerstand. Seit dem 9. Februar 1990 versteckte sie immer wieder den FALINTIL-Führer Xanana Gusmão vor den Besatzern in einem Bunker hinter ihrem Haus in Dili. Als Gusmão am 20. November 1992 dort entdeckt und verhaftet wurde, kam auch die gesamte Familie Araújo ins Gefängnis. Aliança wurde gefoltert. Sie übernahm die alleinige Verantwortung für das Verstecken des Widerstandskämpfers und entlastete damit ihren Mann.

Nach dem Abzug der Indonesier saß Araújo für die Partido Nasionalista Timorense (PNT) im Nationalen Übergangsrat (National Consultative Council NCC), im National Council (NC) während der Übergangsverwaltung der Vereinten Nationen für Osttimor und im Nationalparlament Osttimors zwischen 2001 und 2007. Ihr Bruder Abílio Araújo ist der Chef der PNT, Aliança war Vizepräsidentin der Partei. Der zweite Bruder Afonso Redentor Araújo komponierte die Nationalhymne Osttimors. Er wurde von den Indonesiern 1979 gefangen genommen und hingerichtet.

2008 gründete Aliança de Araújo die PTD, die aber bei keiner Wahl Erfolge erzielen konnte.

Bei den Parlamentswahlen 2023 kandidierte Araújo auf Platz 30 der Liste des Congresso Nacional da Reconstrução Timorense (CNRT) von Xanana Gusmão und zog wieder in das Nationalparlament ein. Hier wurde sie Sekretärin der Kommission für Öffentliche Finanzen (Kommission C).

Auszeichnungen
2016 erhielt Araújo die Medal des Ordem de Timor-Leste.

Weblinks

Einzelnachweise

Mitglied des National Consultative Councils (Osttimor)
Mitglied des National Councils (Osttimor)
Mitglied der Verfassunggebenden Versammlung Osttimors
Abgeordneter des Nationalparlaments Osttimors
Unabhängigkeitsaktivist (Osttimor)
Träger des Ordem de Timor-Leste
Mitglied des Congresso Nacional da Reconstrução Timorense
PNT-Mitglied (Osttimor)
PTD-Mitglied
Parteivorsitzender (Osttimor)
Osttimorese
Geboren 1952
Frau

Aliança Araújo


The Lights of New York, também conhecido como Lights of New York, é um filme mudo estadunidense de 1922, do gênero drama, dirigido por Charles Brabin, e estrelado por Clarence Nordstrom, Margaret Seddon, Frank Currier e Marc McDermott.

Sinopse
Duas histórias distintas da vida em Nova Iorque são contadas no filme. Na primeira, Daniel (Frank Currier), anteriormente abandonado por seus pais biológicos, recebe um lar na casa de Robert Reid (Clarence Nordstrom), um penhorista da Zona Leste. Ele é um bom menino, mas tem um desvio de caráter quando se envolve com más companhias, até que um sonho o choca com uma vasta percepção do que sua vida pode se tornar caso continue seguindo os mesmos passos. Na segunda história, o rico financista de Wall Street, Charles Redding (Marc McDermott), mergulha em desespero e abandono depois de saber que sua noiva fugiu com outro homem. Muitos anos depois, em uma despedida de solteiro, os outros convidados pedem para que ele conte a história de sua vida, e então é revelado que o anfitrião da festa é na verdade filho da ex-noiva de Redding.

Elenco
 Clarence Nordstrom como Robert Reid
 Margaret Seddon como Sra. Reid
 Frank Currier como Daniel Reid
 Marc McDermott como Charles Redding
 Florence Short como Mary Miggs
 Charles K. Gerrard como Jim Slade
 Estelle Taylor como Sra. George Burton

Filmes dos Estados Unidos de 1922
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes de drama da década de 1920
Filmes dirigidos por Charles Brabin
Filmes em preto e branco
Filmes ambientados em Nova Iorque
Filmes em língua inglesa

The Lights of New York


Alias aşağıdaki anlamlara gelebilir:

Eğlence
 Alias (TV dizisi), bir ABD TV dizisi
 Alias (video oyunu), TV dizisi kaynaklı bir video oyunu
 Alias (çizgi roman), bir ABD çizgi romanı
 Alias (tahta oyunu), bir Fin tahta oyunu
 Alias Enterprises, bir ABD basın yayın şirketi
 Alias (film), Veerle Baetens'in başrolünde oynadığı bir Belçika filmi

Müzik
 Alias (müzik grubu), bir müzik grubu
 Alias (albüm), Alias adlı grubun bir albümü
 Alias (müzisyen), Brendon Whitney, bir hip-hop sanatçısı
 Alias, şarkıcı ve söz yazarı Ryan Tedder'in yapımcı olarak kullandığı takma isim.
 Alias Records, bir müzik yapım şirketi
 "Alias", İsveçli grup In Flames'in A Sense of Purpose albümüde yer alan bir şarkısı

Bilgisayar
 Aliasing, peşi sıra gelen farklı sinyaller
 Aliasing (bilgisayar), aynı data lokasyon için birçok isim
 Pointer aliasing
 E-mail alias, bir sanal e-posta adresi
 Alias (komut), bir kabuk programlama komutu
 Alias (Mac OS), diğer dosyaya bağlantı ikonu
 Alias Systems Corporation eski Alias Wavefront şirketinin adı
 PowerAnimator, bir Alias Systems Corporation programı, Alias olarak da bilinir

Kurgusal karakterler
 Alias the Jester, bir Britanya TV-çizgi film karakteri
 Alias (Forgotten Realms), Dungeons & Dragons oyununda Forgotten Realms seferinde karakter
 Alias, Azure Bonds romanında bir kahraman

Diğer kullanımlar
 Alias, İran, İran'da bir köy
 Samsung Alias, Samsung SCH-U740 cep telefonu

Alias


Gerald Bostock may refer to:
 A fictional character mentioned in the album packaging of the Jethro Tull album Thick as a Brick as well as the band leader Ian Anderson's solo albums Thick as a Brick 2 and Homo Erraticus
 The plaintiff, Gerald Lynn Bostock, in the landmark United States Supreme Court case Bostock v. Clayton County

Gerald Bostock


"Hanul roșu" (în ) este o nuvelă scrisă de Honoré de Balzac și publicată în anul 1831 în Revue de Paris, republicată în 1832 de editorul Gosselin în volumul Nouveaux contes philosophiques și apoi inclusă în colecția Études philosophiques a seriei La Comédie humaine. Acțiunea nuvelei se petrece în orașele Paris și Andernach.

Traducătorul român Haralambie Grămescu o considera o "istorioară melodramatică".

Rezumat

Bancherul german Hermann, aflat în trecere prin Paris, este invitat să cineze în compania unor negustori și bancheri din înalta societate franceză. La rugămintea fiicei gazdei, el relatează la sfârșitul mesei o poveste stranie pe care a auzit-o în timpul detenției sale la Andernach din perioada Războaielor Napoleoniene; el se înrolase ca voluntar în Armata Germană și fusese luat prizonier de francezi.

În 20 octombrie 1799 doi tineri medici militari francezi, originari din Beauvais, ce se îndreptau spre unitatea militară din Andernach (ce făcea parte din corpul de armată condus de generalul Augereau) își petrec noaptea într-un han de la marginea pitorescului orășel aflat pe malul Rinului, împărțind odaia cu un industriaș german care se refugia din calea războiului; industriașul Walhenfer le-a mărturisit, în timpul mesei, că avea la el o sumă considerabilă de 100.000 de franci în aur și diamante. Unul dintre cei doi chirurgi (Prosper Magnan), impresionat de această dezvăluire, nu poate să doarmă și se gândește să-l omoare pe industriaș pentru a-i lua banii, dar nu are curaj să-și pună intenția în practică. Iese afară pentru a se liniști și adoarme aproape imediat după ce se întoarce în cameră. El este deșteptat a doua zi de o mare gălăgie: industriașul fusese ucis în timpul nopții cu un instrument chirurgical. Prosper Magnan este arestat, condamnat la moarte și executat în regim de urgență.

În timp ce bancherul german Hermann își relatează povestea, naratorul nuvelei ascultă cu atenție. El îl observă pe un alt oaspete cum începe să tremure vizibil și să transpire pe măsură ce aude povestea lui Hermann și-l suspectează a fi camaradul de arme al lui Prosper Magnan și adevăratul criminal al lui Walhenfer. Acest om, Jean-Frédéric Taillefer (după cum se află mai târziu), este tatăl Victorinei Taillefer, care va apărea și în romanul Moș Goriot. Taillefer se îmbogățise ca furnizor al Armatei Imperiale și se acoperise de onoruri, clădindu-și averea pe banii furați de la industriașul german pe care l-a ucis. Amintirile dureroase ale crimei săvârșite îi provoacă din când în când căderi nervoase, care se agravează după ascultarea poveștii relatate de Hermann și vor duce în scurt timp la moartea sa.

Naratorul balzacian, care ghicise imediat adevărul, o iubește pe Victorine Taillefer, dar are scrupule să se căsătorească cu moștenitoarea unei averi pătate de sânge. El cere sfatul prietenilor săi, iar majoritatea acestora crede că nu ar trebui să se însoare cu fiica unui ucigaș; grupul de prieteni recunoaște însă că fiecare familie ascunde secrete întunecate. Nuvela se încheie fără un răspuns.

Structură
Nuvela este împărțită în trei părți: o introducere fără titlu și două capitole nenumerotate ("Gândul și fapta", "Cele două judecăți").

Personaje
 naratorul
 Hermann - bancher german, administratorul unei case bancare importante din Nürnberg
 Walhenfer - industriaș german ce avea o manufactură de ace lângă Neuwied
 Prosper Magnan - medic militar francez originar din Beauvais
 Jean-Frédéric Taillefer - finanțator, fost furnizor al Armatei Imperiale
 Victorine Taillefer - fiica lui Jean-Frédéric Taillefer și moștenitoarea averii sale
 Fanny - fiica bancherului parizian ce a organizat banchetul

Scriere și publicare
Balzac a scris nuvela "Hanul roșu" în mai 1831, dedicând-o marchizului Astolphe de Custine, scriitor și aristocrat francez. Ea a fost publicată în numerele din 10 și 27 august 1831 ale Revue de Paris, apoi republicată în 1832 de editorul Gosselin în volumul Nouveaux contes philosophiques. În 1846 a fost inclusă în volumul II (Études philosophiques) al seriei La Comédie humaine.

Nuvela, publicată în același an cu Pielea de șagri, a marcat un punct de cotitură în cariera literară a lui Balzac și i-a creat autorului o reputație veritabilă de mare scriitor, capabil să trateze toate genurile literare, să combine motive realiste și fantastice în aceeași operă literară și să imprime o notă personală unui subiect fantastic. Succesul acestei nuvele a făcut ca faima lui Balzac să atingă proporții considerabile în rândul marilor personalități culturale ale epocii precum George Sand sau Charles Philipon.

Ea a trezit, de asemenea, gelozia unor literați contemporani, care au ridiculizat falsele sale pretenții de noblețe cu o răutate greu de crezut. Charles Rabou l-a prevenit cu privire la intențiile lui Jules Janin, un critic influent, de a-l discredita pe scriitorul Balzac și de a-i stopa ascensiunea: "El s-a străduit în acest sens în Débats și vă detestă cu sinceritate. Este un mod de revoltă. Bine. Trebuie să strângem rândurile..." Într-adevăr, răutatea unor contemporani a încercat să-i blocheze scriitorului drumul către succes, bătându-și joc de folosirea particulei nobiliare. Balzac făcuse greșeala să semneze Șuanii cu numele Honoré Balzac și a adăugat particula "de" doar în scrierile sale filosofice ce au avut parte de un mare răsunet.

Confuzie cu un incident real
Hanul din acest text este adesea confundat, prin intermediul adaptărilor cinematografice, cu Hanul Peyrebeille din Ardèche, care a fost locul unei afaceri criminale (cincizeci de morți, numeroase violuri și perversiuni) cu un puternic ecou mediatic și care poartă, de asemenea, numele de L'Auberge rouge. Nuvela lui Balzac nu are nici o legătură cu acest incident.

Întreținând voit această confuzie, editura Gallimard din Paris a realizat în 2007 o retipărire a nuvelei publicate anterior în colecția "Folio 2€" în 2004, folosind pe coperta noii ediții ce păstra ISBN-ul ediției din 2004 o reproducere a afișului filmului L'Auberge rouge, lansat în 2007, film al cărui subiect nu are nimic în comun, cu excepția titlului, cu nuvela lui Balzac.

Analiză literară
"Hanul roșu" este o povestire în ramă, în care naratorul inițial prezintă un banchet parizian, la care unul din invitați, bancherul Hermann, relatează celorlalți oaspeți o poveste. În ciuda poveștii senzaționaliste relatate de Hermann și a atmosferei dramatice a nuvelei, opera literară balzaciană este considerată în primul rând un fel de poveste filozofică, confirmând în mod repetat nihilismul moral al înaltei societăți pariziene și existența unor secrete întunecate ascunse în familiile personalităților publice.

Criminalul Taillefer este menționat în mai multe scrieri balzaciene printre care Pielea de șagri și Moș Goriot ca un om respectat, bogat și influent, ce fusese decorat cu Legiunea de Onoare. Atmosfera poveștii și multe din elementele sale (întâlnirea complet întâmplătoare a ucigașului cu o persoană care cunoaște povestea crimei sale, reamintirea unui trecut infam și cauzarea bolii și a morții sub influența poveștii prezentate de altcineva) evidențiază influența majoră a tradiției literare romantice asupra scrierilor timpurii ale lui Balzac.

Aprecieri critice
Potrivit studiului pe care filozoful Alain l-a dedicat acestei nuvele și după analiza literară a lui Anne Marie Meininger :

Hanul roșu dezvăluie o tehnică de scriere în întregime inovatoare potrivit căreia întrebările sunt puse și în același timp evitate, societatea apare cu bunele și cu relele sale, iar Études philosophiques vor stabili cauzele. Ca atare, opera literară este importantă.

Traduceri în limba română
Prima traducere în limba română a fost realizată de către Al. Popovici și tipărită parțial în perioada interbelică (prin anii 1926-1927) în broșura nr. 87 a colecției "Lectura - floarea literaturilor străine" publicată de Editura Adeverul S.A. București. Nuvela a fost tradusă apoi de Gavril Marcuson și publicată în volumul O dramă la marginea mării, editat în 1974 de Editura Dacia din Cluj.

Adaptări
Nuvela balzaciană a fost adaptată cinematografic în două filme franceze omonime (L'Auberge rouge), realizate în alb-negru și fără sonor. Primul film a fost regizat de Camille de Morlhon și lansat în 1910, iar cel de-al doilea (cu o durată de 66 de minute) a fost regizat de Jean Epstein și lansat în 1923.

Note

Bibliografie
 Willi Jung, "L'Auberge rouge et la vision balzacienne de la Rhénanie", în L'Année balzacienne, 2000, nr. 1, pp. 205-222.
 Dorothy Kelly, "Balzac's L'Auberge rouge : On Reading an Ambiguous Text", în Symposium, Spring 1982, nr. 1 (36), pp. 30-44.
 Armine Kotin Mortimer, "Secrets of Literature, Resistance to Meaning", Confrontations : Politics and Aesthetics in Nineteenth-Century France, Amsterdam, Rodopi, 2001, pp. 55-66.
 Scott Sprenger, "Republican Violence, Old Regime Victims : Balzac's Auberge Rouge as Cultural Anthropology", în FLS, nr. 32, 2005, pp. 119-135.
 Maryann Weber, "How to Do Things with Dreams : Dream Power in Balzac and Nerval", în Romance Quarterly, noiembrie 1990, nr. 4 (37), pp. 409-417.

Legături externe

La Comédie humaine

Hanul roșu (nuvelă)


Roxanne may refer to:
Roxanne (given name)
Hurricane Roxanne, a major hurricane in October 1995

Music

"Roxanne" (The Police song), a 1978 song by The Police
"Roxanne" (Arizona Zervas song), a 2019 song by Arizona Zervas
"Roxanne", a 1978 song by Golden Earring from Grab It for a Second
Roxanne (band), a band active in the late 1980s

Films

Roxanne (film), a 1987 movie adaptation of the play Cyrano De Bergerac with Steve Martin and Daryl Hannah
Roxanne Roxanne, a 2017 American film

Other

Roxanne (Pokémon), a character in the Pokémon universe
Roxanne (model),  the assistant on the 1950-1961 game show Beat the Clock

See also

Roxane (disambiguation)
Roxan (protein), a protein that in humans is encoded by the ZC3H7B gene
Roxann
Roxana (disambiguation), one of Alexander the Great's wives
Roxelana, one of Suleiman the Magnificent's wives
Roshanak, the usual Western spelling of the Persian feminine name
Roxanne Wars, a series of hip-hop rivalries in the 1980s
Roxy (disambiguation)

Roxanne