جورج سيسيل هاركوس  (25 سبتمبر 1898 - 28 سبتمبر 1950) لاعب كرة قدم إنجليزي راحل كان يجيد اللعب في مركز الظهير الخلفي في نادي ساوثهامبتون في عقد العشرينات بعدها خدم في سلاح الجو الملكي أثناء الحرب العالمية الثانية .

المسيرة الرياضية

البدايات
ولد هاركوس في مدينة نيوكاسل أبون تاين ولعب ناشئا في نادي نونز مور المحلي ثم انتقل إلى مدينة إدنبره حيث انضم إلى نادي إدنبره إيميت ثم عاد إلى مدينة نيوكاسل وانضم إلى نادي سكوتسوود . في مايو 1921 انضم إلى نادي أستون فيلا هاويا ثم وقع على أول عقد احترافي في فبراير 1922 . شارك في 4 مباريات في بطولة دوري الدرجة الأولى ثم باعه على نادي ساوثهامبتون مقابل 250 جنيه إسترليني في مايو 1923 .

ساوثهامبتون
شارك هاركوس في أول مباراة رسمية على ملعب ديل في 19 يناير 1924 بديلا عن إليك كامبل أمام نادي بارنزلي وانتهت المباراة بالفوز 6-0 . في نهاية الموسم الأول شارك هاركوس في 14 مباراة . في الموسم التالي شارك في جميع المباريات باستثناء مباراتين ولم يقدم النادي ككل أداء عالي المستوى مما تسبب في استقالة المدير الفني جيمي مكإنتاير وعندما حل جورج غوس مكانه استطاع أن يقودهم إلى تخطي نادي ليفربول في الدور الربع النهائي من بطولة كأس الاتحاد الإنجليزي لكرة القدم ولكنه سقط أمام نادي شيفيلد يونايتد على ملعب ستامفورد بريدج في الدور النصف النهائي في 28 مارس 1925 .

تلقى نادي ساوثهامبتون 4 خسائر متتالية في بداية موسم 1925-1926 مما دعا المدير الفني إلى اجلاس هاركوس على مقاعد البدلاء وتفضيل ستان وودهاوس عليه . في شهر أكتوبر تم تعيينه مدير فني جديد وهو أرثر تشادويك الذي أعاد هاركوس إلى التشكيلة الأساسية على حساب كامبل حتى نهاية الموسم . في موسم 1926-1927 واصل تشادويك الاعتماد على هاركوس في الخط الخلفي حيث شارك في 35 مباراة من أصل 42 مباراة في بطولة دوري الدرجة الأولى . وصل نادي ساوثهامبتون إلى الدور النصف النهائي من بطولة كأس الاتحاد الإنجليزي للموسم الثاني على التوالي وخسر من نادي آرسنال 1-2 على ملعب ستامفورد بريدج في 26 مارس 1927 .

على الرغم من أن هاركوس لم يشارك في أي مباراة دولية مع منتخب إنجلترا إلا أنه كان قريبا من الاستدعاء للمشاركة في الجولة الودية التي أقيمت في كندا صيف 1927 .

في موسم 1927-1928 تم تعيين هاركوس قائدا للفريق وشارك في جميع المباريات باستثناء مباراة واحدة واحتل النادي مركز في النصف الأسفل من جدول الترتيب . في الموسمين التاليين قلت مشاركات هاركوس بسبب السن والإصابات . في صيف سنة 1930 قرر الرحيل عن نادي ساوثهامبتون ولكن مسئوليه عارضوا في البداية ولكنهم في نهاية الأمر وافقوا على عرضه للبيع مقابل 750 جنيه إسترليني . خلال المواسم السبع التي أمضاها في نادي ساوثهامبتون لعب في 233 مباراة مسجلا 5 أهداف . هبوط نادي ساوثهامبتون إلى الدرجة الثانية أجبر النادي على بيع نجومه .

الاحتراف في الخارج
أمضى هاركوس سنة 1930 في نادي ليون الفرنسي ثم قرر بعدها العودة إلى إنجلترا . فشل في فترة التجربة في نادي أولدهام أثلتيك ثم انضم إلى نادي نيو ميلتون الذي قرر التحول من الهواية إلى الاحتراف وتغيير اسم النادي إلى نيو ميلتون تاون .

العودة إلى ساوثهامبتون
في فبراير 1932 واجه نادي ساوثهامبتون إلى إصابة لاعبي مركز الظهير الخلفي وهم إليك كامبل، جوني مكإلواين، وبيرت جيبسون مما دعا المدير الفني جورج كاي للاستعانة بخدمات هاركوس لمباراتين أمام نادي وولفرهامبتون واندررز وبرادفورد وانتهت المباراتين بالخسارة .

النهاية
انضم إلى نادي ساوثبورت كلاعب ومدرب في الوقت نفسه ولكنه تعرض لإصابة خطيرة أثناء مشاركته مع الفريق الرديف أمام نادي بارو منعته من المشاركة في أي مباراة مع الفريق الأول . انتقل بعدها إلى نادي بوسطن يونايتد موسم 1933-1934 مشاركا في 16 مباراة .

المهنة العسكرية
بعدما تقاعد من لعب كرة القدم نهائيا قرر هاركوس الخضوع لدورات تدريبية تحت إشراف وزارة العمل في لندن وعندما بدأت الحرب العالمية الثانية انضم إلى سلاح الجو الملكي في منطقة الشرق الأوسط حيث تم منحه رتبة ملازم طيار . في سنة 1949 تم منحه رتبة فائقة الامتياز ضمن الإمبراطورية البريطانية بسبب المحافظة على رباطة جأش أفراد القوات في منطقة الشرق الأوسط . بقي في سلاح الجو الملكي وعاد إلى عالم كرة القدم ولكنه توفي في منزله الكائن في مدينة ساوثهامبتون في 28 سبتمبر 1950 بعد احتفاله بعيد ميلاده بثلاثة أيام .

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم رجالية إنجليز مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية إنجليز
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
لاعبو كرة قدم من نيوكاسل أبون تاين
أعضاء رتبة الإمبراطورية البريطانية
رياضيون من نيوكاسل أبون تاين
ضباط سلاح الجو الملكي (بريطانيا)
لاعبو أستون فيلا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو كرة قدم إنجليز
لاعبو كرة قدم مغتربون إنجليز
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو نادي ساوثبورت
لاعبو نادي ساوثهامبتون
مواليد 1898
وفيات 1950
لاعبو نادي بوسطن يونايتد

جورج هاركوس


La dix-huitième saison de New York, police judiciaire, série télévisée américaine, est constituée de dix-huit épisodes, diffusée du  au  sur NBC.

Les précédentes saisons duraient entre 22 et 24 épisodes, mais à la suite de la grève de la Writers Guild of America de 2007, le nombre d'épisodes de cette saison fut réduit à seulement 18.

Par ailleurs, cette saison marque le départ du détective Ed Green interprété par Jesse L. Martin après neuf saisons.

Distribution

Acteurs principaux
 Jesse L. Martin : détective Ed Green (épisodes 1 à 14)
 Jeremy Sisto : détective Cyrus Lupo
 Anthony Anderson : détective Kevin Bernard (dès l'épisode 14)
 Linus Roache : premier substitut du procureur Michael Cutter
 Alana de la Garza : substitut du procureur Connie Rubirosa
 Sam Waterston : procureur Jack McCoy

Épisodes

Épisode 1 : Seule issue

Épisode 2 : Dans le noir

Épisode 3 : Sujet tabou

Épisode 4 : Le Fin fond de l'histoire

Épisode 5 : À armes égales

Épisode 6 : Campagne meurtrière

Épisode 7 : Double arnaque

Épisode 8 : Pris de panique

Épisode 9 : Erreur de cible

Épisode 10 : En deux temps

Épisode 11 : Crime d'amour

Épisode 12 : Meurtres et vieilles bouteilles

Épisode 13 : Les Petits guerriers de Dieu

Épisode 14 : Les Joueurs anonymes

Épisode 15 : Pouvoir d'influence

Épisode 16 : De l'autre côté de la barrière

Épisode 17 : Usurpation d'identité

Épisode 18 : Les Dessous de l'affaire

 18

Saison 18 de New York, police judiciaire


Goggia es un género de gecos de la familia Gekkonidae. Es un género relativamente reciente (1997), y las especies se encontraban anteriormente en el género Phyllodactylus. Los miembros de este género se distribuyen por Sudáfrica y Namibia.

Especies
Se reconocen las siguientes ocho especies:
 Goggia braacki (Good, Bauer & Branch, 1996)
 Goggia essexi (Hewitt, 1925)
 Goggia gemmula (Bauer, Branch & Good, 1996)
 Goggia hewitti (Branch, Bauer & Good, 1995)
 Goggia hexapora (Branch, Bauer & Good, 1995)
 Goggia lineata (Gray, 1838)
 Goggia microlepidota (Fitzsimons, 1939)
 Goggia rupicola (Fitzsimons, 1938)

Referencias

Bauer, A.M., Good, D.A. & Branch, W.R. (1997). The taxonomy of the southern African leaf-toed geckos (Squamata: Gekkonidae), with a review of Old World "Phyllodactylus" and the description of five new genera. Proc Calif Acad Sci 49 (14) August 27: 470 (447–497)(Zoological Record Volume 134)

Enlaces externos

Goggia


غابة شوشون الوطنية,غابة توجد في الولايات المتحدة,وهي أول غابة محمية إتحاديا وتبلغ مساحتها 10,000كم2 ويغطي 2,5 مليون من مساحة وايومنغ.
في الأصل جزء من بيللوستون مشجرة,وأنشئت الغابة على قانون من الكونغرس,ووقع الرئيس الإمريكي بنجامين هاريسون في عام 1891 القانون.
وتوجد أربعة مناطق برية في الغابة، والحماية موجودة في نصف الأماكن المدارة، غابة شوشن الوطنية غنية باتنوع البيولوجي ونادرا ما تتطابق الغبات المحمية الأخرى بذلك.
وتوجد هناك ثلاث سلاسل جبلية أباسروكا، ويند ريفر رانج، بييرتوث

المراجع

آثار الأمريكيين الأصليين
تأسيسات سنة 1891 في وايومينغ
سلك الخدمة المدنية في وايومنغ
معالم وايومنغ
مناطق محمية أسست في 1891
مناطق محمية في مقاطعة بارك (وايومنغ)
مناطق محمية في مقاطعة تيتون (وايومنغ)
مناطق محمية في مقاطعة سوبليتي (وايومنغ)
مناطق محمية في مقاطعة فريمونت (وايومنغ)
مناطق محمية في مقاطعة هوت سبرينغز (وايومنغ)
نظام يلوستون البيئي الأكبر

غابة شوشون الوطنية


An Schizostachyum andamanicum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni M.Kumar ngan Remesh. An Schizostachyum andamanicum in nahilalakip ha genus nga Schizostachyum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Schizostachyum

Schizostachyum andamanicum


En beskøjt (latin nauticus panis, panis nauticus, panis militaris) er en simpel, kompakt og meget hård kiks eller brød, lavet af mel, vand og nogle gange husholdningssalt. De er billige og langtidsholdbare og anvendes som mad i fraværet af fordærvelig mad. I gamle dage var beskøjter almindelige spise på lange rejser, på skibe og som en del af soldaters feltration. En beskøjt kaldes også skibskavring, skonrog, skibskiks, skibsbrød og skibstvebak. Grundet beskøjters store hårdhed fik de mange øgenavne på mange sprog bl.a. pløkker og tagsten.

Beskøjter blev i gamle dage typisk bagt to gange for at drive så meget fugt ud som muligt, så beskøjterne kunne holde længere.

Den eneste næring i beskøjter er melets proteiner og stivelse. Der er stort set ingen vitaminer i beskøjter, hvilket betød, at mennesker som alene fik beskøjter gennem længere tid, kom til at lide af vitaminmangel, som viste sig som skørbug (C-vitamin-mangel).

Der spises i dag mange skibskiks i Grønland. Virksomheden Kjeldsen Bisca A/S leverede omkring år 2000 årligt 70 tons skibskiks til Grønland.

Etymologi
Beskøjt er en fordanskning af det franske ord biscuit. Biscuit der igen stammer fra latin bis coctus, "bagt to gange".

Se også
 Tvebak - betyder også bagt to gange. Fra nederlandsk tweebak eller nedertysk twebak.

Kilder/referencer

Kiks
Brød
Romerrigets militær
Kultur i Romerriget

Beskøjt


Waihopai Valley is an area near Blenheim in the Marlborough region of the South Island of New Zealand.  The Waihopai River drains the area.

The Government Communications Security Bureau operates what it describes as a satellite communications monitoring facility in the Waihopai Valley, which it calls GCSB Waihopai.  It has been identified as being a part of ECHELON, the worldwide network of signals interception facilities run by the UKUSA consortium of intelligence agencies.

The lower Waihopai, as it runs into the Wairau Valley, has a number of vineyards. From 1925 to 1927 small hydroelectric power station was built in the valley. It is now operated by TrustPower.

References

Geography of the Marlborough Region
Populated places in the Marlborough Region

Waihopai Valley


Kovilje (lat. Stipa), veliki biljni rod iz porodice trava (travovki), kojemu pripada preko 200 vrsta trajnica i grmova. U Hrvatskoj raste nekoliko vrsta, to su: vlasasto kovilje, ili babina kosa Stipa capillata, perasto kovilje (Stipa pennata) i još neke.

Kratkobodljasto kovilje ne pripada u taj rod, nego u hrapavice (Achnatherum bromoides)

Vrste

 Stipa academica Hicken
 Stipa acuta Swallen
 Stipa adamii M.Nobis
 Stipa adoxa Klokov & Osychnyuk
 Stipa aktauensis Roshev.
 Stipa × alaica Pazij
 Stipa albasiensis L.Q.Zhao & K.Guo
 Stipa aliena Keng
 Stipa almeriensis F.M.Vázquez
 Stipa alta Swallen
 Stipa ambigua Speg.
 Stipa annua Mez
 Stipa apertifolia Martinovský
 Stipa arabica Trin. & Rupr.
 Stipa araxensis Grossh.
 Stipa argillosa Kotukhov
 Stipa arida M.E.Jones
 Stipa asperella Klokov & Osychnyuk
 Stipa atlantica P.A.Smirn.
 Stipa atriseta Stapf ex Bor
 Stipa austroaltaica Kotukhov
 Stipa austroitalica Martinovský
 Stipa austromongolica M.Nobis
 Stipa badachschanica Roshev.
 Stipa baicalensis Roshev.
 Stipa balansae H.Scholz
 Stipa barbata Desf.
 Stipa barrancaensis F.A.Roig
 Stipa bavarica Martinovský & H.Scholz
 Stipa bhutanica Noltie
 Stipa boczantzevii Tzvelev
 Stipa bomanii Hauman
 Stipa brachychaeta Godr.
 Stipa brachyptera Klokov
 Stipa bracteata Swallen
 Stipa breviflora Griseb.
 Stipa brevipes É.Desv.
 Stipa breviseta Caro & E.A.Sánchez
 Stipa × brozhiana M.Nobis
 Stipa bungeana Trin.
 Stipa capillacea Keng
 Stipa capillata L.
 Stipa castellanosii F.A.Roig
 Stipa caucasica Schmalh.
 Stipa caudata Trin.
 Stipa chingii Hitchc.
 Stipa chitralensis Bor
 Stipa clandestina Hack.
 Stipa comata Trin. & Rupr.
 Stipa conferta Poir.
 Stipa consanguinea Trin. & Rupr.
 Stipa constricta Hitchc.
 Stipa coronata Thurb.
 Stipa cretacea P.A.Smirn.
 Stipa curvifolia Swallen
 Stipa × czerepanovii Kotukhov
 Stipa daghestanica Grossh.
 Stipa dasyphylla (Lindem.) Czern. ex Trautv.
 Stipa dasyvaginata Martinovský
 Stipa diastrophica F.A.Roig
 Stipa dickorei M.Nobis
 Stipa diegoensis Swallen
 Stipa dregeana Steud.
 Stipa drobovii (Tzvelev) Czerep.
 Stipa durifolia Parodi ex Torres
 Stipa duthiei Hook.f.
 Stipa editorum E.Fourn.
 Stipa ehrenbergiana Trin. & Rupr.
 Stipa eminens Cav.
 Stipa endotricha Martinovský
 Stipa × fallacina Klokov & Osychnyuk
 Stipa × fallax M.Nobis & A.Nowak
 Stipa gaubae Bor
 Stipa × gegarkunii P.A.Smirn.
 Stipa gnezdilloi Pazij
 Stipa gracilis Roshev.
 Stipa grandis P.A.Smirn.
 Stipa hans-meyeri Pilg.
 Stipa haussknechtii Boiss.
 Stipa henrardiana Parodi
 Stipa henryi Rendle
 Stipa heptapotamica Golosk.
 Stipa himalaica Roshev.
 Stipa hirticulmis S.L.Hatch, Valdés-Reyna & Morden
 Stipa × hissarica M.Nobis
 Stipa hoggarensis Chrtek & Martinovský
 Stipa hohenackeriana Trin. & Rupr.
 Stipa holosericea Trin.
 Stipa hookeri Stapf
 Stipa hypsophila Speg.
 Stipa hystricina Speg.
 Stipa iberica Martinovský
 Stipa ichu (Ruiz & Pav.) Kunth
 Stipa illimanica Hack.
 Stipa iranica Freitag
 Stipa isoldeae H.Scholz
 Stipa issaevii Mussajev & Sadychov
 Stipa juncea L.
 Stipa juncoides Speg.
 Stipa × kamelinii Kotukhov
 Stipa karataviensis Roshev.
 Stipa karjaginii Mussajev & Sadychov
 Stipa kempirica Kotukhov
 Stipa keniensis (Pilg.) Freitag
 Stipa kirghisorum P.A.Smirn.
 Stipa klimesii M.Nobis
 Stipa × kolakovskyi Tzvelev
 Stipa korshinskyi Roshev.
 Stipa kotuchovii M.Nobis
 Stipa krylovii Roshev.
 Stipa lagascae Roem. & Schult.
 Stipa latiglumis Swallen
 Stipa lemmonii (Vasey) Scribn.
 Stipa leptogluma Pilg.
 Stipa leptostachya Griseb.
 Stipa lessingiana Trin. & Rupr.
 Stipa letourneuxii Trab.
 Stipa lettermanii Vasey
 Stipa lingua Junge
 Stipa lipskyi Roshev.
 Stipa longiplumosa Roshev.
 Stipa macbridei Hitchc.
 Stipa macroglossa P.A.Smirn.
 Stipa magnifica Junge
 Stipa × majalis Klokov
 Stipa mandavillei Freitag
 Stipa × manrakica Kotukhov
 Stipa margelanica P.A.Smirn.
 Stipa martinovskyi Klokov
 Stipa mayeri Martinovský
 Stipa media (Speg.) Caro
 Stipa meridionalis F.M.Vázquez & Devesa
 Stipa milleana Hitchc.
 Stipa mongolorum Tzvelev
 Stipa multinodis Scribn. ex Beal
 Stipa munroana Bor
 Stipa nachiczevanica Mussajev & Sadychov
 Stipa nakaii Honda
 Stipa narynica M.Nobis
 Stipa neaei Nees ex Steud.
 Stipa nelsonii Scribn.
 Stipa neomexicana (Thurb.) Scribn.
 Stipa nevadensis B.L.Johnson
 Stipa novakii Martinovský
 Stipa obtusa (Nees & Meyen) Hitchc.
 Stipa occidentalis Thurb. ex S.Watson
 Stipa offneri Breistr.
 Stipa okmirii A.V.Dengubenko
 Stipa orientalis Trin.
 Stipa ovczinnikovii Roshev.
 Stipa pachypus Pilg.
 Stipa pappiformis Keng
 Stipa papposa Nees
 Stipa parishii Vasey
 Stipa pavlovii Kotukhov
 Stipa penicillata Hand.-Mazz.
 Stipa pennata L.
 Stipa perplexa (Hoge & Barkworth) Wipff & S.D.Jones
 Stipa petriei Buchanan
 Stipa pinetorum M.E.Jones
 Stipa platypoda Bor
 Stipa plumosa Trin.
 Stipa pogonathera É.Desv.
 Stipa polyclada Hack.
 Stipa pontica P.A.Smirn.
 Stipa przewalskyi Roshev.
 Stipa pseudocapillata Roshev.
 Stipa pseudoichu Caro
 Stipa psylantha Speg.
 Stipa pugionata Caro & E.A.Sánchez
 Stipa pulcherrima K.Koch
 Stipa pungens Nees & Meyen
 Stipa rechingeri Martinovský
 Stipa regeliana Hack.
 Stipa richardsonii Link
 Stipa richteriana Kar. & Kir.
 Stipa rigidiseta (Pilg.) Hitchc.
 Stipa roborowskyi Roshev.
 Stipa robusta (Vasey) Scribn.
 Stipa rohmooiana Noltie
 Stipa rosea Hitchc.
 Stipa sareptana A.K.Becker
 Stipa saxicola Hitchc.
 Stipa scabrifolia Torres
 Stipa scholzii Valdés
 Stipa scirpea Speg.
 Stipa scribneri Vasey
 Stipa sczerbakovii Kotukhov
 Stipa sicula Moraldo, la Valva, Ricciardi & Caputo
 Stipa sosnowskyi Seredin
 Stipa spartea Trin.
 Stipa splendens Trin.
 Stipa stillmanii Bol.
 Stipa subaristata (Matthei) Caro & E.A.Sánchez
 Stipa subplumosa Hicken ex F.A.Roig
 Stipa syreistschikowii P.A.Smirn.
 Stipa × tadzhikistanica M.Nobis
 Stipa × talassica Pazij
 Stipa thurberiana Piper
 Stipa tianschanica Roshev.
 Stipa tirsa Steven
 Stipa tortuosa É.Desv.
 Stipa transcarpatica Klokov
 Stipa turkestanica Hack.
 Stipa ucrainica P.A.Smirn.
 Stipa venusta Phil.
 Stipa × zaissanica Kotukhov
 Stipa zalesskyi Wilensky ex Grossh.
 Stipa zeravshanica M.Nobis
 Stipa zhadaensis L.Q.Zhao & K.Guo
 Stipa zuvantica Tzvelev

Vanjske poveznice

Izvori

Stipeae

Kovilje


In thermochemistry, an exothermic reaction is a "reaction for which the overall standard enthalpy change ΔH⚬ is negative." Exothermic reactions usually release heat. The term is often confused with exergonic reaction, which IUPAC defines as "... a reaction for which the overall standard Gibbs energy change ΔG⚬ is negative." A strongly exothermic reaction will usually also be exergonic because ΔH⚬ makes a major contribution to ΔG⚬. Most of the spectacular chemical reactions that are demonstrated in classrooms are exothermic and exergonic. The opposite is an endothermic reaction, which usually takes up heat and is driven by an entropy increase in the system.

Examples
Examples are numerous: combustion, the thermite reaction, combining strong acids and bases, polymerizations. As an example in everyday life, hand warmers make use of the oxidation of iron to achieve an exothermic reaction:
4Fe  + 3O2  → 2Fe2O3                          ΔH⚬ = - 1648 kJ/mol

A particularly important class of exothermic reactions is combustion of a hydrocarbon fuel, e.g. the burning of natural gas:
CH4  + 2O2  → CO2  + 2H2O      ΔH⚬ = - 890 kJ/mol

These sample reactions are strongly exothermic.

Uncontrolled exothermic reactions, those leading to fires and explosions, are wasteful because it is difficult to capture the released energy.  Nature effects combustion reactions under highly controlled conditions, avoiding fires and explosions, in aerobic respiration so as to capture the released energy, e.g. for the formation of ATP.

Measurement
The enthalpy of a chemical system is essentially its energy. The enthalpy change ΔH for a reaction is equal to the heat q transferred out of (or into) a closed system at constant pressure without in- or output of electrical energy. Heat production or absorption in a chemical reaction is measured using calorimetry, e.g. with a bomb calorimeter. One common laboratory instrument is the reaction calorimeter, where the heat flow from or into the reaction vessel is monitored. The heat release and corresponding energy change, Δ, of a combustion reaction can be measured particularly accurately.

The measured heat energy released in an exothermic reaction is converted to ΔH⚬ in Joule per mole (formerly cal/mol). The standard enthalpy change ΔH⚬ is essentially the enthalpy change when the stoichiometric coefficients in the reaction are considered as the amounts of reactants and products (in mole); usually, the initial and final temperature is assumed to be 25 °C. For gas-phase reactions, ΔH⚬ values are related to bond energies to a good approximation by:
Δ⚬ = total bond energy of reactants − total bond energy of products

In an exothermic reaction, by definition, the enthalpy change has a negative value:
Δ = Hproducts - Hreactants < 0
where a larger value (the higher energy of the reactants) is subtracted from a smaller value (the lower energy of the products). For example, when hydrogen burns:
2H2 (g) + O2 (g) → 2H2O (g)
Δ⚬ =  −483.6 kJ/mol

See also
Chemical thermodynamics
Differential scanning calorimetry
Endergonic
Exergonic
Endergonic reaction
Exergonic reaction
Exothermic process
Endothermic reaction
Endotherm

References

External links

Thermochemistry

Exothermic reaction


1. lipnja
Počinje novi krug rasprava o sukcesiji imovine bivše SFRJ: u vrijeme raspada bivše države, vojna oprema i objekti, devizne rezerve, potraživanja i nekretnine u inozemstvu vrijedili više od 80 milijardi dolara.

2. lipnja
U Ženevi počeli razgovori o daljnjoj provedbi Daytonskog sporazuma, prvenstveno o stvaranju uvjeta za raspisivanje izbora u BiH. Predsjednik Tuđman sastao se s Christopherom.
Samozvana potpredsjednica srpskog entiteta u BiH Biljana Plavšić trebala bi naslijediti Radovana Karadžića i bila bi priznata od međunarodne zajednice kao vršitelj dužnosti predsjednika RS i partner za pregovore, rekao u Ženevi Carl Bildt.

3. lipnja
SRJ bi ponovno mogle biti nametnute sankcije, ako srbijanski predsjednik Milošević ne osigura Karadžićevo i Mladićevo uklanjanje s vlasti, rekao u Ženevi američki državni tajnik Warren Christopher.

4. lipnja
Srpska politika etničkog čišćenja Banja Luke i cijele BiH sustavno se provodi već sedam desetljeća.
Bivši švedski premijer Carl Bildt zasad jedini kandidat za nasljednika lorda Owena, koji je dao ostavku na položaj supredsjedatelja u Međunarodnoj konferenciji za bivšu Jugoslaviju.
Osnutak Snaga za brzo djelovanje ugrožava dosadašnje metode UN-a u bivšoj Jugoslaviji, smatra Pariz, jer vojni zapovjednici na terenu neće više morati čekati dozvolu iz New Yorka, već će moći djelovati autonomno.
Vojni vođa bosanskih Srba Ratko Mladić zabranio oslobađanje talaca (još 257 zatočenih) plavih kaciga sve dok Srbi ne dobiju jasna jamstva o prestanku zračnih udara na njihove položaje u Bosni.
U Kotoru, u biskupskom dvoru, ubijen umirovljeni kotorski biskup monsignor Ivo Gugić. Prema priopćenju apostolske nuncijature u Beogradu, radi se o grabežnom umorstvu.

5. lipnja
Predsjednik Međunarodnog suda za ratne zločine učinjene na tlu bivše Jugoslavije Antonio Cassese, nakon Zagreba, nastavlja razgovore u Beogradu i Sarajevu kako bi se izravno potvrdio stupanj suradnje s ICTY-em svih strana u provedbi Daytona.

6. lipnja
Posljednjeg dana bečkih pregovora Hrvatske, BiH i SRJ o razoružavanju načelno prihvaćen sporazum. Redukcija oružja trebala bi se završiti za 16 mjeseci, počevši od 1. srpnja o.g.
Europski parlament prihvatio Rezoluciju o neprimanju Hrvatske u Vijeće Europe.
TV BBC prikazala novi nastavak dokumentarne serije Smrt Jugoslavije.

7. lipnja
Američko ratno zrakoplovstvo (USAF) objavilo zaključke istrage o uzrocima pada zrakoplova boeing 737 pokraj Dubrovnika 3. travnja, u kojemu su poginuli američki ministar R. Brown, tridesetak američkih poslovnih ljudi i dvoje Hrvata: krivac pilot, ali i kriva procjena vojnih zapovjednika, jer su dopustili slijetanje u Dubrovnik.

8. lipnja
Po prihvaćenom sporazumu na bečkim pregovorima o razoružavanju odnos u teškom oružju između Federacije BiH i Republike Srpske bit će 2:1 u korist Federacije.

9. lipnja
Hrvatska policija jučer uhitila u Splitu Zlatka Aleksovskog, za kojim je Međunarodni sud za ratne zločine izdao nalog za uhićenje.
Mostarski upravitelj Casado najavio da će se mostarski izbori održati 30. lipnja o.g.
Skupina srpskih intelektualaca traži obustavu postupka protiv Karadžića i Mladića u Haagu, a Karadžića smatraju istinskim vođom svih Srba.

10. lipnja
Slovenija potpisala sporazum o pridruženom članstvu s Europskom unijom.

11. lipnja
U Oslu nije potpisan ugovor o subregionalnoj kontroli naoružanja između Hrvatske, BiH, SRJ, Federacije BiH i Republike Srpske, jer se Sarajevo protivi da se RS tretira kao ravnopravna stranka potpisnica.

12. lipnja
Nakon Baranje, od danas uspostavljene telefonske veze iz Hrvatske s okupiranim područjem Vukovara.

13. lipnja
Američkog admirala Leightona Smitha na dužnosti zapovjednik IFOR-a i cjelokupnog NATO-va Južnog krila zamjenjuje viceadmiral Joseph Lopez, također Amerikanac.

14. lipnja
U Firenzi, na ministarskom skupu o obnovi BiH, potpisan sporazum o subregionalnoj kontroli naoružanja, u istom obliku kako je dogovoren u Beču i Oslu.

15. lipnja
Predsjednik Republike Hrvatske dr. Franjo Tuđman položio vijenac na spomenik u Jasenovcu, rekavši tom prigodom kako polaže vijenac kao hrvatski Predsjednik svim žrtvama palim u Jasenovcu. Žrtvama fašizma i NDH, '''ali i onima koje je pogubio komunistički režim.U Cazinu napadnut i ranjen Haris Silajdžić, dok je promovirao oporbenu Stranku za BiH.

 16. lipnja
Na prostoru hrvatskog Podunavlja sada živi oko 85.000 ljudi, od kojih je 20.000 nesrba. Oko 10.000 Srba mora napustiti to područje jer su došli iz Bosne ili Srbije, rekao za Večernji list predstojnik Vladina Ureda za reintegraciju hrvatskog Podunavlja Ivica Vrkić.

 17. lipnja
U Mostaru iz istočnog dijela grada kamenovan franjevački samostan. Muslimane zasmetalo slavlje Hrvata nakon pobjede Hrvatske nad Turskom na Europskom nogometnom prvenstvu u Engleskoj.
U Skopju ministar Granić otvorio veleposlanstvo Republike Hrvatske u Makedoniji.
Srbi iz hrvatskog Podunavlja traže da se mandat UNTAES-u produži za još 12 mjeseci, a traže i neku vrstu specijalnog statusa istočne Slavonije. To je odlučila skupština srijemsko-baranjske oblasti, rekao vođa podunavskih Srba Vojislav Stanimirović.

 18. lipnja
Vijeće sigurnosti UN-a ukinulo embargo na uvoz oružja državama nastalim na području bivše Jugoslavije. Embargo bio na snazi od 25. rujna 1991. i bio povod mnogobrojnih diplomatskih bitaka.
Hrvatska biskupska konferencija ponovno izabrala zagrebačkog nadbiskupa kardinala Franju Kuharića za svog predsjednika.
Turski predsjednik Demirel, nakon posjeta Sarajevu, obišao s predsjednikom Izetbegovićem Mostar, gdje je u istočnom dijelu grada otvorio turski konzulat.

 19. lipnja
Predsjednik Tuđman na čelu hrvatskog izaslanstva u dvodnevnom državnom posjetu Turskoj.
Zamjenik Carla Bildta, Michael Steiner optužio bosanske vlasti da ne čine ništa kako bi se spriječila pljačka i nasilje nad Srbima koji su ostali živjeti u sarajevskim predgrađima. Steiner ističe kako se u Sarajevu upravo provodi strategija etničkog inženjeringa, kojeg će epilog biti uspostava monoetničkog društva.

 20. lipnja
Danas istekao rok za demilitarizaciju hrvatskog Podunavlja, koju je 20. svibnja u Belom Manastiru objavio prijelazni upravitelj Klein. Izaslanik predsjednika Republike general bojnik Slavko Barić u povodu toga izjavio da je raspušteno 90 posto vojnih i paravojnih srpskih postrojbi, te predano 90 posto teškog oružja.
SAD protiv Boutrosa Ghalija: Washington proglasio mogući reizbor glavnog tajnika UN neprihvatljivim.
Potpisan dogovor o crtama međuetničkog razgraničenja u BiH između sve tri strane.

 21. lipnja
U Zagrebu predstavljena vrijedna monografija Ranjena crkva u Hrvatskoj.

 22. lipnja
Predsjednik Komisije UN za ljudska prava Manfred Nowak u razgovoru za Večernji list ističe da Beograd stalno odbija razgovor o nestalima. Iskapanje Ovčare počet će ovog ljeta, a u BiH više od 300 masovnih grobnica.

 23. lipnja
U Washingtonu sastavljen ugovor o uzajamnom ulaganju, o poticanju i uzajamnoj zaštiti ulaganja između Sjedinjenih Država i Republike Hrvatske.

 24. lipnja
UNTAES počinje ovih dana uklanjati promatračnice UNCRO-a u hrvatskom Podunavlje, izjavio u Beogradu zapovjednik vojnih snaga UNTAES-a general Schoups.
Izbori u BiH održat će se 14. rujna, kako je predviđeno Daytonskim sporazumom, priopćio predsjedavajući OESS-a Flavio Cotti.

 25. lipnja
Ministar vanjskih poslova dr. Mate Granić predao u Zagrebu diplome prvoj generaciji Diplomatske škole: hrvatsku diplomaciju sada čini 850 ljudi u zemlji i svijetu, a još 1990. u tadašnjoj diplomaciji bili je samo 29 Hrvata, rekao dr. Granić.
Vijeće Zapadnoeuropske unije (WEU) primilo Sloveniju u pridruženo članstvo, te u europske sigurnosne udruge.
U Sokolini ekshumirana tijela 47 Bošnjaka, koje su bosanski Srbi 14. srpnja 1992. pobili u autobusu u blizini Sarajeva, a trebali su biti razmijenjeni kao ratni zarobljenici.

 26. lipnja
Predsjednik Tuđman primio pomoćnika američkog državnog tajnika Kornbluma, te mu rekao da se ne mogu stalno tražiti ustupci od Hrvata u Federaciji. 27. lipnja
Nakon pet godina, iz Vinkovaca krenuo prvi vlak prema podunavskom istoku - do Tovarnika.Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske objavilo službeni popis imena osoba na koje se ne odnosi Zakon o oprostu. U Županijskom sudu u Osijeku i Županijskom državnom odvjetništvu u Osijeku vodi se postupak protiv 811 osoba. Popis osoba za koje nema oprosta nije konačan.SAD objavile da je vlada BiH odlučila ispuniti zahtjev iz Daytonskog mirovnog sporazuma i prekinuti vojnu i obavještajnu suradnju s Iranom, te poslati kući iranske gerilce.'U Haagu počelo javno preslušavanje u slučajevima Karadžić i Mladić. Optužnice obojicu terete za najteže ratne zločine, uključujući genocid i zločine protiv čovječnosti.

 28. lipnja
Po programu hrvatske Vlade za mirnu reintegraciju hrvatskog Podunavlja, 15. siječnja 1997. na hrvatskim granicama bila bi hrvatska policija, na tome području bio bi hrvatski pravni poredak i puna sigurnost, a prestao bi mandat UNTAES-a.
Ako Radovan Karadžić ne odstupi s dužnosti predsjednika srpskog entiteta do 1. srpnja, Carl Bildt će zatražiti od UN-a ponovno uvođenje gospodarskih sankcija protiv bosanskih Srba i Beograda.

 29. lipnja
Predsjednik SAD Bill Clinton i predsjednik Republike Hrvatske dr. Franjo Tuđman razmijenili pisma.

 30. lipnja
U Mostaru održani lokalni izbori, uz prisutnost brojnih međunarodnih promatrača. Za Gradsko vijeće Mostara glasovalo se i u inozemstvu.
Radovan Karadžić odstupio s dužnosti predsjednika srpskog entiteta u BiH, a na tom mjestu ga je zamijenila dosadašnja potpredsjednica RS'' Biljana Plavšić.

Izvori

1996/6

Kronologija Domovinskog rata: lipanj 1996.


Georg Zahler (* 1. Oktober 1879; † 30. November 1957) war ein deutscher Kommunalpolitiker der NSDAP.

Werdegang
Zahler war von Beruf Werkmeister. Er war zunächst von 1921 bis 1923 Mitglied der NSDAP und trat 1929 erneut in die Partei ein. Im gleichen Jahr wurde er in den Stadtrat der oberbayerischen Stadt Rosenheim gewählt. 1931 gründete er die örtliche SA-Reserve.

Unter Bürgermeister Hans Knorr war er anfangs Zweiter Bürgermeister. Als dieser im Februar 1934 in den Krankenstand trat, übernahm Zahler die Amtsgeschäfte und wurde nach Knorrs vorzeitiger Versetzung in den Ruhestand am 5. Juli 1934 zum ehrenamtlichen Ersten Bürgermeister gewählt. Im Zuge einer Verwaltungsreform erhielt er ab 1. Juni 1935 die Amtsbezeichnung Oberbürgermeister. Am 15. Februar 1938 schied er auf eigenen Wunsch aus dem Amt aus.

Weblinks
 Erste- bzw. Oberbürgermeister der Stadt Rosenheim beim Stadtarchiv Rosenheim (mit Abbildung)
 Die nationalsozialistische Machteroberung beim Stadtarchiv Rosenheim

Bürgermeister (Rosenheim)
NSDAP-Mitglied
SA-Mitglied
Deutscher
Geboren 1879
Gestorben 1957
Mann

Georg Zahler


للأسرار خيوط، هو مسلسل خليجي يعرض الأفكار والحياة والوطن والإنسان والأرض والتضحية من أجلها، ويتناول بجرأة حياة الخليجيين حقبة أربعينيات وخمسينيات القرن الماضي.

وفكر المسلسل مأخوذة عن نص للشاعر الإماراتي محمد سعيد الضنحاني، اما الممثلين المساركين فهم من 6 دول عربية.

يخرج المسلسل المخرج الأردني إياد الخزوز، ويقول حو لامسلسل:( المسلسل أول عمل درامي خليجي سياسي بقالب اجتماعي تراثي يناقش القضايا السياسية الكبرى بالخليج العربي، ويعيد للأذهان مجددا الأسرة العربية المتماسكة في نظرتها للحياة والأرض والمستقبل )
سيعرض المسلسل في رمضان من عام 2009.

المصادر

وصلات خارجية

مسلسلات تلفزيونية إماراتية
مسلسلات تلفزيونية بدأ عرضها في 2009

للأسرار خيوط (مسلسل)


Bozdoğan şu anlamlara gelebilir:
 Gürz, gürz veya topuz, Orta Çağda kullanılmış bir silah
 Bozdoğan Kemeri veya Valens Kemeri, Orta Çağda İstanbul'un su ihtiyacını karşılayan kemerlerinden biri
 Bozdoğan (füze)

Türkiye'deki yerleşim yerleri
 Bozdoğan, Aydın, Aydın ili ilçesi
 Bozdoğan, Anamur, Mersin ili Anamur ilçesine bağlı mahalle
 Bozdoğan, Alaca, Çorum ili Alaca ilçesine bağlı köy
 Bozdoğan, Olur, Erzurum ili Olur ilçesine bağlı mahalle
 Bozdoğan, Akçaabat, Trabzon ili Akçaabat ilçesine bağlı mahalle
 Bozdoğan, Serik, Antalya ili Serik ilçesine bağlı mahalle

Soyadı Bozdoğan olanlar
Burhan Bozdoğan (1927–2016), Türk siyasetçi
Can Bozdoğan (d. 2001), Türk siyasetçi
Ferdane Bozdoğan Erberk (1914–2015), ilk Türk kadın diş hekimi
Rafet Bozdoğan (d. 1960), Türk akademisyen

Türkçe soyadları

Bozdoğan


Agrilus kettneri é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Curletti & van Harten, 2004.

Referências

kettneri

Agrilus kettneri


Kvalifikacije za Zagrebačku zonu
Četvrtfinale:
NK Tehničar Karlovac - NK Udarnik Perušić 4:1 0:1
Polufinale:
NK Udarnik Gornji Kućan - NK Tehničar Karlovac 6:3 0:5
Finale:
NK Tehničar Karlovac - NK Moslavina Kutina 3:0 2:2

U Zagrebačku zonu se kvalificirao NK Tehničar Karlovac.

Bilješke
NK Jaska Jastrebarsko i NK Duga Resa su odustali od natjecanja tijekom proljetnog dijela prvenstva, te su preostale utakmice protiv njih registrirane službenim rezultatom 3:0
NK Jaska Jastrebarsko je kažnjena oduzimanjem 4 boda

Izvori

 Krešimir Perušić - 100 godina nogometa u Karlovačkoj županiji 1903-2003, Karlovac 2004., ISBN 953-9969-0-6, str. 295

1967-68
Karlovac

Podsavezna nogometna liga NP Karlovac 1967./68.


Ben Hur, ortografiat și Ben-Hur, (în ) este un roman de ficțiune istorică scris de Lew Wallace și publicat de editura Harper & Brothers la 12 noiembrie 1880. Este considerată "cea mai influentă carte creștină din secolul al XIX-lea" și a devenit cel mai bine vândut roman american, depășind Coliba unchiului Tom (1852) a lui Harriet Beecher Stowe ca număr de exemplare vândute.

Cartea a inspirat și alte romane a căror acțiune se petrece în vremurile biblice și a fost adaptată pentru teatru și film. Ben Hur a rămas în fruntea listelor de bestseller-uri până la publicarea romanului Pe aripile vântului (1936) al lui Margaret Mitchell. După lansarea adaptării cinematografice din 1959 a lui Ben Hur, care a fost vizionată de zeci de milioane de spectatori și a obținut unsprezece premii Oscar în 1960, vânzările cărții au crescut și le-au depășit pe cele ale romanului Pe aripile vântului. Binecuvântat de Papa Leon al XIII-lea, romanul a fost prima operă literară de ficțiune care a obținut o astfel de onoare. Succesul romanului și adaptărilor sale teatrale și cinematografice l-a transformat într-un simbol cultural popular, care a fost folosit pentru a promova numeroase produse comerciale.

Ben Hur este povestea eroică a unui personaj ficțional pe nume Iuda Ben Hur, un prinț evreu din Ierusalim, care este acuzat pe nedrept că ar fi încercat să-l asasineze pe prefectul imperial roman Valerius Gratus, condamnat pentru trădare și luat ca sclav de romani la începutul secolului I. El este eliberat de un comandant militar, după trei ani pe o galeră, și adoptat de acesta, apoi devine concurent în cursele de care. Intriga romanului o constituie dorința de răzbunare a lui Ben Hur care-l face să cunoască în cele din urmă compasiunea și iertarea creștină, iar personajul se convertește la creștinism. Povestea lui Iuda se derulează în paralel cu cea a lui Isus Cristos, care vine din aceeași regiune și are o vârstă apropiată.

Rezumat

Cei trei magi biblici (egipteanul Baltazar, indianul Melchior și grecul Gaspar) se întâlnesc în deșertul Iudeei în anul 747 de la zidirea Romei, urmând o stea strălucitoare care-i călăuzește către locul unde s-a născut Mântuitorul omenirii. Ei sosesc la Ierusalim și, după o vizită la regele Irod cel Mare, se îndreaptă spre Betleem. Între timp, tâmplarul Iosif din Nazaret și soția sa, Maria, care era însărcinată, ajung la Betleem și se adăpostesc într-o peșteră de pe un deal din apropiere, unde se naște Isus. Un înger vestește nașterea lui Cristos unui grup de șapte păstori, care se duce la peșteră să i se închine, răspândind această veste mai multor persoane. Magii sosesc și ei în cele din urmă, aducând copilului nou-născut ca daruri aur, smirnă și tămâie.

Trec douăzeci și unu de ani de la întâmplările descrise mai sus. Tânărul Messala, fiul perceptorului roman al Iudeei, se întoarce la Ierusalim după cinci ani petrecuți la studii la Roma și îl revede pe prietenul său din copilărie, prințul evreu Iuda Ben Hur. Cei doi tineri își dau seama că anii scurși i-au schimbat și ei au acum idei și aspirații foarte diferite. Disprețul manifestat de Messala față de religia și tradițiile evreiești determină decizia lui Iuda de a merge la Roma pentru a dobândi abilități militare pe care să le folosească mai târziu în lupta împotriva Imperiului Roman. În timp ce prințul evreu urmărea de pe acoperișul casei sale procesiunea intrării în oraș a noului prefect Valerius Gratus, o țiglă se desprinde și-l lovește pe demnitarul roman, doborându-l de pe cal. Messala îl acuză pe Iuda de tentativă de asasinat, iar nobilul evreu este trimis, fără a fi judecat, ca sclav pe viață la galere; mama și sora lui sunt închise într-o închisoare romană, iar averea familiei este confiscată. Iuda jură să se răzbune pe Messala, iar pe drumul către port trece prin Nazaret unde îl întâlnește pentru prima oară pe Isus, care îi oferă apă de băut și-i transmite un sentiment de speranță.

Iuda supraviețuiește trei ani ca sclav pe o galeră romană, ținut în viață doar de dorința de răzbunare. Tribunul Quintus Arrius este impresionat de povestea lui și dispune ca sclavul evreu să nu mai fie înlănțuit atunci când vâslește. În timpul unei lupte cu pirații greci din Marea Egee, galera Astreea se scufundă, iar Iuda îl salvează pe tribun de la înec, cei doi fiind recuperați apoi de o navă romană. Bătălia cu pirații se termină cu victoria romanilor, iar Arrius obține eliberarea din sclavie a lui Iuda, pe care îl adoptă și îl face moștenitorul averii sale.

În următorii cinci ani Iuda urmează cariera armelor și câștigă mai multe curse de care de luptă organizate în Circus Maximus. După moartea lui Arrius, el călătorește la Antiohia pentru a participa la campania militară împotriva parților și află că acolo trăiește Simonide, fostul servitor al tatălui său real, care înmulțise averea familiei ce scăpase confiscării. Se întâlnește cu acesta, dar nu-și poate dovedi identitatea reală. Cu prilejul unei plimbări la sanctuarul de la Daphne, Iuda află că Messala va participa la o cursă de care ce urma să aibă loc în curând. Dornic să se răzbune, el își oferă serviciile șeicului Ilderim pentru a-i conduce carul la cursa următoare. În oaza unde se aflau corturile șeicului, Iuda îl întâlnește pe bătrânul mag Baltazar, care îi relatează povestea întâlnirii magilor și îi spune că misiunea divină a Mântuitorului, profețită de scripturi, este pe cale să înceapă.

Iuda Ben Hur este recunoscut de Messala, care-l anunță printr-o scrisoare pe Valerius Gratus, dar și de Simonide, care-i returnează averea familiei sale. Prințul evreu, comerciantul antiohian și șeicul arab convin să pună toți banii la dispoziția viitorului rege al iudeilor, pe care îl cred a fi salvatorul țării de sub dominația romană. Cursa de care organizată în arena din Antiohia este câștigată de Ben Hur, după ce acesta atinge în mod deliberat cu osia carului său una din roțile carului lui Messala, determinând distrugerea carului și călcarea lui Messala de către caii altor concurenți. Rămas invalid și ruinat de pe urma pariurilor pierdute, Messala îl trimite pe nordicul Thord să-l ucidă pe Iuda, dar acțiunea mârșavă nu este dusă la capăt.

Pentru a elimina amenințarea ce planează asupra lui Ben Hur, Simonide îl mituiește pe înaltul demnitar roman Sejanus (prefect al Gărzii Pretoriene) pentru a-l schimba din funcție pe prefectul Iudeei. Noul prefect, Ponțiu Pilat, îi eliberează pe majoritatea prizonierilor, inclusiv pe mama și pe sora lui Iuda. Cele două femei se îmbolnăviseră în închisoare de lepră și fuseseră alungate din oraș, fiind ajutate periodic de Amrah, servitoarea egipteană a familiei. Planurile romanilor de a folosi banii donați Templului pentru a construi un nou apeduct declanșează o revoltă a evreilor, iar Iuda profită de nemulțumirea populară pentru a organiza o armată în deșertul din Galileea, cu ajutorul lui Simonide și Ilderim. Primirea unui mesaj despre apariția unui profet ce era considerat a fi vestitorul lui Hristos îl determină pe Ben Hur să călătorească la apa Iordanului, asistând astfel la botezarea lui Isus de către Ioan Botezătorul. Bătrânul Baltazar și tânărul Ben Hur îl recunosc pe Mântuitor în persoana lui Isus din Nazaret.

Trec încă trei ani. Ben Hur își răscumpărase casa de la Pilat, iar armata sa din deșertul Galileei devenise numeroasă. Iuda îl urmase pe Isus, fiind martor al minunilor săvârșite de acesta. Aflând de puterile vindecătoare al lui Isus, mama și sora lui Iuda îl așteaptă pe marginea drumului către Ierusalim și sunt vindecate de lepră, putându-se reîntoarce acasă. Ben Hur este martor la arestarea lui Isus, la purtarea sa pe străzile Ierusalimului către Golgota și apoi la răstignirea sa, înțelegându-i misiunea divină de mântuire a omenirii prin propria moarte.

Iuda renunță la dorința de răzbunare și devine creștin, fiind inspirat de iubire și de speranța într-un regat ceresc. El se căsătorește cu Estera, fiica lui Simonide, și locuiește fericit la Misenum și apoi la Antiohia, sprijinind zeci de ani cu averea sa în creștere biserica creștină din Antiohia. Aflând de persecutarea creștinilor de către împăratul Nero, Ben Hur și prietenii săi decid să construiască o biserică subterană la Roma, în care martirii creștini să fie înmormântați și venerați. Biserica va supraviețui de-a lungul veacurilor și este cunoscută astăzi sub numele de Catacomba Sfântului Calixt.

Structură
Romanul este împărțit în opt părți (denumite cărți), fiecare având la rândul ei mai multe capitole numerotate cu cifre romane, după cum urmează:

 Cartea întâia - 14 capitole
 Cartea a doua - 7 capitole
 Cartea a treia - 6 capitole
 Cartea a patra - 17 capitole
 Cartea a cincea - 16 capitole
 Cartea a șasea - 6 capitole
 Cartea a șaptea - 5 capitole
 Cartea a opta - 10 capitole

Personaje
 Iuda Ben Hur (în textul original Judah Ben-Hur) - prinț evreu al Ierusalimului care descinde dintr-o familie regală a Iudeei; fiul lui Itamar; este transformat de romani în sclav și devine apoi concurent în cursele de care și însoțitor al lui Cristos. Numele Ben Hur provine de unul din cei doisprezece guvernatori districtuali evrei ai regelui Solomon (1 Regi 4:8); el înseamnă, de asemenea, "fiul pânzelor albe". În prima sa apariție în cartea lui Wallace, el este descris ca un tânăr de 17 ani ce purta o îmbrăcăminte de "pânză fină albă". Wallace a ales acest nume biblic deoarece putea fi "scris, tipărit și pronunțat ușor".
 Miriam - mama lui Iuda Ben Hur.
 Tirzah - sora mai mică a lui Iuda.
 Simonide (în textul original Simonides) - slujitor loial al lui Itamar, tatăl lui Iuda; devine un negustor bogat în Antiohia.
 Estera (în textul original Esther) - fiica lui Simonide; ea devine soția lui Iuda și mama copiilor lui. Wallace a numit acest personaj ficțional după propria sa mamă, Esther French (Test) Wallace.
 Maluc (în textul original Malluch) - slujitorul lui Simonide; devine prietenul lui Iuda.
 Amrah - sclavă egipteană; fostă slujitoare în casa familiei Ben Hur.
 Messala - nobil roman și fiu al perceptorului roman al Iudeei; prieten din copilărie și rival al lui Iuda.
 Ishmael - marele preot evreu al Iudeei numit de romani în locul lui Ana.
 Valerius Gratus - cel de-al patrulea prefect imperial roman al provinciei Iudeea. Iuda este acuzat în mod fals de încercare a asasinării sale.
 Quintus Arrius - comandant naval roman și apoi duumvir; Iuda îl salvează de la înec; Arrius îl adoptă pe Iuda ca fiu al său, eliberându-l din sclavie și făcându-l cetățean roman și moștenitor al averii sale.
 Baltazar (în textul original Balthasar) - învățat egiptean; fiul unui preot din Alexandria, de neam princiar; unul din magii biblici, alături de Melchior, un învățat hindus, și Gaspar, un învățat grec, care au fost conduși de o stea la Betleem pentru a se închina lui Isus din Nazaret.
 Iras - frumoasa fiică a lui Baltazar; una din iubitele lui Iuda, care-l trădează și-l respinge mai târziu; ea devine amanta lui Messala și-l ucide în cele din urmă.
 Șeicul Ilderim - un bătrân șef de trib arab care acceptă să-l lase pe Iuda să-i conducă carul în cursa din Antiohia.
 Pilat - înlocuitorul lui Valerius Gratus în funcția de procurator (prefect) al Iudeei; le eliberează pe mama și sora lui Iuda din temnița romană.
 Thord - un nordic angajat de Messala pentru a-l ucide pe Iuda; îl trădează pe Messala și-l lasă în viață pe Iuda.
 Isus din Nazaret - Cristos, Mesia, Mântuitorul; fiul Fecioarei Maria.
 Maria - mama lui Isus și soția lui Iosif din Nazaret.
 Iosif din Nazaret - tâmplar evreu, coborâtor din neamul regelui David; soțul Mariei, mama lui Isus.
 Ioan Nazarineanul - ucenic al lui Cristos.

Contextul scrierii
Până în momentul publicării lui Ben-Hur în 1880, Wallace publicase deja primul său roman, The Fair God; or, The Last of the 'Tzins (1873), și piesa Commodus: An Historical Play (1876), care nu a fost niciodată jucată. El a continuat să publice alte câteva romane și biografii, printre care The Prince of India; or, Why Constantinople Fell (1893), o biografie a președintelui Benjamin Harrison în 1888 și The Wooing of Malkatoon (1898), dar Ben-Hur a rămas opera sa cea mai importantă și romanul cel mai bine cunoscut. Editoarea Amy Lifson de la Humanities a numit Ben-Hur drept cea mai influentă carte creștină a secolului al XIX-lea, în timp ce alții au identificat-o ca fiind unul dintre cele mai bine vândute romane din toate timpurile. Carl Van Doren a scris că Ben-Hur a fost, alături de Coliba unchiului Tom, prima carte de ficțiune citită de mulți cetățeni americani. Intenția inițială lui Wallace era să scrie o poveste a magilor biblici ca un foileton de revistă, așa cum a început în 1873, dar și-a schimbat planul prin 1874. Ben-Hur începe cu povestea magilor, dar restul romanului leagă povestea lui Cristos de aventurile personajului fictiv al lui Wallace, Iuda Ben Hur.

Influențe
Citând-o ca sursă de inspirație pentru Ben Hur, Wallace a relatat despre călătoria care i-a schimbat viața și despre discuția purtată cu colonelul Robert G. Ingersoll, un bine-cunoscut orator public și lider politic agnostic, pe care l-a întâlnit în tren cu prilejul unei deplasări la Indianapolis în 19 septembrie 1876. Ingersoll l-a invitat pe Wallace să i se alăture în compartimentul său pe parcursul călătoriei. Cei doi bărbați au dezbătut ideologia religioasă, iar Wallace a abandonat discuția, dându-și seama cât de puțin știa despre creștinism. El s-a hotărât să realizeze o cercetare proprie pentru a scrie despre viața lui Cristos. Wallace a explicat: "Mi-era rușine de mine și mă grăbesc acum să declar că mortificarea mândriei pe care am îndurat-o atunci ... s-a încheiat printr-o decizie fermă de a studia întreaga chestiune, doar pentru satisfacția de a avea convingeri de un fel sau de altul". Nu se știe precis când a decis Wallace să scrie un roman inspirat de viața lui Cristos, dar el scrisese deja, cu cel puțin doi ani înainte de discuția cu Ingersoll, un manuscris despre cei trei magi pentru a fi publicat în foileton într-o revistă. Cercetările efectuate cu privire la creștinism l-au ajutat pe Wallace să-și clarifice propriile sale idei și credințe. El a dezvoltat romanul pornind de la propria cercetare a subiectului.

Ben Hur a fost, de asemenea, parțial inspirat de dragostea lui Wallace pentru romanele romantice, mai ales cele scrise de Sir Walter Scott și Jane Porter, precum și Contele de Monte-Cristo (1846) de Alexandre Dumas tatăl. Romanul lui Dumas era inspirat din memoriile unui cizmar francez de la începutul secolului al XIX-lea, care a fost închis pe nedrept și și-a petrecut restul vieții căutând să se răzbune. Wallace a fost impresionat de starea de izolare a cizmarului în închisoare. El a explicat în autobiografia sa că în timp ce scria Ben Hur, "contele de Monte-Cristo în temnița sa de piatră nu a mai fost pierdut pentru lume".

Alți autori au analizat Ben Hur în contextul propriei vieți a lui Wallace. Istoricul Victor Davis Hanson a susținut că romanul a fost inspirat de experiența de comandant de divizie a lui Wallace în timpul Războiului Civil American, sub conducerea generalului Ulysses S. Grant. Hanson compară experiența reală de viață a lui Wallace pe câmpul de luptă (în elaborarea tacticilor și conducerea bătăliei, precum și invidia existentă în rândul comandanților militari din Războiul Civil American) cu cea a personajului ficțional Iuda, care a vătămat fără intenție un comandant militar de rang înalt, provocând astfel o tragedie și suferință pentru familia Ben Hur. Deciziile controversate de comandă ale lui Wallace și întârzierea sosirii sale pe câmpul de luptă în prima zi a Bătăliei de la Shiloh, în care armata lui Grant a suferit pierderi grele, a provocat zarvă în nordul SUA, a deteriorat reputația militară a lui Wallace și i-a atras acuzații de incompetență.

John Swansburg, redactorul-șef adjunct de la Slate, sugerează că întrecerea de care între personajele Iuda și Messala ar fi putut fi inspirată de o cursă de cai în care Wallace l-ar fi învins pe Grant cândva după bătălia de la Shiloh. Priceperea superioară a lui Iuda în conducerea cailor l-a ajutat să-l învingă pe Messala într-o cursă de care ce i-a adus o mare avere lui Iuda. F. Farrand Tuttle Jr., un prieten de familie al lui Wallace, a relatat povestea unei curse de cai între Grant și Wallace în numărul din 19 februarie 1905 al ziarului Denver News, dar Wallace nu a menționat-o niciodată. S-ar putea ca această întâmplare să fie doar o legendă a familiei Wallace, dar romanul, care conține o cursă de care plină de acțiune, l-a făcut pe Wallace un om bogat și i-a creat o reputație de scriitor și orator celebru.

Cercetare și scriere

Hotărât ca romanul său să fie cât mai exact din punct de vedere istoric, Wallace a efectuat cercetări ample cu privire la Orientul Mijlociu din perioada de timp acoperită în roman, dar el nu a călătorit la Roma sau în Țara Sfântă până la data publicării cărții. Wallace a început să realizeze cercetări istorice în 1873, la Biblioteca Congresului din Washington, D.C., și a făcut mai multe călătorii de cercetare suplimentare la Washington, Boston și New York.

Pentru a crea un context autentic al poveștii, Wallace a adunat referințe cu privire la istoria romană, precum și pe teme de geografie, cultură, limbă, obiceiuri, arhitectură și viața de zi cu zi din lumea antică de la bibliotecile de pe teritoriul Statelor Unite ale Americii. El a studiat, de asemenea, Biblia. Wallace intenționa să identifice plante, păsări, nume, practici arhitecturale, precum și alte detalii. Mai târziu, el a scris: "Am examinat cataloage de cărți și hărți, și am trimis pentru tot ceea ce ar putea fi de folos. Am scris mereu cu un tabel în fața ochilor mei — o publicație germană care arăta orașele și satele, toate locurile sacre, înălțimile, văile, trecătorile, traseele și distanțele". Wallace a călătorit, de asemenea, la Boston și Washington, D.C. pentru a cerceta proporțiile exacte ale vâslelor unei trireme romane. La mijlocul anilor '80, în timpul unei vizite în Țara Sfântă după ce Ben Hur a fost publicat, Wallace a constatat că estimările sale s-au dovedit a fi corecte și că el "nu ar putea găsi nici un motiv pentru a face o singură modificare în textul cărții".

Un exemplu al atenției pentru detalii a lui Wallace îl reprezintă descrierea cursei de care ficționale și a arenei din Antiohia. Folosind un stil literar care se adresa în mod direct publicului, Wallace a scris:Nu e nevoie de prea multă fantezie să ne închipuim arena aceea luminată, strălucitoare, cu nisipul orbitor de alb pe jos, cu zidurile de granit, cu viile culori ale draperiilor, ale îmbrăcămintei spectatorilor, și cu palpitarea fierbinte a sufletelor, care și-au pus aici în joc toată slava gloriei de națiune, averea și viața lor - ca să cumpănim ce însemnau pentru ei alergările acestea.Wallace, Ben-Hur (1880), pp. 360–361. Textul original este următorul: "Let the reader try to fancy it; let him first look down on the arena, and see it glistening in its frame of dull-gray granite walls; let him then, in this perfect field, see the chariots, light of wheel, very graceful, and ornate as paint and burnishing can make them ... let the reader see the accompanying shadows fly; and, with such distinctness as the picture comes, he may share the satisfaction and deeper pleasure of those to whom it was a thrilling fact, not a feeble fancy".

Cea mai mare parte a cărții a fost scrisă de Wallace în timpul său liber: seara, în timpul ce călătorea, și în casa lui din Crawfordsville, Indiana, unde a scris adesea vara în aer liber, așezat sub fagul său favorit din apropierea casei. (Copacul a fost numit începând de atunci Fagul lui Ben Hur.) După numirea sa ca guvernator al Teritoriului New Mexico, Wallace s-a mutat la Santa Fe, New Mexico, unde a activat ca guvernator teritorial din august 1878 până în martie 1881. El a finalizat Ben Hur în 1880 la Palatul Guvernatorilor din Santa Fe. Wallace a scris mai ales noaptea, după ce și-a terminat treburile sale oficiale, într-o cameră din palat pe care a descris-o odată în călătoriile sale prin țară ca locul de naștere al lui Ben Hur. Wallace a amintit în memoriile sale cum a compus scenele culminante ale Răstignirii la lumina felinarului: "Fantomele, în cazul în care erau prin preajmă, nu m-au deranjat, iar în mijlocul acelui adăpost sumbru am văzut Răstignirea și m-am străduit să scriu ceea ce am văzut".

În martie 1880 Wallace a copiat manuscrisul final al lui Ben Hur cu cerneală violetă ca un tribut pentru perioada Postului Mare, și-a luat concediu din postul de guvernator al teritoriului New Mexico și a călătorit la New York pentru a-l preda editorului. La 20 aprilie, Wallace a prezentat personal manuscrisul lui Joseph Henry Harper de la Harper and Brothers, care l-a acceptat pentru publicare. La momentul publicării lui Ben Hur, ideea de a-l prezenta pe Cristos și Crucificarea sa într-un roman ficțional a fost o problemă sensibilă. Reprezentarea lui Cristos de către Wallace ar fi putut fi considerată de unii ca o blasfemie, dar calitatea manuscrisului și asigurările sale că nu a intenționat să-i jignească pe creștini prin scrierea sa a depășit rezervele editorului. Harper l-a lăudat ca fiind "cel mai frumos manuscris care a fost adus vreodată la această editură. Un experiment îndrăzneț de a-l face pe Cristos un erou care a fost încercat de multe ori și a eșuat întotdeauna". Harper and Brothers i-au oferit lui Wallace un contract prin care ar fi câștigat zece procente din drepturi de autor și a publicat Ben Hur la 12 noiembrie 1880. El a fost vândut inițial la un preț de 1.50 $ pe exemplar, care era destul de mare în comparație cu alte romane populare publicate la acea vreme.

Convingerile religioase ale lui Wallace
Este ironic faptul că un roman biblic celebru, care a rivalizat în popularitate cu Biblia în Epoca de Aur, a fost inspirat de o discuție cu un agnostic îndârjit și scris de un autor care nu a fost niciodată un membru al vreunei biserici. Publicarea sa a produs speculații cu privire la credința religioasă a autorului. Wallace a susținut că atunci când a început să scrie Ben-Hur, el nu a fost "deloc influențat de un sentiment religios" și "nu avea nici o convingere despre Dumnezeu sau Cristos", dar el a fost fascinat de povestea biblică a călătoriei celor trei Magi pentru a-l găsi pe Isus, regele iudeilor. După studierea intensivă a Bibliei și a Țării Sfinte și înainte de a-și fi terminat romanul, Wallace a devenit un credincios creștin. În autobiografia sa, Wallace a recunoscut:La început, înainte de a fi distras, aș dori să spun că eu cred într-un mod absolut în concepția creștină despre Dumnezeu. În ceea ce mă privește, această mărturisire este clară și fără rezerve, iar aceasta probabil că ar fi suficientă în cazul în care cărțile mele —Ben-Hur și The Prince of India— nu ar fi determinat mai multe persoane să facă presupuneri cu privire la crezul meu .... eu nu sunt un membru al vreunei biserici sau cult și nici nu am fost vreodată. Nu din cauza faptului că bisericile sunt inacceptabile pentru mine, ci pur și simplu pentru că libertatea mea este plăcută, iar eu nu cred că sunt suficient de bun pentru a primi împărtășania.Wallace, An Autobiography (1906), pp. 1–2.

Istoricul publicării
Vânzarea inițială a lui Ben-Hur a fost lentă, doar 2.800 de exemplare au fost vândute în primele șapte luni, dar în cursul următorilor doi ani cartea a devenit tot mai populară în rândul cititorilor. La începutul celui de-al treilea an se vindeau 750 de exemplare în fiecare lună, iar prin 1885 media lunară a vânzărilor era de 1.200 de exemplare. Până în 1886 cartea i-a adus lui Wallace aproximativ 11.000 de dolari anual din drepturi de autor, o sumă substanțială la acea vreme, și a început să vândă, în medie, aproximativ 50.000 de exemplare pe an. Până în 1889 Harper and Brothers vânduseră 400.000 de exemplare. La zece ani de la publicarea sa inițială, cartea a ajuns la vânzări de 4.500 de exemplare pe lună. Un studiu realizat în 1893 cu privire la împrumuturile de carte din bibliotecile publice americane a constatat că Ben-Hur avea cel mai mare procent (83%) de împrumuturi în rândul romanelor contemporane. Ca un adaos la publicarea romanului complet, două părți au fost publicate ca volume separate: The First Christmas (1899) și The Chariot Race (1912).

În 1900 Ben-Hur a devenit cel mai bine vândut roman american al secolului al XIX-lea, depășind Coliba unchiului Tom a lui Harriet Beecher Stowe. Până la acel moment fuseseră tipărite 36 de ediții în limba engleză, precum și traduceri în alte douăzeci de limbi, inclusiv indoneziană și Braille. Istoricul literar James D. Hart a explicat că, pe la începutul secolului al XX-lea, "chiar dacă nu toți americanii au citit romanul, aproape toți au aflat de el". S-a estimat că între 1880 și 1912 se vânduseră aproximativ un milion de exemplare ale cărții, iar în 1913 Sears Roebuck a comandat încă un milion de exemplare, ceea ce reprezenta la acel moment cel mai mare tiraj anual al unei cărți din istoria Americii, și le-a vândut la prețul de 39 de cenți bucata.

În primii douăzeci de ani de la publicarea ei, Ben-Hur a fost "a doua după Biblie cea mai bine vândută carte din America" și a rămas pe poziția a doua până când Pe aripile vântului (1936) a lui Margaret Mitchell a depășit-o. Într-o ediție din 1946 a lui Ben-Hur publicată de Grosset and Dunlap se preciza că 26 de milioane de exemplare ale romanului fuseseră tipărite până atunci. Odată cu lansarea adaptării cinematografice din 1959 a cărții, Ben-Hur a revenit în anii '60 în topul celor mai bine vândute cărți. La momentul aniversării centenarului cărții în 1980, Ben-Hur continua să se tipărească în tiraje ce se epuizau permanent și fusese adaptată pentru mai multe spectacole teatrale și filme.

Teme majore
Ben-Hur este povestea romantică a unui nobil ficțional pe nume Iuda Ben Hur, care încearcă să-și salveze familia de nenorocirea abătută asupra ei și să restabilească onoarea numelui său de familie, câștigând în același timp dragostea unei evreice modeste pe nume Estera. Este, de asemenea, o poveste despre răzbunare și iertare spirituală, care înglobează temele bunăvoinței lui Dumnezeu și a mântuirii creștine. O temă populară în rândul cititorilor din timpul perioadei Gilded Age din America, atunci când romanul a fost publicat pentru prima dată, a fost ideea de a dobândi prosperitate printr-un comportament evlavios. Aceasta este portretizată în Ben Hur prin ridicarea din sărăcie a lui Iuda către o bogăție mare, prin provocările cu care se confruntă natura sa virtuoasă și prin răsplata materială și spirituală pe care o dobândește pentru eforturile sale.

Stil literar
Povestea aventuroasă a lui Wallace este relatată din perspectiva lui Iuda Ben Hur. În unele ocazii, autorul se adresează în mod direct cititorilor săi. Wallace a înțeles că creștinii vor fi sceptici cu privire la o poveste ficțională a vieții lui Cristos, așa că a fost atent să nu-i ofenseze în scrierea sa. Ben-Hur "menține un respect pentru principiile de bază ale iudaismului și creștinismului". În memoriile sale, Wallace a scris:Lumea creștină nu ar tolera un roman avându-l ca personaj pe Isus Cristos și am știut asta... El nu trebuie să fie prezent ca actor în nicio scenă din creația mea. Oferirea unei căni cu apă lui Ben Hur la o fântână din apropierea Nazaretului este singura încălcare a acestei reguli... Am vrut să fiu atent din punct de vedere religios pentru că fiecare cuvânt pe care El l-a rostit trebuia să fie un citat literal dintr-unul dintre sfinții Săi biografi.Wallace, An Autobiography (1906), p. 933–934.

Wallace a folosit doar dialoguri din Biblia regelui Iacob pentru cuvintele lui Isus. El a creat, de asemenea, scene realiste în care apăreau Isus și principalul personaj ficțional Iuda și a inclus o descriere fizică detaliată a lui Cristos, care nu era tipică pentru ficțiunea biblică din secolul al XIX-lea. În povestea lui Wallace, Iuda "văzu o față pe care n-o mai uită după aceea niciodată: fața unui tânăr cam de vârsta lui, adumbrită de bucle auriu-închis; un chip plin de blândețe și de bunătate, ai cărui ochi albaștri, adânci, priveau atât de plini de iubire și de sfântă seriozitate încât fascinau".

Romanul istoric este plin de acțiune romantică și eroică, conținând descrieri realiste și detaliate cu meticulozitate ale peisajelor și personajelor sale. Wallace s-a străduit să confere precizie descrierilor sale, precum și mai multor scene de acțiune memorabile, dintre care cea mai celebră era cursa de care din Antiohia. Wallace a dedicat patru pagini ale romanului unei descrieri detaliate a arenei din Antiohia. Spre deosebire de adaptarea cinematografică din 1959 a lui Ben Hur, în care Messala este un personaj negativ care trișează prin adăugarea unor vârfuri de săgeți la roțile carului său, romanul lui Wallace îl descrie pe Iuda ca un concurent agresiv, care distruge din spate carul lui Messala și-l lasă să fie călcat în picioare de cai. Romanul lui Wallace a explicat că mulțimea "nu observă că lovise cu oiștea ferecată a carului roata dindărăt a lui Messala".

Receptare publică și aprecieri critice
Ben Hur a fost popular la momentul apariției sale, în ciuda vânzărilor inițiale modeste și a recenziilor mixte ale criticilor literari contemporani, care "au considerat romantismul său depășit și acțiunea moale". Revista Century l-a numit "anacronism", iar The Atlantic a criticat aspru descrierile ca fiind "prea abundente". Pentru cititorii săi, totuși, cartea "a rezonat cu unele dintre cele mai importante aspecte ale culturii victoriene târzii: clasă socială și familie; sclavie și libertate; etnie și imperiu; naționalitate și cetățenie". Având cursa de care ca atracție centrală și personajul Iuda ca o "figură eroică", Ben Hur s-a bucurat de o largă popularitate în rândul cititorilor, precum romanele ieftine ale acelor vremuri; cu toate acestea, prezența sa constantă în listele celor mai importante cărți din literatura americană a rămas o sursă de frustrare pentru mai mulți critici literari în decursul timpului.

Romanul a avut milioane de fani, printre care mai mulți oameni politici influenți. Președintele SUA și generalul din Războiul Civil American Ulysses S. Grant, președintele american James Garfield și Jefferson Davis, fostul președinte al Statelor Confederate ale Americii, au fost fani entuziaști. Garfield a fost atât de impresionat încât l-a numit pe Wallace în postul de ministru al Statelor Unite în Imperiul Otoman, cu sediul la Constantinopol. Wallace a servit în acest post diplomatic din 1881 până în 1885.

Ben Hur a fost publicat într-o perioadă în care Statele Unite ale Americii încerca să depășească războiul și se afla în plină reconstrucție. Un cercetător susține că Ben Hur a devenit atât de popular încât "a contribuit la reunirea națiunii în anii care au urmat Reconstrucției". S-a sugerat că motivele receptării pozitive de către sudiști a unei cărți scrise de Wallace, un fost general al Uniunii, au fost mesajul său de compasiune ce a înlocuit dorința de răzbunare și descrierea sugestivă a proprietarilor de sclavi. Poetul, redactorul și veteranul confederat Paul Hamilton Hayne a descris Ben Hur ca "simplu, necomplicat, dar elocvent".

Unii critici au evidențiat mai multe probleme precum personajele și dialogurile plate, coincidențele improbabile și descrieri lungi și plictisitoare ale peisajelor și spațiilor de desfășurare a acțiuni, dar alții au remarcat intriga bine structurată și povestea interesantă, cu amestecul său neobișnuit de romantism, evlavie spirituală, acțiune și aventură. O recenzie publicată în 1905 în New York Times considera că Ben Hur este capodopera lui Wallace, menționând în continuare că "ea folosește fraze nesofisticate și neliterare. Oamenii care citesc multe alte opere de valoare rareori citesc Ben Hur".

Romane populare despre viața lui Cristos precum The Prince of the House of David (1855) al reverendului J. H. Ingraham au precedat romanul lui Wallace, în timp ce altele ca de exemplu "In His Steps": What Would Jesus Do? (1897) al lui Charles M. Shedon l-au urmat, dar Ben Hur a fost printre primele care l-au transformat pe Isus într-un personaj important de roman. Membrii clerului și alte persoane au lăudat descrierea detaliată de către Wallace a Orientului Mijlociu din timpul vieții lui Isus și i-au încurajat pe enoriași să citească romanul acasă și în timpul Școlii de duminică. Un preot romano-catolic i-a scris lui Wallace: "Mesia apare în fața noastră așa cum mi-am dorit întotdeauna să-l văd reprezentat".

Cititorii au considerat, de asemenea, că romanul lui Wallace a făcut povestea lui Isus mai credibilă prin realizarea unor descrieri vii ale Țării Sfinte și prin introducerea personajului Iuda în scenele povestite în Evanghelii. Un fost alcoolic, George Parrish din Kewanee, Illinois, i-a scris autorului o scrisoare în care afirma că Ben Hur l-a făcut să renunțe la alcool și să găsească religia. Parrish a precizat: "Părea să-l aducă pe Cristos în casa mea așa cum nimic altceva nu ar fi putut să o facă". Alții care au fost inspirați de roman s-au dedicat slujirii creștine și au devenit misionari, unii dintre ei ajutând la traducerea lui Ben Hur în alte limbi. Acest tip de sprijin religios a contribuit ca Ben Hur să devină unul dintre cele mai bine vândute romane ale acelor vremuri. El nu numai că a redus rezistența publicului american față de roman ca formă literară, dar adaptările sale ulterioare au contribuit la transformarea unor segmente de public creștin în spectatori de teatru și film.

Traduceri în limba română
Prima traducere în limba română a fost realizată de prozatorul și poetul ardelean Ion Gorun (1863-1928) și publicată în perioada interbelică sub titlul Ben Hur (Editura Ig. Hertz, București, f.a.; reeditată de Editura Hermes din București în 1992, de Editura Prietenii Cărții din București în 1999, de Editura Gramar Mondero din București în 2008 și de Editura ALFA din Iași în 2012). Alte traduceri au mai fost realizate de preotul Gh. D. Vișan (publicată de Editura ziarului Universul din București în 1931; reeditată de Editura Grafoart din București în 1990, de Editura Apollo din București în 1994 și de Editura Nopți Albe din București în 1998 sub titlul Sub semnul lui Hristos. Ben Hur), Mircea Munteanu (publicată de Editura Litera Internațional din București-Chișinău în 2004) și Lidia Grădinaru (publicată de Editura Leda din București în 2005; reeditată de Editura Adevărul Holding din București în 2010 și de Editura Corint din București în 2015).

Adaptări

Teatru

După publicarea romanului în 1880, Wallace a primit un număr mare de cereri de dramatizare a operei pentru a fi jucată pe scena de teatru, dar nu a cedat, argumentând că nimeni nu ar putea să-l înfățișeze cu exactitate pe Cristos pe scenă sau să recreeze o cursă de care realistă. Autorul a fost impresionat însă de soluția sugerată de dramaturgul William Young pentru a-l reprezenta pe Isus cu o rază de lumină. În 1899 Wallace a încheiat un acord cu producătorii teatrali Marc Klaw și Abraham Erlanger pentru a-și transforma romanul într-o adaptare teatrală. Piesa rezultată a avut premiera pe scena Broadway Theater din New York în 29 noiembrie 1899. Criticii au publicat recenzii mixte, dar spectatorii, mulți dintre ei aflați pentru prima dată la teatru, au apreciat fiecare reprezentație. Piesa a avut succes, fiind vândute 25.000 de bilete pe săptămână. Începând din 1899 și până în ultima reprezentație din 1921, piesa a fost jucată în săli mari din orașe americane precum Boston, Philadelphia, Chicago și Baltimore, dar și în străinătate la Londra (Anglia), Sydney și Melbourne (Australia). Adaptarea teatrală a fost văzută de aproximativ douăzeci de milioane de spectatori, iar William Jennings Bryan a pretins că a fost "cea mai mare piesă jucată pe scenă din punct de vedere al tonului său religios". Popularitatea sa a contribuit la apariția unei noi categorii de spectatori la teatru, "mulți dintre ei enoriași devotați, care fusese anterior suspicioși cu privire la teatru".

Momentul-cheie al spectacolului a recreat cursa de care cu cai vii și care adevărate care alergau pe benzi ce se roteau pe fundal. Decorul elaborat și reprezentația au fost realizate într-o perioadă "când teatrul își dorea să fie cinema".
După ce Wallace a văzut decorurile elaborate a exclamat: "Dumnezeule! Eu am pus toate astea în mișcare?"

Atunci când piesa a fost reprezentată la Londra în 1902, criticul de teatru de la The Era a descris modul în care a fost realizată cursa de care cu "patru leagăne mari" de 20 de picioare (6,1 m) lungime și 14 picioare (4,3 m) lățime, care se mișcau "în spate și în față pe șine", în timp ce caii erau asigurați cu cabluri din oțel invizibile, galopând pe benzile de alergare către public. Fundalul era format dintr-o cicloramă vastă, care se învârtea în direcția opusă pentru a crea iluzia unei viteze mari. Benzi de cauciuc înfășurau roțile carelor, în timp ce ventilatoarele creau nori de praf. Producătorii au importat treizeci de tone de echipamente de scenă din Statele Unite, au angajat o distribuție mai mare de 100 de persoane și au realizat decoruri cu fântâni, palmieri și o galeră romană ce se scufunda. Un critic pentru The Illustrated London News a descris producția londoneză din 1902 ca "o minune a iluziei teatrale", care a fost "memorabil mai presus de orice", în timp ce criticul de la The Sketch a numit-o "palpitantă și realistă ... suficient pentru a aduce avere oricărei reprezentații" și a remarcat că "scena care trebuie să suporte greutatea de 30 de tone a carelor și cailor, pe lângă mulțimea uriașă, a trebuit să fie în mod expres consolidată pentru a rezista la încărcătură".

În anul 2009 Ben Hur Live a fost pusă în scenă în Arena O2 din peninsula Greenwich de la Londra. Ea prezenta o cursă de care adevărată, o luptă de gladiatori și o luptă pe mare. Spectacolul folosea 46 de cai, 500 de tone de nisip special și o echipă de 400 de persoane. Toate dialogului din spectacol erau în latină și aramaică (limbi vorbite în acea perioadă), cu o narațiune voiceover. Cu toate acestea, în ciuda reprezentației grandioase, un critic pentru The Guardian a remarcat că spectacolul nu reușea să inspire imaginația publicului său. În contrast, Battersea Arts Centre din Londra a prezentat în 2002 o versiune mai mică a lui Ben-Hur cu o distribușie limitată la zece actori și o cursă de care.

Film, radio și televiziune
Dezvoltarea cinematografului ce a avut loc ulterior publicării romanului a determinat realizarea unor adaptări cinematografice în 1907, 1925, 1959, 2003, 2016, și a unui miniserial TV nord-american în 2010.

În 1907 Sidney Olcott și Frank Oakes Ross au regizat un film de scurtmetraj pentru Compania Kalem, care s-a inspirat din carte, dar fără a avea permisiunea moștenitorului lui Wallace sau a editorului cărții. Henry Wallace, fiul autorului, producătorii teatrali Klaw și Erlanger și editorul cărții, Harper and Brothers, i-au dat în judecată pe producătorii filmului pentru încălcarea legii dreptului de autor din SUA. Cazul reper, Kalem Co. vs. Harper Brothers (1911) [222 U.S. 55 (1911)], a ajuns la Curtea Supremă a SUA care a stabilit un precedent legal pentru drepturile de adaptare cinematografică a operelor literare și teatrale. Hotărârea curții a impus companiei de film să plătească 25.000 de dolari daune, plus cheltuieli de judecată.

Fiul lui Wallace a continuat să primească oferte de a vinde drepturile de ecranizare a cărții, după moartea tatălui său. Henry a refuzat toate ofertele până în 1915, când s-a răzgândit și a încheiat un acord cu Erlanger pentru suma de 600.000 de dolari. Metro-Goldwyn-Mayer a obținut mai târziu drepturile de ecranizare. Adaptarea cinematografică din 1925 a lui Ben-Hur, regizată de Fred Niblo, i-a avut în rolurile principale pe Ramón Novarro (Ben-Hur) și Francis X. Bushman (Messala). Filmările au început în Italia și au fost finalizate în Statele Unite ale Americii. Filmul a costat MGM 3,9 milioane de dolari, devenind astfel cel mai scump film mut din istorie. Premiera filmului a avut loc în 20 decembrie 1925, la Teatrul George M. Cohan din New York. El a avut parte de recenzii pozitive și a devenit unul dintre filmele mute cu cele mai mari încasări ale epocii.

În anul 1955 MGM a început să planifice realizarea unei noi versiuni a filmului ce urma să fie regizată de William Wyler, care lucrase ca regizor asistent la cursa de care în filmul din 1925. Adaptarea cinematografică din 1959 a lui Ben-Hur i-a avut în rolurile principale pe Charlton Heston (Iuda Ben Hur) și Stephen Boyd (Messala). Filmările au fost realizate la Roma și s-au finalizat la 7 ianuarie 1959. Valoarea estimată a costurilor de 12,5-15 milioane de dolari l-a transformat în cel mai scump film făcut până la acel moment; el a fost, de asemenea, printre cele mai de succes filme realizate vreodată. Filmul a avut premiera la Teatrul de Stat Lowe din New York, în 18 noiembrie 1959. El a adus încasări de peste 40 de milioane de dolari la box-office și încă aproximativ 20 de milioane de dolari din venituri comerciale adiacente.

Romanul lui Wallace a fost eclipsat de popularitatea adaptării cinematografice realizate în 1959 de Wyler, un "blockbuster pentru MGM", care a obținut un număr record de unsprezece premii Oscar din partea Academy of Motion Picture Arts and Sciences și a devenit filmul cu cele mai mari încasări din 1960. Heston, care a câștigat în 1960 premiul Oscar pentru cel mai bun actor, l-a considerat "cel mai bun film al său"; Wyler a obținut premiul Oscar pentru cel mai bun regizor. În anul 1998 American Film Institute a înscris filmul lui Wyler în lista celor mai bune 100 de filme americane ale tuturor timpurilor. Gore Vidal, care a fost coscenarist, a declarat că i-a adăugat un subtext homo-erotic.

O dramatizare în patru părți a cărții a fost realizată de BBC Radio 4 și difuzată pentru prima dată în Marea Britanie în martie-aprilie 1995, cu o distribuție din care făceau parte Jamie Glover (Ben-Hur), Samuel West și Michael Gambon.

Filme și adaptări teatrale
 Ben-Hur (piesă de teatru), o piesă care a avut premiera pe scena din Broadway (New York) la 29 noiembrie 1899.
 Ben Hur (film din 1907), un scurtmetraj mut.
 Ben-Hur (film din 1925), un film mut realizat de MGM cu Ramón Novarro în rolul principal; a avut premiera la New York în 20 decembrie 1925.
 Ben-Hur (film din 1959), un film sonor realizat de MGM cu Charlton Heston în rolul principal; a avut premiera la New York în 28 noiembrie 1959.
 Ben Hur (film din 2003), un film animat lansat direct pe casetă video cu vocea lui Charlton Heston
 Ben Hur Live, o adaptare teatrală din 2009
 Ben Hur (miniserial TV), o adaptare din 2010
 Ben-Hur (film din 2016), o adaptare cinematografică realizată de MGM și Paramount Pictures programată pentru lansare în august 2016.

Cărți
Succesul lui Ben-Hur a încurajat publicarea altor povestiri istorice romantice petrecute în antichitate precum The Gladiator: A Tale of Rome and Judea (1870) de G. J. Whyte-Melville, Barabbas (1901) de Marie Corelli și Titus, A Comrade of the Cross (1897) de Florence Morse Kingsley. Alte romane au adaptat povestea lui Wallace: Ben-Beor (1891) de H. M. Blen, Esther: A Sequel to Ben-Hur (1892) de J. O. A. Clark, Dion and Sibyls (1898) de Miles Gerald Keon și Adnah (1902) de J. Breckenridge Ellis.

Cel puțin opt traduceri ale cărții în ebraică au fost realizate între 1959 și 1990. Unele dintre aceste versiuni au implicat restructurarea în întregime a narațiunii, inclusiv schimbări aduse personajului și reducerea ponderii temelor creștine.<ref>Cercetătorul israelian Nitsa Ben-Ari analizează contextul socio-politic complex al acestor traduceri și modificări. Vezi {{cite web|author=Nitsa Ben-Ari|title=The Double Conversion of Ben-Hur: A Case of Manipulative Translation|publisher=Tel Aviv University|date=2002|url=http://www.tau.ac.il/~nitsaba/Publications/papers/NBA-DoubleConversionBen-Hur2002.pdf|accessdate=2014-10-01}}</ref>

În 2016, stră-strănepoata lui Lew, Dr. Carol Wallace, urmează să lanseze o nouă versiune romanțată a lui Ben-Hur, cu o proză actualizată în stilul secolului al XXI-lea, care să însoțească noua versiune cinematografică a poveștii.

Ben Hur în cultura populară
Succesul lui Ben-Hur a condus, de asemenea, la popularitatea sa ca instrument de promovare și prototip în cultura populară. Deși nu a fost singurul roman asociat cu produse ale culturii populare, Wallace și editorul său au fost primii care l-au protejat în mod legal și au promovat cu succes utilizarea operelor literare în scopuri comerciale. În deceniile următoare publicării romanului, Ben-Hur și celebra cursă de care au devenit binecunoscute în cultura populară ca o marcă "respectată, atrăgătoare și memorabilă" și o pictogramă ușor de recunoscut cu un impact comercial.

Romanul a fost asociat cu produse comerciale precum făina Ben-Hur, produsă de Royal Milling Company of Minneapolis, Minnesota, și o linie de articole de toaletă Ben-Hur, inclusiv parfumul Ben-Hur realizat de Andrew Jergens Company of Cincinnati, Ohio. Printre alte bunuri de larg consum au fost biciclete, trabucuri, automobile, ceasuri și produse pentru igiena părului intitulate Ben-Hur. Numele și imaginile lui Ben-Hur au apărut, de asemenea, în reclame de revistă pentru produse Honeywell, Ford și Green Giant. După ce MGM a lansat adaptarea cinematografică din 1959 a romanului, studio a acordat licențe unor sute de companii pentru a crea produse conexe, inclusiv haine în stil Ben-Hur, bunuri de uz casnic, bijuterii, produse alimentare și meșteșugărești și figurine.

Omagii
Mai multe omagii aduse celei mai faimoase cărți a lui Wallace și eroului său ficțional au fost ridicate în apropiere de casa lui Wallace din Crawfordsville, Indiana. General Lew Wallace Study and Museum îl onorează pe personajul Iuda Ben Hur printr-o friză de calcar a feței sale imaginate amplasată deasupra intrării în birou. Piatra de pe mormântul lui Wallace din cimitirul din Crawfordsville, Indiana, unde este îngropat autorul, conține o propoziție rostită de personajul Baltazar în Ben Hur'': "I would not give one hour of life as a soul for a thousand years of life as a man" ("Eu n-aș da o oră de viață ca suflet pentru o mie de ani de viață ca om").

Note

Bibliografie

Legături externe
 Trailer from 1959 Film version of Ben Hur

 Ben-Hur: A Tale of the Christ, 1887 printing, scanned book via Internet Archive

Cărți din 1880
Romane creștine

Ben Hur (roman)


Dincolo este un film românesc din 2000 regizat de Hanno Höfer. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Constantin Opriță, Coca Bloos, Ildiko Zamfirescu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2000 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2000
Filme regizate de Hanno Höfer

Dincolo


Kurtkulağı Kervansarayı, Ceyhan'ın 12 km güneydoğusunda Kurtkulağı mahallesi'ndedir. Adana Müzesinde bulunan kervansaray kitabesine göre eser 1659'da Hüseyin Paşa tarafından yaptırılmış olup, mimarı Mehmed Ağa'dır. Adana-Halep kervan yolu üzerindeki Kurtkulağı menzilinde bulunan kervansaray, bir Osmanlı menzil handır. Kervansaray bir kale sağlamlığında gayet kalın ve sağlam duvarlara sahiptir. 2006 yılında restore edilmiştir.

Büyük bir dikdörtgenden oluşan planı doğu cephede klasik kervansaray mimarisinden farklı özellikler taşımaktadır. Üç yanda saçak hizasına kadar kuvvetli payandalarla takviye edilmiş olan beden duvarlarının tamamı taştandır. Doğu cephedeki çıkıntıları hariç, 45,75 x 23,60 metre ebadındaki kervansarayın planını, enine uzanan iki sıralı payelerin birbirlerine sivri kemerlerle birleşmesi ve bütün üst örtüyü teşkil eden boyuna uzanan beşik tonozlar meydana getirmektedir.

Kaynakça

Notlar

Adana ilindeki yapılar
Ceyhan'daki yapılar
Kervansarayı
Osmanlı kervansarayları

Kurtkulağı Kervansarayı


Both Ways Open Jaws es el segundo álbum de la banda franco-finlandesa The Dø, publicado el 9 de marzo de 2011 en Francia y entre octubre y noviembre en el resto del mundo.

Lista de canciones

Canciones Bonus

Listas

Referencias

Enlaces externos
The Dø MySpace
The Dø Music
The Dø info

Álbumes de 2011
Álbumes de música folk

Both Ways Open Jaws


Der Eisenbahnunfall von Staplehurst, Kent, war ein Brückeneinsturz unter einem fahrenden Zug bei Bauarbeiten auf der South Eastern Main Line an der Brücke über den Beult, einem Nebenfluss des Medway, am 9. Juni 1865. Bei diesem Unfall starben 10 Reisende, 40 wurden verletzt. Ein Mitreisender im Zug war der Schriftsteller Charles Dickens.

Rahmenbedingungen
Als Tidal wurden Boat Trains bezeichnet, Züge die den Anschluss zwischen London und Schiffsverbindungen zum kontinentalen Festland herstellten, die gezeitenabhängig verkehrten, weil der Hafen von Folkestone damals noch nicht gezeitenfrei anzulaufen war. Dies bedingte einen täglich wechselnden Fahrplan.

Am Unfalltag fanden auf der Strecke bei Staplehurst Bauarbeiten statt. Für die Arbeiten ließ ein Vorarbeiter Schienen auf der Brücke über den Beult entfernen. Die Strecke war so lange vorschriftsmäßig mit Streckenposten und Knallkapseln zu sichern.

Unfallhergang
Dem Vorarbeiter unterliefen zwei Fehler: Er versäumte es, die Knallkapseln montieren zu lassen und er rechnete irrtümlich mit einer späteren Ankunft des Zuges. Die Gleisanlage war so nicht rechtzeitig wiederhergestellt, als der Tidal von Folkestone sich näherte, der mit Reisenden einer Schiffsverbindung aus Frankreich besetzt war. Der Streckenposten, der Zügen die Gefahr signalisieren sollte, war nicht, wie vorgeschrieben, 1.000 yards (910 m), sondern lediglich 554 yards (507 m) vor der Baustelle aufgestellt. Der Zug konnte so nicht mehr rechtzeitig bremsen und überfuhr die Schienenlücke mit etwa 50 km/h. Die Lokomotive rutschte noch über die Holzbalken, auf denen die Schienen auf der Brücke hätten montiert werden sollen, aber der Stoß, den der entgleisende Zug auf der Brücke verursachte, brach die gusseisernen Brückenträger. Lokomotive, Schlepptender und ein Gepäckwagen blieben auf dem Gleis, der folgende Reisezugwagen blieb nach seinem Absturz relativ unbeschadet an der Brücke hängen (in ihm reiste Charles Dickens), die folgenden Fahrzeuge stürzten ab, nur die letzten drei blieben wieder auf dem Gleis stehen.

Untersuchungsergebnis
Neben den Sicherungsversäumnissen auf der Baustelle wurde auch die Konstruktion der Brücke beanstandet, die keinerlei zusätzliche Sicherungen gegen einen Absturz von Fahrzeugen aufwies.

Literarischer Niederschlag
Der Schriftsteller Charles Dickens befand sich auf einer Rückreise von Paris im ersten Reisezugwagen (auf der Abbildung ist das derjenige, der halb von der Brücke herunterhängt). Er war in Begleitung seiner Geliebten Ellen Ternan und deren Mutter. Dickens wurde nicht verletzt, war durch den Unfall allerdings psychisch traumatisiert, was auch zu seinem Tod beigetragen haben soll. In Folge des Unfalls versuchte er, Zugreisen zu vermeiden. Er schilderte das Erlebnis im Nachwort zu dem Roman Our Mutual Friend, an dem er während der Reise gearbeitet hatte. Nachdem er sterbenden und verletzten Reisenden Hilfe geleistet hatte, kletterte er noch einmal in den Wagen zurück, um das Manuskript des Buches zu retten. Kurz nach dem Unfall schrieb er die Kurzgeschichte The Signal-Man, eine Geistergeschichte um einen Eisenbahnunfall. Diese schöpft aber eher aus den Ereignissen des Eisenbahnunfalls im Clayton-Tunnel, der sich 1861 ereignete.

Weiter wurde der Eisenbahnunfall von Staplehurst in der Handlung von Ronald Frederick Delderfields "God is an Englishman" (Swann Saga) verarbeitet und der Unfall ist Ausgangspunkt des Romans Drood aus dem Jahr 2009 von Dan Simmons.

Weblinks
 Offizieller Untersuchungsbericht des Hauptmanns der Pioniere Rich. (PDF; 480 kB)
 Brief von Charles Dickens, den er unmittelbar nach dem Unfall geschrieben hat und in dem er sein Erleben dabei schildert.
 Charles Dickens und der Unfall.
 Private Seite zu dem Unfall

Literatur
 Peter R Lewis: Dickens and the Staplehurst Rail Crash = The Dickensian 104 (476), S. 197 (2009).
 Peter R Lewis: Disaster on the Dee. Robert Stephenson's Nemesis of 1847. Tempus 2007. ISBN 978-0-7524-4266-2
 Oswald Stevens Nock: Historic Railway Disasters. 3. Aufl. London 1983, S. 15–19. ISBN 0-7110-0109-X.
 Lionel Thomas Caswell Rolt: Red for Danger. Auflage: London 1978. ISBN 0-330-25555-X
 Wolfgang Schivelbusch: Geschichte der Eisenbahnreise. Zur Industrialisierung von Raum und Zeit im 19. Jahrhundert. Frankfurt 1989. ISBN 3-596-24414-5, S., 123f.

Siehe auch
 Liste von Eisenbahnunfällen im Vereinigten Königreich

Einzelnachweise

Staplehurst
Staplehurst
Verkehr (Kent)
Staplehurst
Charles Dickens
Eisenbahn in der Kultur
Englische Geschichte (19. Jahrhundert)
Borough of Maidstone
South Eastern Main Line

Eisenbahnunfall von Staplehurst


Hfz. Omer Mušić (Sarajevo, 1903. − Sarajevo, 1972.), bosanskohercegovački je orijentalist bošnjačkog podrijetla. Predmet njegovog znanstvenog interesa bila je književnost Bošnjaka na arapskom, turskom i perzijskom jeziku.

Životopis

Omer Mušić je rođen 1903. godine. U Sarajevu je medresu i Šerijatsku sudačku školu. Odmah po završetku ove škole i odsluženja vojnog roka, postavljen je 25. siječanja 1926. godine za predmetnog učitelja na Šerijatskoj gimnaziji u Sarajevu, gdje ostaje do 15. prosinca 1945. godine, kada je ova gimnazija i dokinuta.

Godine 1929. položio je pred posebnom komisijom Ulema-medžlisa u Sarajevu ispit za predavača vjersko-orijentalnih predmeta, a 1931. godine opet pred posebnom komisijom Ministarstva prosvjete u Beogradu ispit za predavača arapskog jezika. Od školske 1931/32. god. povremeno je honorarno predavao na Gazi Husrev-begovoj medresi. U vremenu od 15. prosinca 1945. do 15. ožujka 1951. godine radio je na II. muškoj gimnaziji, upravi srednjoškolskih internata i III. reonu [Narodni odbor]. Od 15. ožujka 1951. godine pa do odlaska u mirovinu 1965. godine radi u Orijentalnom institutu u Sarajevu kao viši stručni suradnik. Od 1957/58. školske godine, pa do smrti predaje honorarno na Filozofskom fakultetu arapski i perzijski jezik.

Bio je istaknut i društveni radnik. Radio je u Muslimanskom dobrotvornom društvu Merhamet, Muslimanskom društvu Trezvenost, a od osnivanja Organizacije ilmijje El-Hidaje 1936., pa do prestanka njena rada 1945. godine biran je redovno u njene odbore. Nekoliko puta je bio I. tajnik, a biran je i u redakcioni odbor istoimenog lista. Ispred El-Hidaje je održao i nekoliko predavanja u drugim sarajevskim muslimanskim društvima.

Dolaskom Omera Mušića u Orijentalni institut počinje njegov istraživački rad književnog i kulturnog stvaranja Bošnjaka na orijentalnim jezicima: arapskom, turskom i perzijskom. Prikupljajući rukopise za Institut i kasnije obrađujući ih, Mušić je sve više ulazio u ovu materiju i već u drugoj knjizi Priloga za orijentalnu filologiju objavio svoj prvi veći rad. Međutim, u svome radu nije se on ograničavao samo na materijale koje ima Orijentalni institut, nego je obilno koristio i bogate fondove Gazi Husrev-begove knjižnice. Većinu svojih istraživačkih radova Mušić je objavio u Prilozima za orijentalnu filologiju. Jedan je izišao u Radovima Filozofskog fakulteta u Sarajevu, a dva u Glasniku VIS-a. Dva Mušićeva rada su tiskana u Istanbulu, a jedan u Teheranu. Godine 1969. bio je korektor izdanja prijevoda Kur'ana Časnog od Čauševića i Pandže.

Njegovo ime nosi Osnovna škola u Brežanima pokraj Kaknja.

Djela

Znanstveni radovi
 Poslanica šejha Muhameda Užičanina beogradskom vāliji Muḥamed-paši (Sarajevo, 1951)
 Jedna turska pjesma o Sarajevu iz XVII vijeka (Sarajevo 1952-1953)
 Minhādžu n-niẓām fī dīni-l islām od Muḥameda Prozorca (Sarajevo, 1954-1955)
 En-nemlijje fī iẓhāri l-kavā'idi ṣ-ṣarfijje ve n-naḥvijje (Sarajevo, 1956-1957)
 Treća poslanica šejha Muḥameda iz Užica (Sarajevo, 1958-1959)
 Ibrāhīm Opijač Mostarac (Sarajevo, 1960-1961)
 Dvije turske pjesme o Sarajevu (Sarajevo, 1962)
 Još "dva pisma iz korespondencije užičkog šejha Muḥameda" (Sarajevo, 1962-1963)
 Anonimni pjesnik Sarajlija o stanju u Bosni 1057/1647. godine (Sarajevo, 1963)
 Husejn Čatrnja, mostarski pjesnik iz XVII vijeka (Sarajevo, 1963)
 Mostar u turskoj pjesmi iz XVII vijeka (Sarajevo, 1964-1965)
 Merhum Dr Šakir Sikirić. Saray-Bosna Edebiyat Fakultesi Ord. Profesoru (Istanbul, 1967)
 Merhum Abdullah Škaljić (Istanbul, 1968)
 Merhum Šaćir Sikirić iranšinas jugoslavi (Teheran, 1968) (Na perzijski preveo Bećir Đaka).
 Hadži Musṭafa Bošnjak-Muhliṣī (Sarajevo, 1968-1969)

Izvori

Vanjske povezice
Promovirana knjiga dr. Omera Mušića

Životopisi, Sarajevo
Bosanskohercegovački jezikoslovci
Odgoj i obrazovanje u Bosni i Hercegovini

Omer Mušić


An Stanhopea thienii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dodson. An Stanhopea thienii in nahilalakip ha genus nga Stanhopea, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Stanhopea

Stanhopea thienii