Tanz am Sonnabend – Mord? ist ein deutscher Kriminalfilm der DEFA von Heinz Thiel aus dem Jahr 1962.

Handlung
Am 20. Februar 1960 wird der abendliche Tanz im Dorfkrug in Mühlbach jäh unterbrochen: Bauer Paul Gäblers Scheune brennt, davor steht der begeisterte Pyromane Günter Ferch und bestaunt die Flammen. Bald jedoch macht ein zweiter Fakt die Runde: Paul Gäbler selbst hängt in der Scheune, er hat anscheinend Selbstmord begangen. Während der Löscharbeiten verstopft das Löschrohr durch einen Gegenstand im Teich, der achtlos beiseite geworfen wird.

Bald ist Oberleutnant Schneider im Dorf, der den Tod Pauls untersucht. Zunächst wird der junge Günter befragt. Der einfältige Mann gilt als Hauptverdächtiger, den Brand gelegt zu haben. Er kann sich an nichts erinnern, da er schwer betrunken vom Dorftanz in seine Kammer gebracht wurde. Fritz Gäbler, Pauls Bruder, habe ihn sogar geschlagen, als er nicht so recht vorwärtskam. Günter kann sich nicht erinnern, den Brand gelegt zu haben, schließt es aber auch nicht aus. Er wird in Untersuchungshaft genommen. Auch Walter Neumann, der früher bei Paul Gäbler gearbeitet hat, muss in Untersuchungshaft, weil er sich in Widersprüche zu der Frage verstrickt, wo er in der Nacht von Pauls Tod war. Es stellt sich jedoch heraus, dass er der in der Nacht mit der Frau eines LPGlers fremdging.

Überhaupt sorgt die LPG für Gesprächsstoff, ist Paul doch am Vortag seines Todes in die LPG eingetreten. Im Dorf munkelt man, dass er gezwungen wurde. Paul war erst kurze Zeit zuvor aus der Untersuchungshaft zurück auf seinen Hof gekommen. Ein anonymer Anrufer hatte ihn bei der Polizei angezeigt, da in seinem Stall Waffen aus der Zeit des Zweiten Weltkriegs lagern würden. Auch Günter wusste von den Waffen, doch fehlten beim Aushub des Waffenlagers zwei Maschinenpistolen, die Günter vorher dort gesehen hatte. Paul konnte jedoch nicht nachgewiesen werden, dass er vom Waffenversteck wusste und er wurde nach kurzer Zeit freigelassen.

Der Gegenstand, der während der Löscharbeiten das Rohr verstopft hatte, erweist sich als Pistole. Sie war in einer Zeitung eingewickelt, die als einziger im Ort Sägewerksbesitzer Wilhelm Züllich abonniert hat. Die Polizei erwirkt einen Hausdurchsuchungsbefehl, doch ist die Waffe ein Relikt aus NS-Zeiten. Auch ein Hitler-Bild findet sich im Haus, ebenso wie die zwei Maschinenpistolen, die Günter erwähnt hatte. Der weiß inzwischen auch, dass er die Ohrfeige von Paul erhielt, als er bereits im Bett lag und geschlafen hat. Oberleutnant Schneider hat in der Zwischenzeit herausgefunden, dass das Seil, mit dem Paul sich erhängt hat, zu kurz ist, als dass er sich selbst hätte strangulieren können. Zudem war Paul bei der Strangulation zumindest ohnmächtig, konnte doch Gewalteinwirkung auf seinen Kopf festgestellt werden. Schneider lässt sämtliche Verdächtige des Dorfes in einer ähnlichen Scheune wie der von Bauer Paul zusammenkommen. Er hat ein Seil präpariert und bittet Fritz, den Kopf in die Schlinge zu legen. Die jedoch hängt viel zu hoch und Fritz, der vergeblich versucht, die Schlinge zu erreichen, will schließlich fliehen und wird verhaftet.

Schneider löst nun vor der Dorfgemeinschaft alles auf. Fritz hat die Waffen schon kurz nach 1945 auf dem Hof seines älteren Bruders versteckt. Er hat eine Affäre mit dessen Frau Erna begonnen und, da stets in Geldsorgen, immer wieder Geld von seinem Bruder abgezweigt. Der wiederum wollte sich von seiner Frau scheiden lassen, da sie ihn sowieso mit Fritz betrüge. Als Paul das Zimmer verlassen wollte, versperrte Erna ihm den Weg. Er wurde handgreiflich und Fritz ging dazwischen. Er schlug seinen Bruder so sehr, dass dieser ohnmächtig liegen blieb. Gemeinsam täuschten sie schließlich einen Selbstmord vor, der beiden zugutekam.

Produktion
Tanz am Sonnabend – Mord? wurde unter dem Arbeitstitel Tanz am Sonnabend gedreht. Kurz vor Veröffentlichung wurde der Titel ergänzt, um keine falschen Erwartungen beim Publikum zu wecken. Der Film erlebte am 18. Januar 1962 im Berliner Filmtheater am Friedrichshain seine Premiere und lief am folgenden Tag in den Kinos der DDR an. Am 3. Januar 1963 wurde der Film auf DFF 1 erstmals im Fernsehen der DDR gezeigt.

Der film-dienst nannte Tanz am Sonnabend – Mord? den "einzige[n] DEFA-Film, der konsequent sächsischen Dialekt aufweist." Die zeitgenössische Kritik schrieb, dass die Verwendung des Dialekts "zur Charakterisierung des Milieus und seiner Menschen" beitrage, auch wenn "die angeblich so universale sächsische Mundart keineswegs von allen Darstellern gleichmäßig gemeistert wird."

Kritik
Die zeitgenössische Kritik zeigte sich angetan: "Bestechend ist die Genauigkeit des Milieus, die geradezu liebevolle Versenkung in Details, die Behutsamkeit und Feinfühligkeit, mit der aus der äußeren Umgebung, dem Lebenskreis eines Menschen sein Charakter und seine Reaktionen aufgebaut sind", so die Zeitung Morgen 1962.

Der film-dienst befand, dass "der gesellschaftspolitische Konflikt […] als recht spannende Unterhaltung, wenngleich mit schablonenhafter Charakterisierung der handelnden Personen angeboten" wird.

Literatur

Weblinks

 Tanz am Sonnabend – Mord? bei der DEFA-Stiftung

Einzelnachweise

Filmtitel 1962
DDR-Film
Kriminalfilm
Schwarzweißfilm

Tanz am Sonnabend – Mord?


San José Kuché es una hacienda del municipio de Mérida en el estado de Yucatán localizado en el sureste de México. Dicha hacienda tuvo su máximo esplendor durante el auge henequenero a finales del  y principios del , actualmente es empleada como negocio de fiestas privadas.

Toponimia
El nombre (San José Kuché) hace referencia a José de Nazaret y kuché (llamado también culché, k'uche', kulché, k'ul-ché o k'uyche') que en idioma maya que significa árbol sagrado (Cedrela mexicana). El árbol sagrado es llamado también cedro rojo aunque realmente no está emparentado con el verdadero cedro europeo (Cedrus) pese a su parecido de su madera con la de los árboles conocidos en Europa por los primeros españoles que llegaron a la región.

Localización
La Hacienda San José Kuché se encuentra al nor-oriente de la población de Chablekal. Anteriormente perteneció al municipio de Conkal el cual pertenecía al partido de Tixkokob.

Infraestructura
Cuenta con unas instalaciones adecuadas para celebraciones.

Importancia histórica
Tuvo su esplendor durante la época del auge henequenero y emitió fichas de hacienda las cuales por su diseño son de interés para los numismáticos. Dichas fichas acreditan la hacienda como propiedad de J. Ancona e hijos en 1874.

Demografía
Según el censo de 2005 realizado por el INEGI, la población de la localidad era de 0 habitantes.

Galería

Véase también
 Fichas de haciendas mexicanas

Referencias

Enlaces externos

Comisarías y subcomisarías de Mérida

Localidades del municipio de Mérida (Yucatán)
Toponimia maya
Haciendas de Yucatán
Haciendas de México que emitieron fichas de pago

San José Kuché


Juan D. Pozzo fue un abogado, jurista y laboralista argentino que nació en Santa Fe el 18 de enero de 1900 y falleció en Buenos Aires en enero de 1973.

Ejerció en Buenos Aires su profesión de abogado y escribió numerosos artículos y notas en publicaciones jurídicas sobre Derecho Comercial y Derecho Laboral. Su primer libro Accidentes del Trabajo (1939) fue el primero y fundamental en la materia, tratada con conocimiento y profundidad, y durante años fue la obra de consulta en el tema.
Su Tratado de Derecho del Trabajo (1951) en cuatro tomos, fue la primera obra de tal característica en la especialidad y realizado a imagen y semejanza de los clásicos italianos de entonces, como Lodovico Barassi, Broghi y Pergolesi o Riva Sanseverino.

Finalmente, su Manual Teórico Práctico de Derecho del Trabajo, con el más alto nivel pedagógico para los estudiantes de la materia, con una primera edición de 1967 y la segunda de 1972.

En la docencia comenzó como profesor de Historia, en la escuela Normal de Quilmas, ciudad de su residencia y en el Instituto de Enseñanza Práctica de la Facultad de Derecho de Buenos Aires, donde luego fue profesor titular en la década de 1950, después de 1955. Años más tarde, fue fundador de la Cátedra en la Facultad de Derecho de la Universidad Católica Argentina, hasta que renunció en 1972, ya próximo a su muerte Participó en la organización del Primer Congreso Nacional de Derecho del Trabajo y en el año 1957, fundó con otros especialistas la Asociación Argentina de Derecho del Trabajo y de la Seguridad Social, cuyo primer presidente fue el Dr. Krotoschin al que y luego sucedió el Dr. Pozzo.

En 1956 fue designado Director de Asuntos Jurídicos del Ministerio de Trabajo y Previsión Social, a cargo del Dr. Luis Migone. Era una de las funciones más importantes del mismo, pues tenía a su cargo revertir la legislación dictada, lo que hicieron, con textos precisos que garantizaban la libertad sindical, cuando ya no existían sus precedentes y abriendo la posibilidad de vigencia de la libertad sindical. Para ello se derogaron la ley de asociaciones sindicales y la de entidades patronales y se dictó la primera y única ley en el país que respetó aquella libertad, consagrada por la Constitución Nacional en 1957. Renunció a su cargo en 1958 al asumir el nuevo presidente y se reintegró a su actividad profesional.

El Dr. Pozzo, que estaba casado con Delia Rocca Rivarola, falleció en enero de 1973 y en su homenaje el Instituto de Investigaciones Laborales de la Facultad de Derecho de la Universidad Católica Argentina se denomina "Profesor Juan D. Pozzo".

Referencias

Laboralistas de Argentina
Profesores de la Universidad de Buenos Aires
Profesores de la Universidad Católica Argentina
Santafesinos (capital)

Juan D. Pozzo


Açık önerme, doğruluk değeri değişkenlere bağlı olarak değişen önermelerdir.

Örnek olarak:

P(x) ≡ x < 3 (Önerme tek değişkenli bir açık önermedir, x in tanım kümesi Doğal Sayılar olması durumunda;

x = 1 ve x = 2 değerleri icin P(1) in ve P(2) nin değeri doğru diğer x değerleri için yanlıştır)

Q(x,y) ≡ x + 2 = y (İki değişkenli açık önerme, y lerin x ten farkı iki oldugu her x,y değeri için Q(x,y) doğru önermedir)

Mantık

Açık önerme


Minunița (Aegolius funereus) este o bufniță de talie mică, asemănătoare cu cucuveaua, din familia strigide, ordinul strigiforme, răspândită în nordul Eurasiei și a Americii de Nord, unde trăiește în păduri de conifere, dar și în cele de amestec cu foioase, a căror altitudine variază între 400 și 2.000 m. Este o specie sedentară,  nemigratoare. În România este rară, populația fiind estimată între 600 și 1.000 de perechi cuibăritoare, și se întâlnește în pădurile de conifere din Carpați. Este puțin mai mare decât cucuveaua (Athene noctua) cu care se aseamănă. Lungimea corpului este de 21-28 de cm; femelă fiind mai mare decât masculul: mascul are o o greutate de 93-139 g, iar femela 132-215 g. Anvergura aripilor este  de 55-58 cm la mascul și 59-62 cm la femelă. Longevitatea maximă cunoscută în natură (după datele de inelare) este de 16 ani, dar trăiește în medie 3-11 ani. Pasăre adultă are partea superioară brună cu pete albe în formă de stropi, iar cea inferioară albă cu pete brune-deschis. Ochii galbeni cu pupile negre sunt mărginiți deasupra de două sprâncene albe care îi dau o expresie facială de mirare. Discul facial este alb cu o pată neagră în fața ochilor. Capul este mare cu puncte albe. Ciocul este galben. Picioarele și partea superioară a degetelor îmbrăcate cu pene albe. Pasăre tânără este colorată aproape uniform brun-cafeniu; numai remigele și rectricele cu pete albe dungate. Sexele nu se pot diferenția. Are o asimetria considerabilă în structura craniului păsării, un factor care îi permite să localizeze prada cu mare precizie. Încă de la la sfârșitul iernii, din februarie până în mai, masculul emite un cântec dulce repetitiv de chemare și teritorial "pupupupupupupu", care poate fi auzit la peste 3 km, în condiții prielnice, mai ales în toiul nopții. Masculul și femela scot, de asemenea, țipete scurte de alarmă sau de contact mai ascuțite "cuuiu", care pot fi auzite pe tot parcursul anului. Este o specie strict nocturnă. Duce o viață destul de ascunsă; numai strigătul ei caracteristic îi trădează prezența. Minunița este solitară și vânează în special noaptea, uneori și la răsăritul sau apusul soarelui, pândindu-și prada în așteptare pe crengi. Se hrănește în special cu mamifere mici (șoareci de pădure și chițcani), mai puțin cu păsări mici și insecte mai mari. Atinge maturitatea sexuală după primul an de viață. Cuibărește în scorburi, mai ales în cuiburi vechi de ciocănitori negre sau al altor ciocănitori mari, în crăpături de maluri etc.,  dar și în cuiburi artificiale. În martie-iunie, femela depune 3-6 ouă albe, pe care le clocește singură, circa 25-31 de zile; ea este hrănită în tot acest timp de către mascul. Uneori, în anii cu hrană abundentă, femela depune două ponte. Puii sunt nidicoli, la eclozare cântăresc  8-9 grame, ei devin zburători la 30-36 de zile, însă sunt îngrijiți de către părinți până la 4-6 săptămâni. Minunița este un răpitor folositor, deoarece consumă cantități mari de rozătoare dăunătoare. Sunt descrise 6 subspecii, în România se întâlnește subspecia Aegolius funereus funereus.

Denumirea
Numiri românești: Minuniță, Cucuvaie încălțată, Cucuvaia Tengmalm, Cucumeagă încălțată. Denumirea de "minuniță" provine de la expresie facială de mirare a acestei bufnițe. Numele de Tengmalm vine de la naturalistul suedez Peter Gustaf Tengmalm (1754-1803), care a descris această specie.

Numele științific al genului provine din cuvântul latin aegolios (din greaca aigōlios) – bufniță sau bufniță țipătoare. Numele științific al speciei provine din cuvântul latin fūnereus – funeralii, cu referire la funeraliile oamenilor bolnavi, deoarece în superstițiile mai multor popoare strigătul bufnițelor prevestește moartea cuiva din casa pe care se așează.

Date biometrice

Minunița este o bufniță mică, de talia unui mic porumbel domestic (Columba livia domestica), puțin mai mare decât cucuveaua  (Athene noctua). Femelele sunt puțin mai mari și au o greutate mai mare decât masculii.

Datele biometrice sunt prezentate pentru subspecie europeană Aegolius funereus funereus. Lungimea totală a corpului este de 23-26 cm. Lungimea aripilor: masculi 154-188 mm (la majoritatea circa 169 mm), femele 164-192 mm (la majoritatea circa 176 mm); lungimea cozii 75-114 mm (în medie 99,7 mm). Anvergura aripilor (distanță între vârfurile aripilor întinse) variază între 55-58 cm la mascul și 59-62 cm la femelă. Lungimea tarsului: 23-31 mm. Greutatea: masculi în timpul sezonului de reproducere 90-113 g (în medie 101,4 g), femele 126-194 g (în medie 166,8 g); puii imediat după eclozare 8 g.

Robert Ritter von Dombrowski prezintă următoarele date pentru 2 exemplarele din România:

Dionisie Linția dă următoarele dimensiuni: pentru o femelă, colectată la 31 decembrie 1904, lângă Padina Matei în Banat, păstrată în Muzeul Ornitologic din Timișoara: aripa 172 mm, coada 114 mm, tarsul 31,5 mm, ciocul 13,3 mm (de la orificiul nării); pentru un exemplar exemplar dintr-o colecție din Sighișoara, colectat la 20.1.1905 lângă Sighișoara: lungimea totală 240 mm; lungimea cozii 95 mm; lungimea aripii 165 mm; lungimea ciocului de la ceară (cu compasul) 145 mm.

Dimorfismul sexual
Adulții de sexe diferite au o înfățișare similară, dar femelele au o greutate mai mare și sunt puțin mai mari, cea ce le permite să protejeze mai bine ponta de temperaturile nocturne mai scăzute.

Cu toate că masculii și femelele au un colorit similar, în multe cazuri culoarea discului facial poate indica sexul, fiind mai uniform ocru-albicioasă la femelă, iar la mascul colorată cenușiu spre marginea discului facial.

Specii similare
Minunița se aseamănă prin talia sa mică și culoarea galbenă aurie a ochilor săi cu cucuveaua (Athene noctua). Se deosebește de acesta din urmă prin forma mult mai rotundă a capului și prin discul facial său mai mare. Cucuveaua are capul mai mic și plat, discul facial destul de mic și corpul acoperit cu pete și striații de culoare deschisă și închisă, degetele acoperite cu păr aspru, nu cu pene dese. În plus, cucuveaua nu se întâlnește în pădurile compacte.

Huhurezul mic (Strix aluco) și ciuful de padure (Asio otus) pot ocupa aceleași habitate forestiere; cu aceste specii, de talie mult mai mare, minunița nu poate fi confundată. Huhurezul mic este mult mai mare și are ochi mari, de culoare brun-închisă.

Alte specii similare sunt ciuvica (Glaucidium passerinum) care este mult mai mică, are discul facial mai puțin pronunțat și ochii galbeni, relativ mici. Ciușul (Otus scops) este mai mic, mai subțire, cu egrete distincte și erectile (care se pot ridica) și o culoare a penajului asemănătoare cu cea a cojii de copac. Bufnițele americane din genul Megascops sunt asemănătoare cu ciușul și au de asemenea egrete. Cucuveaua cu picioarele lungi (Athene cunicularia) din America are picioare lungi și degete fără pene; ea evită pădurea.

Distribuția geografică
Minunița este o specie boreală, aparținând faunei sibero-canadiene. Cuibărește în Europa, Asia și America de Nord. Aria sa de distribuție mondială formează o centură mai mult sau mai puțin regulată de 2.000-3.000 kilometri lățime acoperind zonele forestiere reci din emisfera nordică.

Cele 6 subspecii sunt răspândite după cum urmează:
 Aegolius funereus funereus (Linnaeus, 1758) - subspecie europeană, răspândită în Europa din nordul Scandinaviei spre sud până în Pirinei și apoi la est spre Ural, cu excepția Caucazului.
 Aegolius funereus caucasicus (Buturlin, 1907) - subspecie caucaziană, răspândită în Caucaz; posibil și în nordul Turciei.
 Aegolius funereus pallens (Schalow, 1908) - subspecie  vest-siberiană, răspândită din vestul Siberiei spre Tian-Șan, în sudul Siberiei și nordul Mongoliei, la est în nord-estul Chinei (Heilongjiang) până în Orientul Îndepărtat rusesc (inclusiv Sahalin).
 Aegolius funereus magnus (Buturlin, 1907) -  subspecie est-siberiană de talie mai mare răspândită în nord-estul Siberiei de la Kolîma până la Kamceatka.
 Aegolius funereus beickianus Stresemann, 1928 - subspecie chinezo-indiană, răspândită în nord-vestul Indiei (Lahul, în nordul statului Himachal) și în nordul și centrul Chinei (în nord-estul provinciei Qinghai).
 Aegolius funereus richardsoni (Bonaparte, 1838) - subspecie nord-americană, răspândită în America de Nord din centrul Alaskăi și munților Stâncoși până în vestu SUA (la sud până în nordul statului New Mexico) și la est din Canada până la Labrador.

Distribuția subspeciei europene Aegolius funereus funereus conturează o bandă continuă din Scandinavia până în Rusia și o serie de petice care corespund principalelor zone montane întâlnite în Europa: Alpi, Carpați, Balcani, Pirinei, Jura etc. Distribuția sa europeană coincide aproximativ cu cea a molidului (Picea abies). Prezența speciei în cadrul ariei sale de distribuție rămâne totuși neuniformă și este supusă unor fluctuații anuale puternice: ea ia local forma de insulițe, cu o prezență de amploare variabilă, separate prin viduri mari.

În România preferă regiunile muntoase ale Carpaților, cu păduri de conifere.

Minunița este indigenă în Albania, Andorra, Armenia, Austria, Azerbaidjan, Bielorusia, Belgia, Bosnia și Herțegovina, Bulgaria, Canada, China, Croația, Republica Cehă, Danemarca, Elveția, Estonia, Finlanda, Franța, Georgia, Germania, Grecia, Italia, Japonia, Kazahstan, Kârgâzstan, Letonia, Liechtenstein, Lituania, Luxemburg, Macedonia, Mongolia, Muntenegru, Olanda, Norvegia, Polonia, România, Federația Rusă, Saint Pierre și Miquelon, Serbia, Slovacia, Slovenia, Spania, Statele Unite (Georgia), Suedia, Tadjikistan, Turcia, Ucraina. Apariții accidentale în Ungaria, India, Marea Britanie.

Subspecii și variații geografice

Specia Aegolius funereus funereus este supusă variațiilor geografice. Ea devine din ce în ce mai deschisă și cenușie la culoare de la vest spre est. Studiul populației din extremitatea vestică a Eurasiei (izolată în munții Pirinei) nu a evidențiat nicio diferență în structura genetică față de populația din nordul Europei (Fennoscandia).

Au fost descrise mai multe subspecii: funereus, caucasicus, beickianus, pallens, sibiricus, magnus, jakutorum, richardsoni. În prezent sunt recunoscute șase subspecii.

Subspecia nominată Aegolius funereus funereus și subspecia Aegolius funereus pallens se intergradează în vestul Asiei. Subspeciile Aegolius funereus pallens și Aegolius funereus magnus se intergradează în zona Yakutsk din estul Rusiei, unde populația este uneori separată ca o subspecia Aegolius funereus jakutorum. Subspecia Aegolius funereus beickianus este uneori sinonimizată cu Aegolius funereus caucasicus. Subspecia Aegolius funereus sibiricus, din centrul Siberiei până în Sahalin și nord-estul Chinei este inclusa in Aegolius funereus pallens, dar poate fi considerată ca o subspecie separată. Subspecia Athene brama poikila descrisă în provincia Sichuan este probabil subspecia Aegolius funereus beickianus.

Cele șase subspecii sunt:
 Aegolius funereus funereus (Linnaeus, 1758) - subspecie nominată europeană, răspândită în Europa, din nordul Scandinaviei spre sud până în Pirinei, inclusiv de ex. Munții Harz, Lüneburger Heide, munții din Belgia și Franța, Schwarzwald (Pădurea Neagră), Jura, Pădurea Boemiei, Alpi, Munții Balcani, spre est până în Grecia, Carpați și din republicile baltice până în Ural la nord de Marea Caspică, cu excepția Caucazului. Anvergura aripilor: masculi 162-176 mm, femele 164-182 mm; lungimea cozii: masculii 89-102 mm, femele 95-114 mm. Greutatea 98-215 g.
 Aegolius funereus caucasicus (Buturlin, 1907) - subspecie caucaziană, răspândită în Caucaz, la sud până în Transcaucazia, Crimeea, posibil și în nordul Turciei. Mai mică și mai întunecată decât subspecia nominată. Anvergura aripilor 151-166 mm, lungimea cozii 75-92 mm. Include subspecia Aegolius funereus beickianus ca sinonim.
 Aegolius funereus beickianus Stresemann, 1928 - subspecie chinezo-indiană, răspândită în nord-vestul Himalaiei, nord-vestul Indiei (Lahul, în nordul statului Himachal) și în Munții din vestul, nordul și centrul Chinei (în nord-estul provinciei Qinghai). Este asemănătoare cu subspecia Aegolius funereus caucasicus, iar unii autori (Claus König,  Friedhelm Weick) o includ în această subspecie.
 Aegolius funereus pallens (Schalow, 1908) - subspecie vest-siberiană, răspândită în Vestul Siberiei, Tian-Șan, sudul Siberiei, spre sud din Nordul Mongoliei până în nord-estul Chinei (Heilongjiang) și estul Rusiei (Orientul Îndepărtat rusesc, inclusiv Sahalin). Anvergura aripilor: masculi 162-179 mm, femele 164-182 mm. Include subspecia Aegolius funereus sibiricus ca sinonim.
 Aegolius funereus magnus (Buturlin, 1907) -  subspecie est-siberiană de talie mai mare răspândită în nord-estul Siberiei, de la Kolîma până la Kamceatka. Mai deschis la culoare,  fiind mai cenușie și mai brună decât Aegolius funereus funereus, cu pete albe abundente; petele negre pe părțile inferioare sunt destul de slab pronunțate. Mai mare decât subspecia nominată. Anvergura aripilor: masculi 172-188 mm, femele 180-192 mm. Greutatea unui specimen de 109 g. În această subspecie este inclusă subspecie Aegolius funereus jakutorum ca sinonim.
 Aegolius funereus richardsoni (Bonaparte, 1838)  - subspecie nord-americană, răspândită în America de Nord din centrul Alaskăi și munților Stâncoși până la vestul SUA, la sud până în nordul statului New Mexico, la est până la Marile Lacuri, estul Canadei, New Brunswick și Labrador. Este mai mare, mai închisă la culoare și mai intens împestrițată decât subspecia Aegolius funereus funereus. Anvergura aripilor: masculi 163-172 mm, femele 172-189 mm; lungimea cozii 96-107mm. Greutatea: masculi 93-139 g, femele132-215 g.

Habitatul

Minunița trăiește în special în pădurile muntoase de conifere, cu arbori bătrâni și cu câțiva arbori foioși împrăștiați sau grupați; în nord și în regiunile de câmpie. În unele locuri, se întâlnește în păduri de foioase cu fag (Fagus sylvatica), mesteacăn (Betula spp.) și stejar (Quercus spp.), numai dacă acestea conțin cuiburi vechi de ciocănitoare. În nordul Europei și în Siberia se găsește în păduri întinse de molid (Picea) și chiar de mesteacăn în regiunile de câmpie. În America de Nord trăiește în habitate similare și mai ales în pădurile de conifere din Munții Stâncoși.

Un element foarte important este prezența scorburilor potrivite pentru cuiburi, în special ale cuiburilor de ciocănitoare. În Europa minunița, în mod normal, împărtășește habitatul cu ciocănitoare neagră (Dryocopus martius), iar în America de Nord cu ciocănitoarea neagră americană (Dryocopus pileatus). Ea acceptă adesea și cuiburile artificiale și poate așadar să cuibărească și în alte tipuri de păduri, mai ales în plantațiile uniforme de molid.

Habitatul tipic este reprezentat în mod obișnuit de păduri destul de mari (mai ales de conifere) cu arbori bătrâni, cu luminișuri și grupuri de conifere tinere (de exemplu, pepiniere de arbori), cu sol adesea umed și parțial acoperit cu mușchi. Uneori este găsită în pădurile mai tinere în care au rămas unii arbori bătrân cu cuiburi de ciocănitoare, în special fag sau pin, care se înălța cu mult deasupra pădurii.

În Europa Centrală, minunița colonizează mai ales pădurile mixte, unde foioasele și coniferele se amestecă în proporții diferite. În unele părți ale Munților Jura din sud-vestul Germaniei, trăiește în păduri de fag cu grupuri de molid și luminișuri în apropiere. Astfel de păduri, cu subarboret rar sau mic și cu fagi bătrâni, înalți și subțiri, cu coronament de frunze dens, au o mediu ca cea dintr-o  "catedrală", propice acestei bufnițe. Pădurile bătrâne de conifere cu molid (Picea abies), brad (Abies alba) și pin (Pinus sylvestris) au  destul de des o mediu similar (de exemplu, în Pădurea Neagră din sud-vestul Germaniei).

În Franța, ea populează masivele păduroase de altitudine rășinoase (de conifere), pădurile mixte montane de altitudine medie, dar și plantațiile de foioase de podiș sau de câmpie. Grupările forestiere astfel frecventate de minuniță sunt variate: pădurile de altitudine de zadă și de pin în zonele mai sudice; molidiș și făget-brădet, grupări caracteristice etajului montan; diverse făgete din etajului colinar, făget cu colțișor (Cardamine) sau făget cu rogoz, iar la altitudini mai mici stejăriș-făget. Sunt preferate formațiunile bătrâne bogate în scorburi.

Prezența minuniței este influențată de mai mulți factori: prezența arboretului des, al cărui arbori sunt folosiți ca locuri de odihnă în timpul zilei; existența subarboretului rar sau a luminișurilor care servesc ca teritoriu de vânătoare; în fine, prezența scorburilor naturale sau a cuiburilor părăsite de ciocănitoare neagră (Dryocopus martius), propice pentru cuibărit. Minunița este așadar legată de pădurile bătrâne și, în mod indirect, de prezența ciocănitoarei negre.

În lanțul muntos Jura, Patthey a arătat calitatea particulară a făgetului de altitudine pentru minuniță, care este un habitat forestier deosebit de favorabil pentru șoarecele gulerat (Apodemus flavicollis), specie care ocupă un loc important în hrana minuniței.

Minunița se întâlnește de la câmpii până în vârfurile munților, local în văi împădurite. În centrul și sudul Germaniei se întâlnește până la 1200 m, în Alpi și în Asia până la circa 2000 m, posibil în unele locuri la altitudini și mai mari, în Munții Stâncoși din America până la circa 3000 m. În Franța minunița ocupă altitudini ce pot varia de la 250 m în platoul Lorraine până la peste 2000 de metri în Alpi (2300 m în masivul Ecrins). În locurile unde populația huhurezului mic (Strix aluco) este mare, minuniță are puține șanse de supraviețuire; aria sa de răspândire altitudinală spre regiunile mai joase este, prin urmare, adesea limitată de prezența huhurezului mic, care este mai puțin rezistent la frig și zăpadă.

În România preferă regiunile muntoase ale Carpaților, cu păduri de conifere, de unde numai în ierni mai aspre coboară la vale și în pădurile amestecate, uneori chiar și în cătunele sau satele mai mici, situate între păduri.

Note

Bibliografie
 Petites chouettes de montagne, Chevêchette Tengmalm. Cahier technique. LPO Mission Rapaces. Edition 2011
 Korpimäki, E. & H. Hakkarainen (2012) : The Boreal Owl. Ecology, Behaviour and Conservation of a Forest-Dwelling Predator. Cambridge University Press.
  Pierre-Alain Ravussin, Pierre Henrioux, Fabienne Henrioux, Daniel Trolliet, Ludovic Longchamp, Jacques Morel & Michel Beaud. Régime alimentaire de la Chouette de Tengmalm Aegolius funereus dans le massif du Jura. Nos Oiseaux. Volume 63/3, Septembre 2016, No 525, pp. 215-226
 Pierre-Alain Ravussin, Daniel Trolliet, Laurent Willenegger, Daniel Béguin & Guy Matalon. Choix du site de nidification chez la Chouette de Tengmalm Aegolius funereus : influence des nichoirs. Actes du 39e Colloque interrégional d'ornithologie. Nos Oiseaux, suppl. 5, pp.41-51 (2001)
 Pierre-Alain Ravussin, Daniel Trolliet, Daniel Béguin, Laurent Willenegger & Guy Matalon. Observations et remarques sur la biologie de la Chouette de Tengmalm Aegolius funereus dans le massif du Jura suite à l'invasion du printemps 2000. Nos Oiseaux 48: pp. 235-246 – 2001
 Pierre-Alain Ravussin, Daniel Trolliet, Carole Daenzer, Ludovic Longchamp, Kim Romailler & Valentin Métraux. Quel avenir pour la Chouette de Tengmalm Aegolius Funereus dans le massif du Jura ? Bilan de trente années de suivi. nos Oiseaux 62 : pp. 5-28 – 2015
 Chouette de Tengmalm, Aegolius funereus (Linnaeus, 1758). Direction régionale de l'Environnement, de l'Aménagement et du Logement. Office National de la Chasse et de la Faune Sauvage (ONCFS)
 Chouette de Tengmalm Aegolius funereus, Linné, 1758. Document d'Objectifs « ZPS Cirque de Gavarnie » FR 7310088. Natura 2000 en Vallées des Gaves
 И.В.Карякин. Сыч мохноногий (Aegolius funereus) // Пернатые хищники Уральского региона. Соколообразные (Falconiformes) и Совообразные (Strigiformes). Пермь: Центр полевых исследований Союза охраны животных Урала / Социально-экологический союз, 1998. - 483 с.
  Г.П.Дементьев. Сыч мохноногий (Aegolius funereus) // Птицы Советского Союза, т.1. - М.: Сов. наука. 1951.

Legături externe

 Minuniță, Aegolius funereus. Societatea Ornitologică Română.
 Chouette de Tengmalm Aegolius funereus - Boreal Owl. Oiseaux.net
 Boreal Owl (Aegolius funereus). Handbook of the Birds of the World (HBW). 17-volume
 Boreal Owl Aegolius funereus. BirdLife International
 Boreal Owl Aegolius funereus (Linnaeus, 1758). Avibase
 Aegolius funereus (Linnaeus, 1758) - Мохноногий сыч. Институт проблем экологии и эволюции им. А.Н. Северцова Российской академии наук.
 Мохноногий сыч / Aegolius funereus (Linnaeus, 1758). «Птицы России и сопредельных регионов: Совообразные, Козодоеобразные, Стрижеобразные, Ракшеобразные, Удодообразные, Дятлообразные» — Бутьев В. Т., Зубков Н. И., Иванчев В. П. и др. Москва: Товарищество научных изданий КМК, 2005 год.
 Boreal Owl, Aegolius funereus. The Owl Pages

Video
 La chouette de Tengmalm (Un collier de perles aux yeux d'or). Vimeo
 Boreal Owl - Visitor From The North. YouTube
 Boreal Owl. Female. Сыч мохноногий. Aegolius funereus. YouTube
 La chouette de Tengmalm et ses savants suédois
 Włochatka / Aegolius funereus / Tengmalm's Owl HD.  YouTube
 Tengmalm's owl (Pärluggla, Aegolius funereus) 2160p. YouTube
 Boreal Owl Hunting in Daylight. YouTube
 La chouette de Tengmalm. YouTube
 La chouette de Tengmalm à Millevaches

Aegolius
Păsări din România
Păsări descrise în 1758

Minuniță


بلدية ديغانيا (بالإسبانية: Degaña) هي بلدية تقع في منطقة أستورياس شمال غرب إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية ديغانيا 1.225 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية ديغانيا

بلديات أشتورية

ديغانيا


عمليات الأنفال أو حملة الأنفال (بالكردية: کارەساتی ئەنفال)  هي إحدى عمليات الإبادة جماعية التي قام بها النظام العراقي السابق برئاسة الرئيس صدام حسين سنة 1988 ضد الأكراد في إقليم كردستان شمالي العراق  وقد اوكلت قيادة الحملة إلى علي حسن المجيد الذي كان يشغل منصب أمين سر مكتب الشمال لحزب البعث العربي الاشتراكي وبمثابة الحاكم العسكري للمنطقة وكان وزير الدفاع العراقي الأسبق سلطان هاشم كان القائد العسكري للحملة وقد اعتبرت الحكومة العراقية آنذاك الأكراد مصدر تهديد لها وقد سميت الحملة بالأنفال نسبة للسورة رقم 8 من القرآن الكريم. و(الأنفال) تعني الغنائم أو الأسلاب، والسورة تتحدث عن تقسيم الغنائم بين المسلمين بعد معركة بدر في العام الثاني من الهجرة. استخدمت البيانات العسكرية خلال الحملة الآية رقم 11 قام بتنفيذ تلك الحملة قوات الفيلقين الأول والخامس في كركوك وأربيل مع قوات منتخبة من الحرس الجمهوري بالإضافة إلى قوات الجيش الشعبي وافواج مايسمى بالدفاع الوطني التي شكلها النظام العراقي وقد تظمنت العملية ستة مراحل.

الاسم
الأنفال هي السورة الثامنة أو الفصل الثامن في القرآن الكريم. وهي تُفسِّر انتصار 313 شخص من أتباع العقيدة الإسلامية الجديدة على ما يقارب 900 شخص من الوثنيين في معركة بدر في عام 624 بعد الميلاد. تعني الأنفال حرفيًا بغنائم الحرب وكانت تُستخدم لوصف الحملة العسكرية للإبادة والنهب التي يقودها علي حسن المجيد الذي أبلغت أوامره الجحوش (أي «مهر الحمار» في الكردية) وهي الوحدات التي تأخذ الأبقار والأغنام والماعز والمال والأسلحة وحتى المرأة الكردية كانت قانونية،
وجاءت الحملة ردا على هجمات المقاتلين الأكراد بيشمركة الذين سيطروا خلال الحرب مع إيران على بعض المدن بدعم من الحرس الثوري الإيراني.

الملخّص
بدأت حملة الأنفال في عام 1986 واستمرّت حتى عام 1989، وكان على رأسها علي حسن المجيد ابن عم الرئيس العراقي صدام حسين من مدينة تكريت مسقط رأس صدام. شملت حملة الأنفال استخدام الهجمات البرية والقصف الجوي والتدمير المنظم للمستوطنات والترحيل الجماعي وفرق الإعدام والحرب الكيماوية التي جعلت المجيد يحصل على لقب «علي الكيماوي».

قُتل آلاف المدنيين خلال الحملات المناهضة للمتمردين التي امتدت من الربيع الشمالي لعام 1987 إلى الخريف الشمالي لعام 1988. كانت الهجمات جزءًا من حملة طويلة دمّرت ما يقارب 4500 قرية كردية و31 قرية مسيحية آشورية على الأقل في مناطق شمال البلاد ونزوح ما لا يقل عن مليون من سكان البلاد البالغ عددهم 3.5 مليون نسمة. ولقد جمعت منظمة العفو الدولية أسماء أكثر من 17000 شخص اختفوا في عام 1988 وقد وُصفت الحملة بأنها إبادة جماعية في طبيعتها.

تحت حكم الرئيس الأمريكي رونالد ريغان، استمرّت الولايات المتحدة في مساعدة العراق بعد تقارير عن استخدام الغاز السام على المدنيين الأكراد.

المرحلة الأولى
ابتدأت بالهجوم على منطقة (سركلو) و (بركلو) وقد استغرقت هذه المرحلة 3 اسابيع.

المرحلة الثانية
ابتدأت هذه المرحلة عندما قام النظام العراقي (في عهد صدام حسين) بشن هجوم على منطقة قره داغ واستمرت هذه العملية من 22 اذار إلى 30 اذار من سنة 1988.

المرحلة الثالثة
ابتدأت بالهجوم على منطقة كرميان في محافظة سليمانية.

المرحلة الرابعة
ابتدأت عندما قام النظام العراقي السابق بشن هجوم على منطقة حوض الزاب الصغير.

المرحلة الخامسة
حيث قام النظام العراقي بشن هجوم على المناطق الجبلية ل محافظة اربيل وجرى تدمير القرى الكردية هناك.

المرحلة السادسة
وهي اخر المراحل عمليات الانفال ابتدات هذه العملية في 25 من شهر آب \ أغسطس سنة 1988 وقد شملت منطقة بهدنان وقد استمرت هذه العملية حتى 6 من ايلول \ سبتمبر من نفس العام.

نتائج الحملة
وقامت الحكومة العراقية انذاك بتدمير ما يقارب من 2000 قرية وقتل الألاف من المواطنين الاكراد في مناطق إقليم كردستان أثناء عمليات الانفال واجبار قرابة نصف مليون مواطن كردي على الإقامة في قرى اقامتها الحكومة العراقية انذاك خصيصا كي يسهل السيطرة عليهم وجرى القاء القبض على ما يقارب من 1000 مواطن كردي جرى تصفيتهم ودفنهم في قبور جماعية في مناطق نائية من العراق.

الإعتراف الدولي
في يوم 5 كانون الأول - ديسمبر من سنة 2012 م أقر البرلمان السويدي بأن هذه العمليات بأنها عمليات إبادة جماعية بحق الأكراد العراقيين

محاكمات

فرانس فان انرات
في كانون الأول/ديسمبر لعام 2005، أدانت المحكمة فرانز فان أنرات بالتواطؤ في جرائم حرب بسبب دوره في بيع الأسلحة الكيميائية إلى الحكومة العراقية. حُكم عليه بالسجن لمدة 15 سنة، كما حكمت المحكمة بأن قتل الآلاف من الأكراد في العراق في ثمانينيات القرن الماضي كان بالفعل إبادة جماعية.

وفي اتفاقية الإبادة الجماعية لعام 1948، فإن تعريف الإبادة الجماعية هو «أفعال تُرتكب بقصد التدمير الكلّي أو الجزئي لجماعة قومية أو عرقية أو دينية». وقالت المحكمة الهولندية إنها اعتبرت من الناحية القانونية والمقنعة أن السكان الأكراد يستوفون الشرط المنصوص عليه في اتفاقيات الإبادة الجماعية بوصفهم جماعة عرقية، وليس لدى المحكمة أي استنتاج آخر من أن هذه الهجمات ارتكبت بقصد تدمير السكان الأكراد في العراق.

محاكمة الأنفال
في حزيران/يونيو لعام 2006، أعلنت المحكمة العراقية الخاصة أن صدام حسين وستة متهمين آخرين سيحاكمون في 21 آب/أغسطس لعام 2006 فيما يتعلق بحملة الأنفال. في كانون الأول/ديسمبر لعام 2006، تمت محاكمة صدام بتهمة الإبادة الجماعية خلال عملية الأنفال. كانت المحاكمة لحملة الأنفال لا تزال جارية في 30 كانون الأول/ديسمبر لعام 2006 عندما أُعدم صدام حسين لدوره في مذبحة الدجيل.

في 23 حزيران/يونيو من عام 2007، أُدين علي حسن المجيد واثنين آخرين من المتّهمين هما سلطان هاشم أحمد وحسين رشيد محمد بتهمة الإبادة الجماعية وبتهم أخرى وحكم عليهما بالإعدام شنقًا. حُكم على اثنين آخرين من المتهمين وهما فرحان الجبوري وصابر عبد العزيز الدوري بالسجن المؤبد، وتمت تبرئة طاهر توفيق العاني بناءًا على طلب النيابة. اتُّهم المجيد بجرائم حربٍ وجرائم ضد الإنسانية وجرائم إبادةٍ جماعية، وقد أُدين في حزيران/يونيو من عام 2007 وحُكم عليه بالإعدام.

انكار الابادة الجماعية
قام رئيس أركان الجيش العراقي في النظام السابق نزار الخزرجي بانكار التطهير العرقي الذي حصل في حملة الانفال بوصفها بمجرد عملية امن داخلية و بانها مؤامرة ايرانية غربية لشيطنة الحكومة العراقية و ان قامت الدولة بتعويض سكان القرى بعد تهجيرهم بنقلهم الى مجمعات سكنية تتوفر فيها الخدمات المختلفة، لكن تتعارض هذه الادعاءات مع اكتشاف مقابر جماعية للكرد في مناطق مختلفة، بالاضافة الى شهادات مختلفة من الناجين من هذه الحملة.

انظر أيضًا

 اضطهاد الكرد الفيليين في عهد صدام حسين

مصادر
 موقع يروي عن الانفال
مقالات ووثائق عن عمليات الأنفال
 حامد الحمداني - لمحات من تاريخ حركة التحرر الكوردية في العراق – الفصل الثامن ص115 ,116، 117 ,118، 119
 المعرفة من قناة الجزيرة يروي عن عمليات الانفال

مراجع

اضطهاد الآشوريين في العراق
اضطهاد الأكراد في العراق
العراق في 1986
العراق في 1987
العراق في 1988
العراق في 1989
العراق في القرن 20
العنف ضد الرجل في آسيا
النزاع العراقي الكردستاني
تصفية عرقية
تطهير عرقي
تعريب
جرائم حرب عراقية
جرائم حرب في العراق
عمليات عسكرية تشمل أسلحة كيميائية خلال الحرب العراقية الإيرانية
كان سجناء المجازر
مجازر ضد الأكراد
مذابح في العراق
معاداة الأكراد
نزاعات في 1986
نزاعات في 1987
نزاعات في 1988
نزاعات في 1989

حملة الأنفال


ත්‍රිලක්ෂණය යනු බුදු දහමෙහි ඉතා ම වැදගත් ස්ථානයක් උසුලන්නා වූ ගැඹුරු දහම් කොටසකි. එනම්, අනිච්ච, දුක්ඛ, අනත්ත, ලෙස පෙළ දහමෙහි පාලි භාෂාවෙන් පැමිණෙන්නාහ. අද එයට අලුත් නිරුක්ති සපයමින් සමහරුන් විකෘති සිංහල අර්ථයන් දෙන්නට වීම බරපතල සාසනික ගැටලුවකි. එහි සිංහල අර්ථය විමසා බැලිය යුතු ය. එනම් අනිත්‍ය, දුක්ඛ, අනාත්ම ලෙස සිංහලයට පරිවර්තනය විය යුතු ය.

අනිච්ච ( ඛයට්ඨෙන අනිච්චං ) නිරන්තර ක්ෂය වන්නා වූ අර්ථයෙන් "අනිත්‍ය" නම් වේ.

දුක්ඛං ( භයට්ඨෙන දුක්ඛං ) ඒ වෙනස් වන ස්භාවය නිසා බිය ඇති වේ. එය දුකකි.

අනත්ත ( අසාරකට්ඨෙන අනත්තා / අවසවත්ථනට්ඨෙන අනත්තා ) යමක් අනිත්‍ය නම් දුක් නම් වෙනස්වන ස්භාවයෙන් යුක්ත නම් එය මම නෙවෙයි, මගේ නෙවෙයි, මගේ ආත්මය නෙවෙයි ලෙස අසාර වශයෙන්, තම වසඟයේ පැවැත්විය නො හැකි බව දැන ගැනීම අනාත්ම ය යි.

මෙම තිලකුණ වැඩීම කළ යුත්තේ අන් කිසිවක නොව ස්කන්ධ - ආයතන - ධාතු පිළිබඳව ම යි.

ත්‍රිලක්‍ෂණ


හැදින්විම
තිබ්බොටුගොඩ ශාන්ත ඉසිදෝරැ මුණිදුන්ගේ දේවස්ථානය පිහිටා ඇත්තේ ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කයේ තිබ්බොටුගොඩ යන ගම් පියසේ ගාමිණි විදුහලට අසලින්ය.මෙම දේවශ්ඨානයට ඇත්තේ ගණේමුල්ල නගරයේ සිට කිලෝ මිටර් එකහමාරක් වැණි කෙට් දුරකින් 278 ජා ඇල බස් මාර්ගයේය

තිබ්බොටුගොඩ රොමාණු කතෝලික සභාව ගොඩනැගීම
පවුල් හතරකට සිමා වු තිබ්බොටුගගාඩ දෙව් මැදුරතුල වුයේ කුරැසියක් සිටවන ලද පොල් අතු පැලකි.නැතිනම් පල්ලි මඩුවකි.කාලයක් ගත වෙත්ම තවත් පවුල් කිහිපයක් කිතු දහම වැලද ගැනීම නිසා දෙව් මැදුරක අවශශ්‍යතාවය මතු වුයෙන් තිබ්බොටුගොඩ සභාවේ පළමුවන මිසම් සේවක වශයෙන් ගරැ ස්ටුවර්ට් පියතුමන්ගේ මග පෙන්වීම යටතේ 1886 දී මැයි මස අති උතුම් බොන්ජන් අගරද ගුරැ හිමිපානන් අතින්  දෙව් මැදුරේ වැඩ කටයුත් ආරම්භ කරන ලදි.දේවස්ථානයේ වැඩ කටයුතු නිම කරලිම සදහා ගරැ ස්ටුවර්ට් පියතුමන්ට අමතරව පියතුමන්ලා හත් නමකට මහත් වු පරිශ්රයමයක් දැරීමට සිදු වී ඇතිබව සදහන් වේ.

පිහිටීම

දේවස්ථානයේ ආරම්භය
වසර 37 කට පසුව 1924 දී එවකට මීසම භාරව කටයුතු කරන ලද ගරැ සී එම් ප්‍රනාන්දු පියතුමන් ගේ පාලන කාල සීමාවේදී දේස්ථානයේ වැඩ කටයුතු නිමාවට පත්විය.
ඉන් පසු මිසමේ වැඩ භාරගන්නා ලද අති දක්ෂ ඉන්ජිනේරැවෙකු වූ ඉතාලි ජාතික 99ගරැ ඔගස්ටින් ගල්ලෝ බල්මා පියතුමා]] එවකට තිබ්බොටුලෙඩ මිසම අයත්ව තිබූ මිදෙල්ලවිට මිසමට පැමිණ වැඩ භාර ගැනීම සිදු විමත් සමගින් මිසම් සභාවේ නව උදාවක් සිදු විය.ඒ අනුව පැරණි දෙව් මැදුර තවත් විශාල  කරමින් නවීකරණය කිරිම 1962 මැයි මස ආරම්භ කරන ලදී .එම වැඩකටයුතු 1970 වර්ෂයේදී නිමකිරිමට තරම් පියතුමා දක්ෂ විය. ඒ සදහා ගම්වැසියන්ගේ නොමසුරැ දායකත්වයද පියතුමන්ගේ මව් රට වන ඉතාලියෙන්ද ආධාර උපකාරයන් ලබා ගැනිමට කටයුතු සැලැස්විම තුල නව දෙව් මැදුරේ වැඩ කටයුතු වසර අටක් වැනි කෙටි කාලයකින් නිම කිරිමට හැකි විය.
1987 වර්ෂයේ සිවන ජුබිලිය මෙන්ම 2012 වර්යේදී 125 වන ජුබිල් උත්සවයද උත්කර්ෂවත් ලෙස පවත් වන ලදී.
1971 වර්සයේ ජනවාරි මස 24 වෙනි දින දේව ආරක්ෂාවේ සොහොයුරියන් හතර දෙනකු ස්ථිර පදිංචියට තිබ්බොටුගොඩ දේවශ්ථානයට පැමිණි අතර දහම් පාසැල් කටයුතු මෙන්ම ප්‍රෙද්ශයේ දරැවන්ගේ අධ්‍යාපන කටයුතු කෙරෙහි කරනු ලබන්නේ ඉතාමත් අගනා මෙහෙයක් බව කිතුනු ජනතාවගේ මෙන්ම බෞද්ධ ජනතාවද අදහස වී ඇති බව පෙන්නුම් කරනු ලබන්නේ තම දරැවන් මුල් අකුරැ ඉගෙනීම සදහා මෙම කන්‍යා සොහොයුරියන් විසින් පවත්වාගෙන යනු ලබන පාසැල වෙත ඇත්ලත් කිරිම සදහා වර්ථමානයේ වැඩි උත්සාහයක් දෙමව් පියන් තුල පවතින බැවිනි.

ඡායාරෑප

සේවය කර ඇති පියතුමන්ලා

ඉටුකර ඇති ආගමික හා සමාජීය මෙහෙය

= ආගමික උත්සවයන්

වෙනත්

ශාන්ත ඉසිදෝරු දේවශ්ථානය තිබ්බොටුගොඩ


لحظات خوف هو فيلم بطولة: فريد شوقي وميرفت أمين ويوسف شعبان وتوفيق الدقن وإبراهيم سعفان وإبراهيم الشامى
قصة وسيناريو وإخراج:حسن رضا
حوار:محب بشندى
تصوير:فيكتور انطون
إنتاج:محمد رجائي

قصة الفيلم
يصدر حكم على فتحي بالسجن سبع سنوات في قضية اختلاس وحقيقة الأمر أن رئيسه في العمل لطفي هو السارق الحقيقي، ويلفق التهمة لفتحي. يقضى فتحى مدة العقوبة ويخرج، ويحاول إقناع لطفي بالاعتراف بالجريمة ورد اعتباره ولكن دون فائدة. يخطط للإيقاع به عن طريق أخته التي تتعرف على لطفي دون أن يعلم حقيقتها، تبدأ في مشاغلته حتى يقع في حبها، تنجح في استدراجه بالاعتراف بجريمته وبراءة فتحي، وبذلك يقع لطفي في قبضة الشرطة.

أفلام إبراهيم الشامي
أفلام إبراهيم سعفان
أفلام توفيق الدقن
أفلام فريد شوقي
أفلام يوسف شعبان

لحظات خوف (فيلم)


Pyrola nephrophylla er tegund blómplantna af lyngætt. Hún er ættuð frá Japan og Suður-Kúrileyjum.

Tilvísanir

Lyngætt

Pyrola nephrophylla


Căutați idolul (titlul original: în ) este un film de comedie-muzical franco-italian, realizat în 1964 de regizorul Michel Boisrond, protagoniști fiind actorii Mylène Demongeot, Franck Fernandel, Dany Saval, Charles Aznavour.

Conținut

Marea vedetă de film Mylène Demongeot se mută într-o casă nouă și frumoasă, lângă Bois de Boulogne. Casa ei în renovare este invadată de o armată de muncitori. Mylène este invitată de general să participe peste trei zile la o recepție care va avea loc la Palatul Elysee. Ea o roagă pe camerista sa, Gisèle, să-i pregătească rochia de gală pentru acea zi și vrea să poarte pandativul de diamant în formă de inimă care era foarte valoros. Între timp Mylène, trebuie să plece la Cannes. Richard, un muncitor faianțator drăguț care lucrează în casa vedetei, povestește iubitei sale Corinne care tocmai a sosit la Paris, ambițioasă, dornică de bani și o viață ușoară, ce a aflat întâmplător de la Gisele despre existența celebrei bijuterii. Corinne îl îndeamnă ca noaptea să fure micuța inimă, dar vecinii, văzându-l sărind peste zidul proprietății lui Mylène, alertează poliția. Urmărit de poliție, Richard se refugiază în cel mai apropiat depozit, un magazin de muzică și ascunde bijuteria lipind-o cu o gumă de mestecat în interiorul unei chitare electrice Ericson.

A doua zi, când Corinne se duce la magazin cu motivul că dorește să cumpere chitara, află că au fost cinci astfel de exemplare Ericson și care  tocmai au fost vândute la cinci idoli ai cântecului. Corinne îl face pe Richard responsabil de această gafă și rupe relația cu el, plecând pe urmele idolilor împreună cu prietena sa Vonny pentru recuperarea prețioasei bijuterii. Richard, regretând greșeala făcută la pretențiile Corinnei, merge și el împreună cu Gisele să recupereze diamantul, pentru a returna bijuteria lui Mylène înainte ca ea să se întoarcă de la Cannes. Vor trebui să caute și să se apropie de idoli în timpul spectacolelor lor, pentru a găsi din cele cinci chitare, pe cea care deține celebra comoară. Astfel cei patru, aleargă contra cronometru după cei cinci care sunt în posesia unei noi chitare: o fi cea al lui Charles Aznavour, Sylvie Vartan, Frank Alamo, Nancy Holloway sau Johnny Hallyday.

Distribuție

 Mylène Demongeot – propriul rol
 Franck Fernandel – Richard
 Berthe Granval – Gisèle
 Dany Saval – Corinne
 Dominique Boschero – Vonny
 Pierre Bellemare – propriul rol
 Harold Kay – propriul rol
 Hector – propriul său rol
 Les Médiators – propriul lor rol
 Claude Piéplu – asistentul la filmare
 Les Frères ennemis – ei înșiși
 Bruno Coquatrix – el însuși, directorul de la Olympia
 Johnny Hallyday – propriul rol
 Frank Alamo – propriul rol
 Charles Aznavour – propriul rol
 Sylvie Vartan – propriul rol
 Eddie Vartan – propriul rol
 Nancy Holloway – propriul rol
 Jean-Jacques Debout – propriul rol
 Eddy Mitchell – propriul rol
 Les Chaussettes Noires – ei înșiși
 Les Surfs – ei înșiși
 Sophie – ea însăși
 Max Montavon – Loulou, fotograful
 Teddy Vrignault – Édouard
 Max Amyl – un  decorator
 François Cadet – un instalator
 Roger Trapp – un instalator
 Franco Califano – regizorul
 Henri Coutet – însoțitorul la audiție
 Paul Bisciglia – croitorul
 Michel Dacquin – primul controlor
 Charles Bouillaud – al doilea controlor
 Pierre Doris – discograful
 Jacques Dynam – camionagiul
 André Gaillard – regizorul de sonorizare
 Guy Grosso – vizitatorul la radio Europe 1
 Christian Marin – agentul înalt de poliție la concursul de dans
 André Dionnet – agentul scund de poliție la concursul de dans
 Laure Paillette – casierița de la concursul de dans
 Alexandre Randall – un prezentator
 Bernard Musson – un trecător
 Ei înșiși în public la Olympia:
 Marcel Achard
 Maurice Biraud
 Daniel Gélin
 Juliette Gréco însoțită de Françoise Sagan
 Marie Laforêt
 Jean Marais

Melodii din film
Texte de Charles Aznavour și muzica de Georges Garvarentz, interpretată de :
 Frank Alamo : L'ange que j'attendais
 Charles Aznavour : Et pourtant
 Les Chaussettes Noires și Eddy Mitchell : Crois-moi mon cœur
 Jean-Jacques Debout : Si tu voulais m'aimer
 Johnny Hallyday : Bonne chance
 Nancy Holloway : Prends garde à toi
 Les Médiators : Il faut saisir sa chance
 Sophie : Je n'y peux rien
 Les Surfs : Ça n'a pas d'importance
 Sylvie Vartan : La Plus Belle pour aller danser

Referințe

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1964
Filme de comedie
Filme în limba franceză
Filme regizate de Michel Boisrond
Filme alb-negru
Filme muzicale

Căutați idolul


Singulari Nos est une encyclique publiée le  par le pape Grégoire XVI qui, deux ans après l'encyclique Mirari vos, condamne fermement l'ouvrage Paroles d'un croyant, du prêtre français Félicité de La Mennais.

Grégoire XVI, par la rédaction de l'encyclique Singulari Nos, traduit une forte opposition aux vues de Félicité de La Mennais, qui ne voyait, pour sa part, aucune contradiction entre le catholicisme et les idéaux du libéralisme ou dans la séparation de l'Église et de l'État. Ce texte provoque son départ de l'Église catholique.

Contexte

Le journal l'Avenir

En , Félicité de La Mennais, Henri Lacordaire et Charles Forbes de Montalembert fondent le journal L'Avenir qui prône le suffrage élargi, la séparation de l'Église et de l'État, la liberté universelle de conscience, d'instruction, de réunion et de presse. Les évêques français s'opposaient à ces opinions et bien qu'ils aient été avertis par l'archevêque Hyacinthe-Louis de Quelen que leurs attentes étaient irréalistes, ils ont demandé le soutien du pape Grégoire XVI.

Bien que pressé par le gouvernement français et la hiérarchie ecclésiastique, le pape Grégoire XVI aurait préféré ne pas en faire un dossier officiel.

L'encyclique Mirari vos (1832)
En , Grégoire XVI publie l'encyclique Mirari vos. Dans cet écrit public, il confirme le célibat clérical et s'inquiète des alliances trop étroites entre le clergé et le gouvernement. Il dénonce ceux qui prônent le divorce et les sociétés secrètes qui cherchent à renverser les gouvernements légitimes des États italiens. Il dénonce également les opinions de Félicité La Mennais et du journal l'Avenir, sans les nommer spécifiquement. L'encyclique ne satisfait ni les partisans ni les détracteurs de Félicité La Mennais.

Un grand nombre d'intellectuels, prêtres et laïcs, étudient alors la théologie en appui des sciences sociales. C'est le cas notamment du travail réalisé par l'école mennaisienne à la Chênaie, au collège de Juilly ou encore au séminaire de Malestroit, regroupés sous le titre de la Congrégation de Saint-Pierre.

Paroles d'un croyant
Suite à l'encyclique, Félicité de La Mennais accepte de se soumettre au pape en matière de foi et de morale mais il ne retire pas ses opinions politiques. Bien qu'il ait cessé de publier L'Avenir, il continue d'être attaqué par les conservateurs français. Le , il répond par un livre court et mordant, Paroles d'un croyant, dans lequel il dénonce toute autorité, tant civile qu'ecclésiastique.

Le livre fait sensation, c'est un succès de librairie. Franz Liszt lui dédie la pièce pour piano Lyon (S156 1). Il est rapidement traduit à Strasbourg et Fiodor Dostoïevski encourage Alexander Milyukov à traduire le livre en slavon d'église. Il s'attire les foudre de Metternich qui, inquiet de constater son succès en Belgique où il produit un effet comparable à la révolution des Trois glorieuses, déplore auprès du Vatican que « la mode de brûler les hérétiques soit passée », ou encore du cardinal Lambruschini qui stipendie un livre « très mauvais, écrit dans un style énergique, ardent, parfois sublime » qu'il compare au Paradis perdu, poème épique de John Milton. Dès le 24 juin, une encyclique papale condamne le livre.

Encyclique

Danger des idées libérales
Grégoire XVI publie ainsi Singulari Nos le , après la parution du livre Paroles d'un croyant. Le thème de l'encyclique, c'est d'abord le travail écrit, porté publiquement par Félicité de Lamennais.
.

L'encyclique se termine par un plaidoyer pour que l'auteur du livre reconnaisse ses erreurs. Pour cela, Grégoire XVI liste les idées contenues dans le livre Paroles de Croyant, et qui sont selon lui, contraires à ce que l'Église promeut.

Il utilise des mots marquants pour décrire la situation, témoignant d'un réel énervement vis-à-vis de ce livre « peu considérable par le volume, mais grand par la perversité » :  il parle de , ,  pour décrire les propos de l'ouvrage, en accusant l'auteur du livre d'. Extrait : .

Effets
Cet écrit du pape a des répercussions sur la vie de Félicité de la Mennais. Après avoir été considéré comme plutôt traditionaliste, puis fondateur du catholicisme libéral, la condamnation du pape le fait évoluer vers des idées plus sociales. L'effet le plus immédiat est de provoquer le départ de Lammenais de l'Église catholique. Le texte émis par Grégoire XVI n'a permis aucun terrain d'entente dans les débats opposants les gallicans et les ultramontains, peu d'associés de Félicité de la Mennais étant disposés à le suivre hors de l'Église, beaucoup ont arrêté les collaborations éditoriales et les écrits communs.

Le frère de Félicité, Jean-Marie de La Mennais, alors supérieur général des Frères de l'Instruction Chrétienne à Ploërmel, a répudié le livre Paroles d'un croyant, l'a interdit dans ses écoles, et les deux frères ne se sont jamais revus.

John Patrick Tuer Bury trouve ironique que l'effet le plus durable des polémiques de La Mennais ait été un renforcement de l'ultramontanisme. Il note que Dom Prosper Guéranger, qui était un des premiers disciples de La Mennais, est devenu le principal agent d'un renouveau liturgique et d'une liturgie romaine uniforme. Henri Lacordaire a, quant à lui, joué un rôle déterminant dans le rétablissement de l'Ordre dominicain en France.

L'encyclique entraine la dissolution de la congrégation de Saint-Pierre et la remise en cause de la pensée du sens commun étudiée dans une perspective théologique.

Analyse
L'encyclique marque un tournant dans l'expression du point de vue de l'Église catholique au regard des débats sur les propositions libérales, le contexte révolutionnaire. Il s'agit du tournant intransigeant de l'Église catholique.

Références

Voir aussi

Textes de l'encyclique

Bibliographie

 .

Articles connexes
 Histoire de l'Église catholique
 Gallicanisme
 Catholicisme social
 Liste des encycliques papales

Liens externes

Encyclique de Grégoire XVI
Encyclique du XIXe siècle
Juin 1834

Singulari Nos


RELOADED o abreviado RLD es un grupo de warez fundado en junio de 2004 por algunos exmiembros del grupo DEViANCE. Ellos liberaron y crakearon Spore 4 días antes de su lanzamiento y The Sims 3 versión beta 15 días antes de su lanzamiento. El 29 de febrero de 2008, RELOADED lanzó una versión crackeada de Assassin's Creed un mes antes de su lanzamiento el 28 de marzo. Aunque este lanzamiento resultó no ser la versión comercial y tenía problemas de estabilidad. La versión comercial también fue liberada por ellos un mes después.

Línea de tiempo
El 26 de mayo de 2006, RELOADED lanzó el juego Tom Clancy's Splinter Cell: Chaos Theory (protegido con StarForce). Este lanzamiento crakeado estuvo disponible 424 días después de su fecha de lanzamiento oficial.

El 27 de febrero de 2010, RELOADED lanzó Battlefield: Bad Company 2 tres días antes de su lanzamiento oficial, pero los jugadores reportaron problemas con los controles del juego.

El 23 de junio, RELOADED lanzó Singularity seis días antes de su lanzamiento oficial.

El 28 de julio lanzaron StarCraft II Wings Of Liberty.

El 18 de noviembre lanzaron Need For Speed Hot Pursuit.

El 9 de febrero de 2011 lanzaron Test Drive Unlimited 2.

El 13 de marzo lanzaron Major League Baseball 2K11.

El 20 de abril lanzaron Operation Flashpoint Red River.

El 11 de mayo lanzaron Faery Legends Of Avalon.

El 27 de mayo lanzaron The Sims 3 Generations.

El 29 de mayo lanzaron Incognito.

El 10 de junio lanzaron Dungeon Siege III.

El 12 de junio lanzaron Storm Frontline Nation.

El 13 de junio lanzaron Breaking The Rules The Roman Tournament

El 15 de junio lanzaron World Of Subways Vol.3 London Underground

El 12 de julio lanzaron Cars 2 El Videojuego.

El 15 de julio lanzaron Steel Storm Burning Retribution.

El 27 de julio lanzaron The Sims 3 Town Life Stuff.

El 1 de septiembre lanzaron The Sims Medieval Pirates & Nobles.

El 6 de septiembre lanzaron Dead Island.

El 8 de septiembre lanzaron Tiger Woods PGA TOUR 12 The Masters.

El 10 de septiembre lanzaron Men Of War Vietnam.

El 16 de septiembre lanzaron Monkey Island Special Edition Collection.

El 17 de septiembre lanzaron Xotic.

El 22 de septiembre lanzaron ChessBase 11, Two Worlds II Pirates Of The Flying Fortress y Might And Magic Clash Of Heroes.

El 24 de septiembre lanzaron The Cursed Crusade.

El 27 de septiembre lanzaron FIFA 12 sin crack.

El 28 de septiembre lanzaron el crack de FIFA 12.

El 5 de octubre lanzaron NBA 2K12.

El 9 de octubre lanzaron Disciples III Resurrection.

El 15 de octubre lanzaron Alimardans Mischiefs, Dragon Age 2 Mark Of The Assassin y Fritz 13.

El 20 de octubre lanzaron Cities XL 2012.

El 21 de octubre lanzaron Payday The Heist.

El 24 de octubre lanzaron Battlefield 3.

El 25 de octubre lanzaron Disney Universe.

El 1 de noviembre lanzaron The Book Of Unwritten Tales.

El 2 de noviembre lanzaron Take On Helicopters.

El 9 de noviembre lanzaron Modern Warfare 3.

El 10 de noviembre lanzaron Combat Mission Afganistán.

El 11 de noviembre lanzaron Lord Of The Rings War In The North.

El 16 de noviembre lanzaron Need For Speed The Run.

El 26 de noviembre lanzaron Anno 2070.

El 28 de noviembre lanzaron LEGO Harry Potter Years 5-7.

El 11 de diciembre lanzaron Scooby-Doo First Frights.

Referencias

Infracciones al derecho de autor
Warez

RELOADED


An Pescatoria lawrenceana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Robert Louis Dressler. An Pescatoria lawrenceana in nahilalakip ha genus nga Pescatoria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Pescatoria

Pescatoria lawrenceana


The British Committee for the Reunification of the Parthenon Marbles (BCRPM) is a group of British people who support the return of the Parthenon (Elgin) marbles to Athens, Greece. Members include Dame Janet Suzman (chairperson) and professors Anthony Snodgrass (honorary president), Paul Cartledge (Vice-Chair), and Andrew Wallace-Hadrill.

Further reading

 Tom Flynn, The Universal Museum (Lulu, 2012)
 Christopher Hitchens, The Parthenon Marbles: A Case for Reunification (with a preface by Nadine Gordimer and essays by Robert Browning and Charalambos Bouras) (Verso, May 2008)
 Dorothy King, The Elgin Marbles (Hutchinson, January 2006)
 Mary Beard, The Parthenon (Profile Books, 2004)
 Jeanette Greenfield The Return of Cultural Treasures (Cambridge University Press 2007)
 Ian Jenkins, The Parthenon Frieze (British Museum Press, 2002)
 William St Clair, Lord Elgin and the Marbles (Oxford University Press, 1998)
 Catharine Titi, The Parthenon Marbles and International Law (Springer, 2023)

See also
 Acropolis Museum
 Parthenon
 Elgin Marbles

References

External links
 Official Web Site
 Acropolis Museum, Athens
 The British Museum Parthenon pages
 The Adair Letter

Organisations that support the cause
 Melina Mercouri Foundation
 Bring Them Back (youtube video)
 Acropolis of Athens

Art and cultural repatriation
Organizations established in 1983
Cultural organisations based in the United Kingdom
Greece–United Kingdom relations
Elgin Marbles


Sunglass Hut is an international retailer of sunglasses and sunglass accessories founded in Miami, Florida, United States, in 1971. Sunglass Hut is part of the Italian-based Luxottica Group, the world's largest eyewear company.

As of December 31, 2008, the Luxottica Group operated 2,286 stores around the world, most of those as part of the Sunglass Hut brand.

Sunglass Hut stores are located in India, the United States, Mexico, Canada, the Caribbean, Brazil, continental Europe, the United Kingdom, Australia, New Zealand, Hong Kong, Singapore, South Africa and the Middle East including Israel.

History
The first Sunglass Hut store opened in 1971 when optometrist Sanford L. Ziff set up in a freestanding kiosk in Miami's Dadeland Mall. The success of this kiosk prompted Ziff to open other Sunglass Hut locations in Miami, and by 1986, Ziff had opened approximately 100 Sunglass Hut outlets, achieving sales of $24 million a year.

In 1986 Ziff sold a 75% stake in Sunglass Hut to Connecticut investment firm Kidd, Kamm & Co. for $35 million. Ziff retained the company's existing management team and shifted part ownership to his son, Dean. Following the partial acquisition, the business was incorporated under the name Sunglass Hut International, Inc.

Ziff retired from Sunglass Hut in 1989. He and his family retained a 25 percent stake in the business, but were no longer involved in its day-to-day operation. They retained the stake until 1991, when the company's annual sales surpassed $100 million, and the Ziff family sold the portion of Sunglass Hut that remained in their control.

Sunglass Hut entered eCommerce  when it added the ability to purchase sunglasses to its US website.

In February 2001, the Luxottica Group acquired Sunglass Hut, paying US$653 million including debt  and taking possession of 1,300 Sunglass Hut stores, 430 Sunglass Hut-Watch Station combination stores, and 228 stores that operated under either the Watch Station or Watch World banner.

The Watch Station International chain was sold to Fossil Inc. in December 2007.

Stores and locations

Sunglass Hut operates 2,000 retail outlets in 20 countries: 1,562 in North America, 157 in Australia, 44 in New Zealand, 15 in Asia, 123 in South Africa, 81 in the United Kingdom and Ireland, 33 in the Middle East, and 35 in India.  , it is the most common store in American shopping malls.

Sunglass Hut store types include normal retail stores and shopping centre kiosks, retailers in airports, hotels and outlet centres, and premium "global" stores.  Sunglass Hut has entered into a partnership with Macy's to open stores within their department stores.

Sunglass Hut stores have opened in Australia, China, Thailand, India, the United Arab Emirates, Czech Republic, Bahrain and Saudi Arabia. In 2011, they continued to grow within Central and South America, opening up stores in Mexico and Brazil.

Strategic partnerships
In May 2018, Sunglass Hut signed an agreement to bring their brand to Bass Pro Shops and Cabela's stores and e-commerce platforms. The first opened in May 2018. The annual target is sales of $100 million.

Technology

References

External links

 Official website

Luxottica
Eyewear retailers of the United States
Eyewear companies of Canada
Eyewear retailers of Australia
Eyewear retailers of New Zealand
American companies established in 1971
Retail companies established in 1971
2001 mergers and acquisitions
Sunglasses

Sunglass Hut


Le Hannah-Arendt-Institut für Totalitarismusforschung (en français : Institut Hannah Arendt de recherche sur le totalitarisme) (HAIT) est un institut attaché à l'Université technique de Dresde, en Allemagne qui se consacre à l'analyse comparative des dictatures. Une attention particulière est portée aux structures du national-socialisme et du communisme, aux conditions dans lesquelles sont apparues ces idéologies, et à leurs répercussions dans le monde moderne.

Le nom de l'institut est un hommage à la philosophe et politologue germano-américaine Hannah Arendt, dont l'ouvrage principal Les Origines du totalitarisme (1951) est considéré comme l'un des ouvrages les plus influents du  dans le débat académique portant sur les systèmes de gouvernement totalitaires.

Recherche
L'activité de recherche de l'institut se concentre sur l'analyse comparée des dictatures, et leurs effets historico-politiques sur les sociétés libres et démocratiques. Selon ses statuts, l'institut procède à une enquête systématique sur les développements politiques, sociaux et culturels sous la dictature nazie ainsi que sous la dictature est-allemande. Un accent particulier est mis sur l'analyse de l'opposition et de la résistance à ces deux dictatures allemandes du . En outre, des approches comparatives d'autres régimes fascistes et socialistes d'État font partie du programme de recherche, tout comme l'examen de la transformation politique, économique et sociale dans les pays post-communistes après 1989. L'institut étudie également les défis actuels qui se posent à la démocratie, les menaces qui planent sur elle, en particulier à travers les régimes autocratiques et fondamentalistes, ainsi que les tendances et mouvements extrémistes, racistes et antisémites.

Les travaux de recherche s'effectuent sur plusieurs domaines :
 Recherche sur la dictature nationale-socialiste
 Recherches sur l'histoire des dictatures communistes, en particulier la dictature du SED
 Recherche sur les transformations dans une perspective comparative internationale
 Fondements théoriques et historiographiques de la recherche sur la dictature
 Recherche sur l'extrémisme politique

Notes et références

Liens externes

Recherche en Europe


Li Qin (Chinês: 李沁; pinyin: Lǐ Qìn, Sucheu, 27 de setembro de 1990) é uma atriz chinesa. Ela é conhecida por seus papéis em O Sonho das Mansões Vermelhas (2010), The Founding of a Party (2011), Princess Agents (2017) e A Canção da Glória (2020).

Carreira
Li Qin se formou na Academia de Teatro de Xangai em 2008. Em 2011, fez sua estréia no cinema em The Founding of a Party, no papel de Yang Kaihui, a segunda esposa de Mao Tsé-Tung, e foi indicada para o prêmio de Melhor Revelação no 31° Hundred Flowers Awards. Em 2017, estrelou o drama histórico Princess Agents, interpretando um membro da realeza de um reino ameaçado. O programa foi um grande sucesso e a popularidade de Li aumentou como resultado. Desde então protagonizou muitos filmes e séries de TV, incluindo Jade Dynasty em 2019, uma adaptação do romance "Zhu Xian" e A Canção da Glória (2020).

Ligações externas
Li Qin (em inglês) no IMDb

Nascidos em 1990
Atores da China
Naturais de Suzhou

Li Qin (atriz)


Die Kathedrale von Mecheln mit dem Patrozinium Sint Rombout (St. Rumold) ist die Bischofskirche des römisch-katholischen Erzbistums Mecheln-Brüssel in Mecheln, Belgien. Die um 1200 begonnene und um 1500 in ihrer heutigen Gestalt vollendete Kirche zählt zu den Hauptwerken der Brabanter Gotik.

Geschichte und Architektur
Die gotische Sint-Rombouts-Kirche, Ersatz für einen romanischen Vorgängerbau, wurde als monumentaler Schrein für die Reliquien des Stadtheiligen, als Stadt- und Marktkirche zur Repräsentation des bürgerlichen Selbstbewusstseins sowie als Stiftskirche für das zugehörige Kollegiatstift erbaut. Sie ist eine geostete dreischiffige Basilika auf Kreuzgrundriss.

Im ersten Bauabschnitt von etwa 1200 bis 1320 wurden das Querhaus, das Haupt- und die beiden Seitenschiffe des Langhauses und danach die ersten drei Joche des Chors im frühgotischen Stil errichtet. Die Weihe wurde am 28. April 1312 gefeiert.

Nach dem großen Stadtbrand von 1342, der auch die Romboutskirche beschädigte, wurde in der Hochgotik von etwa 1365 bis 1451 das Mittelschiff erhöht und mit einem Triforium ausgestattet. Der Chor erhielt seine Apsis und einen Kranz von sieben Kapellen. Der picardische Baumeister Jan van Osy brachte dabei Formen der französischen Kathedralgotik ein. Es folgte die Einwölbung des Mittelschiffs 1437 und des Chors 1451.

Im Jahr 1451 setzte Papst Nikolaus V. für den Besuch der St.-Rombouts-Kirche einen Ablass aus. Dadurch schwoll der Strom der Wallfahrer an und die Bautätigkeit erhielt einen neuen Schub.

In der dritten Bauphase von 1452 bis 1520 wurden am nördlichen Seitenschiff drei Kapellen angebaut; die größte von ihnen erstreckt sich über drei Joche. Vor allem aber erhielt in dieser Zeit der mächtige Turm seine Gestalt. Geplant war eine Gesamthöhe von 167 m; damit gehörte das Projekt zu den ambitioniertesten Bauvorhaben der Gotik. Von der 70 m hohen oktogonalen Spitze wurde jedoch nur die Basis realisiert, die über dem umlaufenden Balkon sichtbar ist. Die tatsächliche Höhe beträgt daher 97,28 m.

Im Jahr 1559, mit der Errichtung des Erzbistums Mecheln, wurde St. Rombout Kathedrale.

Die barocken Seitenportale stammen von 1626.

Die Altäre, Grabmäler und Gemälde im Innern der Kathedrale sind überwiegend Werke des 17. Jahrhunderts von bedeutenden Meistern wie Lucas Faydherbe, Abraham Janssens van Nuyssen, Gaspar de Crayer, Michiel Coxcie und Anthonis van Dyck.

Orgel

In der Kathedrale gibt es zwei Orgeln.

Die Hauptorgel auf der Westempore wurde 1957 von der Orgelbaufirma Jos Stevens (aus Duffel) gebaut.

 Anmerkung:
 (D) = Diskant-Seite

Auf der Seitenempore befindet sich ein kleineres Instrument, das bereits im Jahre 1919 von dem Orgelbauer Stevens errichtet wurde. Dieses Instrument hat 30 Register auf zwei Manualen und Pedal.

Glocken
Im Turm hängt ein mächtiges Geläut aus sechs Glocken, das zu den größten in Belgien gehört. Berühmt ist das große Carillon der Kathedrale. Es besteht aus 49 Glocken, die von den Gebrüdern Hemony gegossen wurden, und dient auch als "Ausbildungs-Carillon" für die renommierten Koninklijke Beiaardschool (Königliche Carillonschule) in Mecheln. Der belgische Carillonneur (niederländisch: beiaardier) Jef Denyn hatte sie 1922 gegründet.

Weblinks

 Homepage der Kathedrale von Mecheln

Einzelnachweise

Kathedrale
Kirchengebäude in der Provinz Antwerpen
Römisch-katholische Kathedrale in Belgien
Gotisches Bauwerk in Flandern
Kollegiatstift
Rumold-von-Mecheln-Kirche
 Kathedrale
Disposition einer Orgel
Kollegiatstiftskirche in Belgien
Gotische Kirche
Kulturdenkmal in der Provinz Antwerpen
Belfried
Mechelen, Kathedrale
Mecheln

Kathedrale von Mecheln


Encholirium horridum é uma espécie de planta do gênero Encholirium e da família Bromeliaceae.

Encholirium horridum é uma espécie típica dos inselbergues da Floresta Atlântica, onde forma grandes populações, especialmente nos estados de Minas Gerais e Espirito Santo. Também é encontrada do sul da Bahia e no noroeste do Rio de Janeiro, mas nestes estados suas populações são mais raras.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1940 por Lyman Bradford Smith.

Forma de vida
É uma espécie rupícola e herbácea.

Descrição

        Pode ser facilmente reconhecida pela presença de folhas arqueadas com margem densamente espinescentes; inflorescência geralmente ampla, composta (duplo recamo heterotérmico); flores amarelas e sementes longo-causadas.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Bahia, Espírito Santo, Minas Gerais e Rio de Janeiro.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de vegetação sobre afloramentos rochosos.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Forzza, R.C. Encholirium  in Flora e Funga do Brasil.

Leitura adicional

Ligações externas
 Encholirium horridum no projeto Flora e Funga do Brasil

Encholirium
Plantas descritas em 1940
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Encholirium horridum


1934 FIFA Dünya Kupası, 27 Mayıs-10 Haziran 1934 tarihleri arasında İtalya'da düzenlenen uluslararası futbol turnuvası.  Avrupa Kıtası'nda organize edilen ilk FIFA Dünya Kupasıdır. Ev sahibi olarak İtalya, Ekim 1932'den FIFA tarafından diğer aday İsveç'in önünde seçilmiştir. Ayrıca 1934 FIFA Dünya Kupası, 32 ülkeden katılım başvurusu alması sebebiyle, katılımcı ülkelerin eleme maçları yaparak katılabildikleri ilk turnuva olmuştur. Son şampiyon Uruguay, Avrupa ülkelerinin bir önceki Dünya Kupası'na katılmadıklarını gerekçe göstererek bu turnuvaya katılmayı reddetti. Mesafenin çok fazla olması da birçok Güney Amerika ülkesinin İtalya'ya gidememesine yol açtı. Onun dışında İngiltere, İskoçya, Kuzey İrlanda ve Galler bu turnuva elemelere katılmadılar.

Ev sahibi İtalya'nın kupayı kendi evinde düzenlemesine rağmen Yunanistan ile eleme maçı oynayarak bir ilki gerçekleştirdi. 70 golün atıldığı turnuvada maç başına 4.12 gol düşmüştür. Şampiyon takım, 10 Haziran 1934 günü Roma'da oynanan finalde Çekoslovakya'yı 2-1 yenen ve turnuva boyunca attığı 12 golle en çok gol atan takım olan ev sahibi İtalya'dır.

Ayrıca, turnuvada görev yapmış 11 hakem içerisinde en genç olanı 28 yıl ve 224 günlük ömrüyle Ivan Eklind olmuştur. Eklind, aynı zamanda final maçını da yönetmiştir.

Bu Dünya Kupası, İtalyan diktatör Benito Mussolini'nin faşist rejim propagandası altında gövde gösterisi şeklinde geçmiştir.

Elemeler ve katılımcılar

Katılan ülkeler

Final

3 üncü ve 4 üncü
   Almanya

Çeyrek final

Son 16
  , ,

Stadyumlar

Kadrolar

Sistem
Bu kupada takımlar gruplara ayrılmadı. Çekilen kura ile ülkeler birbiriyle eşleşti ve 16 takım eleme maçlarına başladı. Kazananlar çeyrek finale, sırasıyla yarı final ve finale kadar eleme usulü karşılaştılar. 17 maçın oynandığı kupada 1930'daki gibi 70 gol atıldı. 8 farklı şehir ve stadyumda oynanan maçları yaklaşık 360.000 futbolsever izledi.

Özet

Son 16 turu
İlk tur maçlarında, Son Dünya Kupası finalisti Arjantin, İsveç'e 3-2, Brezilya da İspanya'ya 3-1 kaybederek elendi. Ev sahibi İtalya, kupanın en gollü maçında ABD'yi 7-1 yenerek adını çeyrek finale yazdırdı. Avusturya, zorlu geçen 90 dakikanın ardından uzatma dakikalarında attığı gol ile Fransa'yı turnuvanın dışına iterken, Macaristan da tek Afrika temsilcisi Mısır'ı 4-2 ile geçti. Çekoslovakya da Balkan derbisi sayılabilecek maçta Romanya'yı 2-1 yendi. İsviçre, Hollanda'yı 3-2 ile ve Almanya da Belçika'yı 5-2 ile geçerek adını çeyrek finale yazdıran ekiplerden biri oldu.

Çeyrek final
Çeyrek final maçlarında Almanlar, zorlu geçen maçın ardından İsveç'i 2-1 ile geçerek adını yarı finale yazdırdı. Komşusu Avusturya da Macarları aynı skorla geçerek diğer yarı finalist ekip oldu. İtalya ile diğer bir Akdeniz ülkesi İspanya, normal süresi 1-1 biten maçın uzatılarak oynanan 120 dakikası sonunda da eşitliği bozamayınca, o yıllarda penaltı atışı veya kura çekme sistemi olmadığı için maç ertesi gün yeniden oynandı. İtalya İspanya'yı Floransa'da Giuseppe Meazza'nın 11. dakikada attığı golle 1-0 yenerek yarı finale yükseldi. Son yarı finalist de, Çekoslavak golcü Nejedlý'nin son dakikalarda attığı gol ile İsviçre'yi 3-2 ile geçen Çekoslovakya oldu.

Yarı final ve 3.lük maçı
Yarı finalde İtalya Avusturya'yı Guaita'nın ayağından bulduğu golle 1-0 yenerek adını finale yazdıran ilk ülke oldu. Çekoslovakya da Almanya'yı gol kralı Nejedlý'nin 3 golü ile 3-1 yenerek finale yükseldi. Üçüncülük maçında Almanya, kardeş ülkesi Avusturya'yı 3-2 ile geçerek üçüncülük madalyasını elde etti.

Final maçı

Finalde 50.000 seyircinin izlediği maçın 76. dakikasında Çekoslovakya, Puč'un golüyle kupanın bir ucundan tutsa da 5 dakika sonra Orsi'nin golü İtalyanları ipten aldı ve maç uzatmalara gitti. 95. dakikada Schiavio attığı golle kendi evinde düzenledikleri dünya kupasını İtalya'ya kazandırdı. Kupa tarihinde ilk kez oynanan üçüncülük maçında ise Almanya Avusturya'yı 3-2 yendi. Turnuvanın gol kralı 5 golle Çekoslovak Oldřich Nejedlý oldu.

Sonuçlar

Son 16 turu

Çeyrek final

Tekrar

Yarı final

Üçüncülük maçı

Final

Ödüller

Gol Krallığı

5 gol
  Oldřich Nejedlý
4 gol
  Edmund Conen
  Angelo Schiavio
3 gol
  Raimundo Orsi
  Leopold Kielholz
2 gol
  Johann Horvath
  Bernard Voorhoof
  Antonín Puč
  Abdurrahman Fevzi
  Karl Hohmann
  Ernst Lehner
  Géza Toldi
  Giovanni Ferrari
  Giuseppe Meazza
  José Iraragorri
  Sven Jonasson

1 gol
  Ernesto Belis
  Alberto Galateo
  Josef Bican
  Toni Schall
  Karl Sesta
  Matthias Sindelar
  Karl Zischek
  Leônidas
  Jiří Sobotka
  František Svoboda
  Jean Nicolas
  Georges Verriest
  Stanislaus Kobierski
  Rudolf Noack
  Otto Siffling
  György Sárosi
  Pál Teleki
   Jenő Vincze
  Enrique Guaita
  Kick Smit

1 gol (devamı)
  Leen Vente
  Ştefan Dobay
  Isidro Lángara
  Luis Regueiro
  Gösta Dunker
  Knut Kroon
  André Abegglen
  Willy Jäggi
  Aldo Donelli

Turnuva sıralaması

Kaynakça

Kaynakça

Dış bağlantılar
 İtalya 1934 - FIFA.com
 RSSSF.com ayrıntılar
 History of the World Cup-1934

FIFA Dünya Kupası turnuvaları

1934 FIFA Dünya Kupası


Joyce E. Chaplin (nascida em 28 de julho de 1960, em Antioch, California) é uma historiadora e acadêmica estadunidense conhecida por seus artigos e pesquisas sobre história americana, história ambiental e história intelectual. Ela ocupa a cadeira James Duncan Phillips Professor of Early American History na Universidade de Harvard onde ensina sobre história da ciência, colonialismo e história ambiental. Ela foi bolsista do Guggenheim e bolsista da Academia Americana de Artes e Ciências de 2019. Em 2020 foi eleita para a American Philosophical Society.

Vida
Após receber seu bacharelado pela Northwestern University e seu doutorado pela Johns Hopkins University em 1986, ela lecionou na Vanderbilt University em Nashville por quatorze anos (1986-2000). Joyce se tornou professora de história em Harvard em 2000. Antiga bolsista Fulbright no Reino Unido, ela ensinou em seis diferentes instituições em dois continentes, uma ilha, e um península, e em um programa de estudos marítimos sobre o Oceano Atlântico.

Trabalhos selecionados

 Ansious Pursuit: Agricultural Innovation and Modernity in the Lower South, 1730-1815 Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1993. ,
 Assunto: Tecnologia, Corpo e Ciência na Fronteira Anglo-Americana, 1500-1676 Cambridge, Mass. : Harvard University Press, 2001.ISBN 9780674004535 ,
 O primeiro Scientific American: Benjamin Franklin e a busca do gênio em Nova York : Livros Básicos, 2006.ISBN 9780465009558 ,
 Round About the Earth: Circumnavigation from Magellan to Orbit New York: Simon & Schuster, 2012.ISBN 9781416596196 ,
 com Alison Bashford, The New Worlds of Thomas Robert Malthus: Re-reading the Principle of Population, Princeton : Princeton University Press, 2016.ISBN 9780691164199 ,

Referências

Ligações externas

 Página do corpo docente da Universidade de Harvard

Historiadoras
Membros da Academia de Artes e Ciências dos Estados Unidos
Benjamin Franklin
Membros da American Philosophical Society
Alunos da Universidade Johns Hopkins
Professores da Universidade Harvard

Joyce E. Chaplin


An Ventenata eigiana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Hildemar Wolfgang Scholz ngan Raus, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Dogan. An Ventenata eigiana in nahilalakip ha genus nga Ventenata, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ventenata

Ventenata eigiana


El Grupo de Apoyo a las Fuerzas Especiales –en inglés: Special Forces Support Group (SFSG)– es una unidad de fuerzas especiales perteneciente a las Fuerzas Armadas Británicas.

Formada el 3 de abril de 2006 para dar apoyo al Special Air Service y al Special Boat Service, es la unidad más joven de las Fuerzas Especiales del Reino Unido (UKSF).

Está compuesto por cuatro compañías de ataque y una compañía de apoyo, con una unidad especial NRBQ.

Historia

El 16 de diciembre de 2004, el ministro de Defensa británico anunció la formación de dos unidades nuevas que prestarían apoyo a las fuerzas especiales británicas, el Special Reconnaissance Regiment (SRR), operativo a partir de abril de 2005 y el Grupo de Apoyo de Fuerzas Especiales.

En un primer momento, su integrantes fueron reclutados principalmente del 1st Battalion, Parachute Regiment (1 PARA) y con personal de los Marines Reales y del Regimiento de la Real Fuerza Aérea.

Referencias

Unidades del Ejército Británico
Unidades de operaciones especiales

Grupo de Apoyo de Fuerzas Especiales


Taejon Expo '93 was a three-month international exposition held between Saturday, August 7, 1993 and Sunday, November 7, 1993 in the central South Korean city of Daejeon (at the time spelled "Taejŏn").

Theme
The theme of the exposition was "The Challenge of a New Road of Development", with various other sub-themes around sustainable and 'green' development. The exposition was an officially endorsed Bureau International des Expositions (BIE) specialized exposition commemorating the centenary of the first-ever representation of the "Hermit Kingdom" (Korea) to a world exposition, namely the 1893 Columbian Exposition of Chicago. It claimed to be the first exposition held in a developing country, although both the BIE-sanctioned Exposition internationale du bicentenaire de Port-au-Prince in 1949 and Shanghai's Expo 2010 could also claim this title.

Site zoning
The exposition site consisted of three main areas - the international zone, the corporate zone and the fun park zone.

Being a specialized exposition, the pavilions in the international zone were for the most part pre-fabricated and rented out to the various international participants for the duration of the exposition. 108 nations and 33 international organizations participated at Taejon Expo '93 - making it one of the largest expositions ever held. Among the most memorable were the flagship Korean and United Nations Pavilions.

The corporate zone represented the best wizardry that Korean companies could afford, with some spectacular architecture and contents, all along the theme of the exposition, with the majority of these pavilions being permanent in nature. Pavilions included "Starquest" by Samsung, and the three-dimensional IMAX presentation courtesy of Daewoo.  For the Korean Air Lines sponsored pavilion, award-winning experience designer Bob Rogers (designer) and the design team BRC Imagination Arts and Iwerks Entertainment (SimEx-Iwerks) produced a 360 degree 9-screen travelogue of a Korean girl who receives magical Circlevision postcards from her pen pals around the world.

There was also the Kumdori Land fun-park zone, named after the Expo's alienesque mascot "Kumdori" (Twinkle, the Dream Being), which featured some of the latest in roller-coasters and other more traditional fun-park fare.

Theme tower
The center of the exposition was pinnacled by the 93-metre high "Hanbit-tap" - or Tower of Great Light,  modeled on a traditional Korean Observatory, where guests could take a lift to the central viewing platform for a bird's eye view of the whole exposition site. Today, this platform features a few physics experiments.

Also nearby are the flagship Korean National Pavilion and the United Nations Pavilion, which was built in the shape of a graceful dove.

Present-day activities
Today one can visit the former expo site, now called Expo Science Park savour the site from the Tower of Great Light, visit the United Nations Pavilion which now hosts the Daejeon Expo Commemorative Center, World Expo Souvenirs Museum, and Daejeon Unification Pavilion; or use one of the few remaining buildings which host occasional unrelated exhibitions. Further information on Expo Park could be found at the official website. While no longer hosted, content was largely written in Korean, with some English language sub-headings to allow for navigation. The site included the 'Cyberspace' VR Panorama page where one could view 360 degree photo shoots of various aspects of the site. Part of the site is now being used for movie and television productions while another large piece has become the new headquarters for the Institute for Basic Science which relocated in 2018.

Legacy
Taejon Expo Science Park opened in June 1994.  Only three main buildings remain from the expo in the park.  These being the Tower of Great Light, the Government Pavilion, and the Peace and Friendship Pavilion.  Apart from Expo Park, there is a Korean language legacy website for the Expo, a project of the Expo 93 Foundation, at http://www.expo93.co.kr/. One of the features of the website is an e-books section, where several dozen print resources from the Expo - all official Organising Committee publications - have been reproduced online. Whilst the majority of these are also in the Korean language, one publication in English is the comprehensive Expo 93 Travel Manual, which is located at this page.

Taejon Expo' 93, like many other former expo cities and regions, is a member of the BIE-endorsed A.V.E. - Association of Expo Cities and Regions, founded in Seville in 2002.

See also
Expo 2012

References

External links
A Brief Review of Expo '93
Official website of the BIE
 European Patent Office
Korea Expo Park Official web-site
Cyberspace VR Panorama page at the Official Website
Expo '93 page at ExpoMuseum.com

1993 in South Korea
Daejeon
Exhibitions in South Korea
1993 in the environment
Fairs in South Korea
South Korea

Expo '93