Ryan Condal (1979 ou 1980, Hasbrouck Heights, Nova Jersey), é um roteirista e produtor executivo norte-americano. Ele é conhecido por ser o co-criador e showrunner das séries de TV Colony (2016–2018) da USA Network e de House of the Dragon da HBO, sendo essa última uma prequela de Game of Thrones (2011–2019). Condal co-criou Colony com Carlton Cuse e co-criou House of the Dragon com o romancista George R. R. Martin. Ele também foi roteirista dos filmes Hércules (2014) e Rampage (2018).

Biografia

Educação e início de carreira
Condal nasceu em 1979 ou 1980 em Hasbrouck Heights, Nova Jersey, nos Estados Unidos e cresceu em Hasbrouck Heights. Ele se formou na Villanova University em 2001 com um diploma de Bacharel em Contabilidade. Ele trabalhou em publicidade farmacêutica por seis anos antes de vender um roteiro intitulado Galahad para a The Film Company no início de 2008. O roteiro ficou no Top 15 da Lista Negra de 2008. Ele foi posteriormente contratado pela Universal Pictures para escrever uma adaptação da série de quadrinhos da Radical Comics em 2008, Hercules: The Thracian Wars. O estúdio 20th Century Fox também contratou Condal para escrever um novo rascunho de um roteiro adaptando a série de quadrinhos da Oni Press Queen & Country. Em 2010, Condal ajudou a reescrever um roteiro adaptando o épico poema inglês do século XVII Paradise Lost para Legendary Pictures.

Em 2012, ele estava trabalhando em uma adaptação cinematográfica de The Art of War de Sun Tzu, também para Legendary, embora no final de 2013, o roteirista Alex Litvak foi contratado para escrever uma nova abordagem. Também em 2012, Condal foi contratado pela CBS Films para escrever um remake em inglês do filme em espanhol de 2009, Celda 211. Ele também foi contratado para escrever um filme intitulado Boy Nobody para a Sony Pictures. Condal começou a colaboração com Carlton Cuse para produzir para a NBC um piloto de televisão da série de quadrinhos The Sixth Gun. Condal escreveu o piloto, e ele e Cuse foram produtores executivos do piloto. O piloto recebeu luz verde em 2013 e foi filmado no estado americano do Novo México, mas a NBC não pegou a série.

Primeiros créditos: Hércules, Colony e Rampage
O primeiro crédito oficial de roteiro de Condal, compartilhado com Evan Spiliotopoulos, foi para o filme Hércules de 2014. Condal havia escrito um roteiro inicial para a Paramount Pictures, e Spiliotopoulos revisou o roteiro. Enquanto isso, apesar do piloto de The Sixth Gun não se tornar uma série de TV, Condal e Carlton Cuse procuraram trabalhar juntos novamente e co-criaram o projeto que se tornaria a série de TV Colony (2016–2018). Em 2014, a USA Network deu sinal verde para um piloto de televisão. O piloto de Colony foi escolhido e acabou se tornando uma série de TV co-produzida pela Legendary Television e Universal Cable Productions. Ela estreou na USA Network em janeiro de 2016. Colony durou três temporadas, de 2016 a 2018, e foi cancelada em julho de 2018 antes do final da terceira temporada.

Em 2016, antes da estreia de Colony, Condal e Cuse foram contratados para reescrever o roteiro do filme Rampage produzido pela New Line Cinema. Eles reescreveram um rascunho escrito por Ryan Engle, e Adam Sztykiel escreveu as revisões finais. Mais tarde, em 2016, Condal começou a escrever um roteiro para o remake do filme de ficção científica Logan's Run, da Warner Bros., baseado em um livro publicado em 1967. No início de 2018, Condal criou e escreveu Conan, uma potencial série de TV adaptando o personagem Conan, o Bárbaro, escrito por Robert E. Howard, e a série foi adquirida pela Amazon Studios. Condal também enviou um roteiro para a Lionsgate que reiniciaria a série de filmes <i id="mwfg">Highlander</i>, um esforço de estúdio que tinha uma década. Logo após  lançamento de Rampage no segundo trimestre de 2018, a Lionsgate contratou Condal para escrever um roteiro adaptando a série Analog da Image Comics.

Criando House of the Dragon
Com o autor de As Crônicas de Gelo e Fogo, George R. R. Martin, Condal criou a série de TV House of the Dragon que serviria como uma prequela da série de TV da HBO, Game of Thrones (2011–2019), e no final de 2019, a HBO ordenou a série prequel a ser produzida. Condal atuou como showrunner com Miguel Sapochnik e também atuou como produtor executivo com Sapochnik, Martin e Vince Gerardis.

Creditos

Pessoas vivas
Roteiristas dos Estados Unidos
Produtores de cinema dos Estados Unidos

Ryan Condal


Bombo este un oraș în Districtul Luwero, Regiunea Centrală a Ugandei.

Bombo este aflat aproximativ 37 de kilometri, pe drum, la nord de capitala Ugandei., Kampala.

Izvoare

Orașe din Uganda

Bombo


Hollands U/18 fodboldlandsholdHollands landshold for fodboldspillere, som er under 18 år og administreres af Koninklijke Nederlandse Voetbalbond (KNVB).

U/18-fodboldlandshold
U/18-fodboldlandshold i Europa

Hollands U/18-fodboldlandshold


වීදාගම මෛත්‍රී හිමි ,  ලෝවැඩ සඟරාව කතුවරයා ය.

කෝට්ටේ යුගය

වීදාගම මෛත්‍රී හිමි


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 tahmini tarih - Papa Aziz I. Alexander, papa

119


"Tá Tudo Bem" é uma canção da cantora e compositora brasileira Paula Fernandes em parceria com a dupla Israel & Rodolffo. A canção foi lançada como single em 22 de setembro de 2022.  A canção foi lançada nas rádios em 3 de outubro como primeiro single do álbum 11:11 (2023), estreando na posição 15ª das mais tocadas.

Composição
A composição da canção é uma parceria de Fernandes com o cantor Juan Marcus, dupla com Vinícius.

Apresentação ao vivo
A canção foi apresentada em 22 de setembro de 2022 no programa Encontro com Patrícia Poeta da Rede Globo..

No dia 25 de setembro a canção foi apresentada com exclusividade na entrevista com o repórter Micheal Keller no programa da Record Domingo Espetacular.

No dia 3 de outubro de 2022, a cantora apresentou Tá Tudo Bem no programa Faustão na Band.  .

Versão solo
A canção ganhou uma versão solo cantada por Fernandes em voz e violão, tendo seu lançamento em 27 de outubro de 2022, no canal oficial da vevo.

Desempenho nas tabelas musicais

Lista de faixas
 Download digital
 "Tá Tudo Bem" - 3:11

Canções gravadas por Paula Fernandes
Singles de 2022
Baladas de música pop

Tá Tudo Bem (canção)


Eleonora Gayer Freiin von Ehrenberg, tschechisch Eleonora Ehrenbergová, Eleonora Ehrenbergerová bzw. Eleonora Gayerová z Ehrenbergů (* 1. November 1832 in Modrá Hůrka; † 30. August 1912 in Ondřejov) war eine böhmische Opernsängerin (Koloratursopran). Sie begann ihre Laufbahn in der deutschsprachigen Oper und sang ab 1864 im tschechischen Opernfach.

Herkunft und Jugend
Eleonora Ehrenberg entstammte einem während der Napoleonische Kriege verarmten Adelsgeschlecht. Ihr Urgroßvater war der 1764 von Maria Theresia wegen seiner Verdienste im Siebenjährigen Krieg mit dem Prädikat von Ehrenberg in den Adelsstand erhobene Prager Apotheker Anton Franz Gayer. Ihr Vater Johann Aloys Gayer von Ehrenberg war Hofrat am königlich böhmischen Appellations- und Kriminalobergericht und wurde 1818 in den Freiherrnstand erhoben. Eleonora Ehrenberg entstammte der zweiten Ehe ihres Vaters, der 1833 verstarb, und wurde im Haus Nr. 14 in Modrá Hůrka geboren. Nach dem Tode ihrer Mutter wuchs sie von 1842 bis 1847 im Prager Ursulinenkloster auf, wo sie ihre erste musikalische Ausbildung erhielt. Anschließend lebte sie bis 1852 in Wien bei ihrer Tante, der Gräfin Herzan von Harras und erhielt Klavierunterricht.

Opernkarriere
Zwischen 1852 und 1854 studierte Eleonora von Ehrenberg am Prager Konservatorium bei Johann Friedrich Kittl Harmonielehre und Kontrapunkt und erhielt außerdem bei Giovanni Battista Gordigiani eine Gesangsausbildung.

Ihr Debüt gab sie am 3. August 1854 am Ständetheater in Prag unter der Leitung von František Škroup in der Titelpartie der Oper Lucia di Lammermoor von Gaetano Donizetti, aufgeführt in deutscher Sprache als Die Braut von Lammermoor. Acht Tage später sang sie dort die Adina in Der Liebestrank, ebenfalls von Donizetti. Durch Vermittlung von Heinrich Marr erhielt sie von 1854 bis 1856 ein Engagement am Stettiner Opernhaus, wo sie unter anderen die Giulietta in Die Capulets und die Montague von Vincenzo Bellini verkörperte. 1856 gastierte sie in München und Prag als Lady Harriet in (Martha) von Friedrich von Flotow. In Prag sang sie im selben Jahre auch die Partien der Marguerite de Valois (Die Hugenotten), Eudoxie (Die Jüdin), Mathilde (Wilhelm Tell) und der Elvira (Die Stumme von Portici). Ab 1856 war sie an der Hamburger Oper und anschließend von 1858 bis 1861 am Leipziger Opernhaus engagiert.

Danach kehrte sie nach Prag zurück und sang sowohl am Ständetheater in deutschen Inszenierungen als auch im Neustädter Theater (Novoměstské divadlo) in tschechischsprachigen Aufführungen. Zur Eröffnung des tschechischen Prozatímní divadlo sang sie am 30. November 1862 die Constanze in Cherubinis Vodař (Der Wasserträger) und wurde 1863 für eine hohe Jahresgage von 3000 Gulden dort engagiert. Im Jahre 1864 entschied sich Eleonora Ehrenberg ganz für die tschechische Oper, wo sie im Koloraturfach konkurrenzlos war, während sie nach eigener Aussage an der Prager deutschen Oper mit Johanna Brenner in Konkurrenz stand. Dies blieb auch in den nachfolgenden Jahren so, erst mit Marie Petzold-Sitte (tschechische Namensform Marie Petzoldová-Sittová) erhielt die tschechische Oper eine weitere große Koloraturstimme. Nach ihren Aufzeichnungen umfasste ihr Repertoire 132 Partien und sie hatte 1750 Auftritte an Operntheatern.

Am 28. Dezember 1864 sang sie mit Jakub Schwarz das Duett von Ludiše und Tausendmark aus Smetanas noch ungespielter Oper Braniboři v Čechách. Vom Musikkritiker der Zeitung Národní listy, dem Komponisten Bedřich Smetana, wurden ihre Partien anfänglich gelobt, später fand er darin auch Kritikpunkte.

Bei der Uraufführung von Smetanas Prodaná nevěsta (Die verkaufte Braut) am 30. Mai 1866 sang Eleonora Ehrenberg die Hauptrolle der Mařenka. Als Smetana 1866 die Kapellmeisterstelle am Prozatímní divadlo übernahm, verlängerte sie ihren Vertrag nicht, ließ sich aber bereits im Jahre darauf wieder engagieren. 1868 sang sie bei der Premiere von Smetanas Dalibor die Partie der Jitka. 1876 gab sie erneut ihren Abschied, da es ihr missfiel, dass das Theater nach Smetanas Rückzug von Jungtschechen geleitet wurde. Zwei Jahre danach ließ sie sich wieder engagieren und gehörte bis 1885 ununterbrochen zum Ensemble des Prozatímní divadlo und des daraus entstandenen Národní divadlo. Am 29. April 1885 gab sie mit der Leonora aus Giuseppe Verdis Der Troubadour nach 30-jähriger Bühnenpräsenz ihre Abschiedsvorstellung; dieselbe Partie war zugleich ihre erste an der tschechischen Oper gewesen. Anschließend trat sie als Konzertsopranistin auf.

Lebensabend
Aus Anlass der 500. Aufführung der Verkauften Braut wurde Eleonora Ehrenberg am 8. August 1909 zum Ehrenmitglied des Nationaltheaters ernannt. Ihren Lebensabend verbrachte Ehrenberg zusammen mit ihrer Nichte Marie in ihrer Villa Leonora am Fuße des Hügels Žalov in Ondřejov. Dort trat sie bei privaten Musikabenden als Gast von Josef Jan Frič in der Sternwarte Ondřejov auf.

Ihre letzte Ruhestätte fand sie auf dem Friedhof in Ondřejov vis-a-vis dem Eingangstor.

Literatur
 Ehrenbergová, Eleonora. In: Großes Sängerlexikon. 2000, S. 6722

Weblinks

  Ausführliche Biographie und Würdigung im Český hudební slovník osob a institucí

Opernsänger
Koloratursopran
Musiker (Prag)
Person (Königreich Böhmen)
Person (Cisleithanien)
Geboren 1832
Gestorben 1912
Frau

Eleonora Ehrenberg


Serbiens parlament (serbisk: Народна скупштина/Narodna skupština) er Serbiens øverste folkevalgte forsamling og består af 250 medlemmer. Medlemmer vælges igennem direkte forholdstalsvalg hvert fjerde år, med hele landet som et valgdistrikt. Parlamentet har et kammer og holder til i Beograd.

Referencer

Serbiens politik
Parlamenter

Serbiens parlament


Mu'awiya ibn Yazid (;  664 – 684 CE), usually known simply as Mu'awiya II was the third Umayyad caliph. He succeeded his father Yazid I as the third caliph and last caliph of the Sufyanid line in the Umayyad dynasty. He ruled briefly in 683–684 (64 AH) before he died.

Early life
Mu'awiya was the son of Yazid I and an unknown mother from the Kalb tribe. She is often confused with Umm Hashim Fakhitah bint Abi Hisham, mother of Mu'awiya's half-brother Khalid ibn Yazid.

His father, Yazid died on 11 November 683 in the central Syrian desert town of Huwwarin, his favourite residence, aged between 35 and 43, and was buried there.

Reign
Before Yazid I died, he had the bay'ah made to his son Mu'awiya. Mu'awiya succeeded his father in Damascus in 64 AH (November 683 CE), at an age of somewhere between 17 and 23. He was supported by the Kalb tribe, but his authority was likely only recognised in Damascus and southern Syria, with Abd Allah ibn al-Zubayr claiming the caliphate from his base in the Hejaz.

Mu'awiya's reign would have lasted for about 20 days to 4 months, but likely no more than 2 months. Given the short span of time, few events were possible, and some of those transmitted may be unreliable political and sectarian fabrications. These include:
Being a member of the Qadariyya, resulting from the belief that Mu'awiya abdicated before his death.
Denouncing his predecessors' tyranny and injustice towards the Alids.
Having the kunya Abu Layla ("Father of Layla"), a name often applied to weak persons. This was suspicious because he had no children.
Abdication before his death, originating from later Marwanid propaganda.

What does seem certain, is that Mu'awiya continued his father's policy and remitted a third of the taxes. During his reign, Mu'awiya suffered from ill health and so had to stay in the Umayyad palace () in Damascus. His adviser Al-Dahhak ibn Qays al-Fihri took care of practical affairs.

Death and legacy

It is unclear how Mu'awiya died, although jaundice and a plague have been named as causes. Since he had no children and either refused or was not given the opportunity to appoint a successor, the campaigns against Ibn al-Zubayr's revolt came to a complete stop. Umayyad power temporarily collapsed until Marwan I took back control.

In his al-Futūḥāt al-Makkiyya, Ibn Arabi claimed that Muawiyya II was a spiritual Pole (Ghawth) of his time and one of the few in history having such a spiritual degree combined with a temporal power, like the Rashidun Caliphs and Umar ibn Abd al-Aziz.

References

Source

660s births
684 deaths
680s deaths
Year of birth uncertain
Year of death uncertain
7th-century Umayyad caliphs
7th-century monarchs in Asia
7th-century monarchs in Africa
7th-century deaths from plague (disease)

Mu'awiya II


درب السلطان هو من أقدم وأكبر أحياء الدار البيضاء. عرف هذا الحي أوقاتا عصيبة في أيام ما قبل الاستقلال المغربي. ومنح للتاريخ مناضلين يشهد شارع الفداء الشهير على تضحياتهم.
وقد عرف هذا الحي الفقير مكان تأسيس أحد أعرق وأشهر الأندية العربية والأفريقية الرجاء الرياضي سنة 1949 بإحدى المقاهي الشعبية هناك مقهى بمصالح، و احتضن مجموعة من المشاهير المغاربة من رياضيين امثال ( الأب جيكو ، بيتشو ، عبد المجيد الظلمي ،مصطفى الحداوي، اسحيتة، بتي عمر، الحمراوي، محسن متولي...), وكذا مجموعة من الفنانين نذكر منهم ( ثريا جبران ، عبد العظيم الشناوي ، محمد التسولي ، عبد القادر مطاع ، سعاد صابر ، مصطفى الزعري ، الحاجة الحمداوية ، مصطفى الداسوكين ، عبد القادر البدوي ،عبد الرزاق البدوي ، رجاء بلمليح والفنان التشكيلي عبد الرحمان رحول ...) بل وحتى علماء الفلك، إذ تعبر مريم شديد التي اعتزت على الرغم من الشهرة العالمية بالانتماء إلى درب السلطان، أول عالمة فلك في العالم استطاعت أن تصل إلى القطب المتجمد الجنوبي وأول طالبة عربية أنجزت الدكتواره في أكبر مرصد وطني في فرنسا.
درب السلطان هو أيضا عمالة في الدار البيضاء.

انظر أيضا
 الدار البيضاء
 الحي المحمدي
 درب الكبير
 سيدي معروف (الدارالبيضاء)
 حي كاليفورنيا
 عين الشق

درب السلطان


Betül Tarıman, (7 Eylül 1962; Keşan, Edirne) Türk şair.

Hayatı
7 Eylül 1962 tarihinde Edirne'nin Keşan ilçesinde doğdu. İlk ve orta öğrenimini Anadolu'nun çeşitli kentlerinde tamamladı. Hacettepe Üniversitesi Edebiyat Fakültesi Tarih Bölümü'nü bitirdi.

İlk şiiri Ağustos 1992 tarihli Kıyı dergisinde çıktı. Şiirlerini Varlık, Şiir Odası, Yeni Biçem, Edebiyat ve Eleştiri, İnsan, Bahçe, Şiiri Özlüyorum başta olmak üzere çeşitli dergilerde yayımladı. Şiirlerle fotoğraf sergisi açtı. Şair ve yazar Rıfat Ilgaz anısına 2001 yılından bu yana şiir dalında verilen Rıfat Ilgaz Şiir Ödülü'nün kurucusu oldu.

Cumhuriyet Kitap ekinde aralıklarla kitap tanıtımları yapıyor. Dünya Yerel Yönetim ve Demokrasi Akademisi (WALD) tarafından Mahalleleri ve Muhtarlıkları Güçlendirme Projesi kapsamında kurulan Kastamonu Mahalle Evi'nde gönüllü olarak sanat danışmanlığı yaptı. Oğuz Atay Öykü Ödülü ve Roman Ödülü kuruculuğunu yaptı. 2004 yılında Necatigil Ödülünü kazandı. Şair, Antalya'da yaşamaktadır.

Kitapları

 Ay Soloları (1995)
 Üzgündü Kırlar (1996)
 Kardan Harfler (2000)
 güle gece yorumları(2002)
 yol insanları(2004)
 kar merdiveni(2007)
 ağır tören (2009)
Maksatlı Maksatlar (2019)

Kaynakça

1962 doğumlular
Necatigil Şiir Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
Hacettepe Üniversitesi Edebiyat Fakültesinde öğrenim görenler
20. yüzyıl Türk şairleri
21. yüzyıl Türk şairleri
20. yüzyıl Türk yazarları
20. yüzyıl Türk kadın yazarları

Betül Tarıman


Sindromul Triplu X (cunoscut ca și trisomia X sau sindromul XXX) reprezintă o formă de variație cromozonală caracterizată prin prezența în plus a unui cromozom X în fiecare celulă a unei femei. O formațiune de tip mozaic intervine doar acolo unde un procent din celulele corpului conțin trei cromozomi X în timp ce restul conțin doi cromozomi X. Extinderea în care un individ este afectat de acea stare va depinde în întregime de proporția de la XXX la XX.  Sindromul Triplu X rezultă prin diviziunea unei celule reproductive a unuia dintre părinți și apare o dată la 1000 de nou-născuți de gen feminin. Spre deosebire de majoritatea afecțiunilor cromozomiale (cum ar fi sindromul Down), nu există nicio diferență care se poate distinge cu ochiul liber între cei cu sindromul Triplu X și restul populației de sex feminin.

Semne și simptome
Din cauză ca marea majoritate a femeilor cu sindromul Triplu X nu sunt niciodată diagnosticate, va fi foarte dificil să se facă generalizări despre efectele acestui sindrom. Probele umane analizate au fost puține ca număr și nu pot fi reprezentative sau pot fi părtinitoare.

Din cauza lyonizării, a inactivării și a formării de corpuri Barr în toate celulele feminine, doar un singur cromozom X este activ în orice moment. Astfel, sindromul Triplu X are de cele mai multe ori numai efecte ușoare sau nu are efecte deloc neobișnuite. Simptomele ar putea include statură mare, cap mic (microcefalie), dizabilități de vorbire și învățare a limbii, cum ar fi dislexia, sau tonus muscular slab.  Simptomele variază de la persoană la persoană, unii fiind mai afectați decât alții. Sunt rare cazurile când există anomalii fizice observabile la femeile cu sindromul Triplu X, în afară de a fi mai înaltă decât media.

Femeile cu sindromul Triplu X au un risc crescut în dezvoltarea limbajului întârziat, anomaliile EEG, probleme de coordonare motorie, tulburări ale sistemului auditiv și scolioză. Ele tind să se accelereze până la pubertate. Insuficiența ovariană prematură pare să fie mai răspândită la acest tip de femei, dar majoritatea femeilor cu sindromul Triplu X par a avea fertilitate normală. Pentru ele există șanse mai mari să se confrunte cu probleme psihologice și de personalitate, stimă de sine scăzută, dar aceste probleme răspund bine la tratament. La femeile cu sindromul Triplu X  există riscul de rezultate academice slabe iar unele ar putea avea nevoie de educație specială. Unele dintre ele pot suferi de anxietate și să fie foarte timide iar acest lucru le poate afecta relațiile cu colegii de școală. Par a se simți mai bine după terminarea școlii. Un mediu stabil acasă le ajută la creșterea performanțelor.

Cauză

Sindromul Triplu X nu este moștenit, dar de obicei apare în timpul formării celulelor reproductive. O eroare în diviziunea celulelor numită nondisjuncție poate duce la celulele reproductive cu cromozomi suplimentari. De exemplu, o celulă de ovocit sau spermă poate obține o copie suplimentară a cromozomului X ca și rezultat al non-disjuncției. Dacă una dintre aceste celule contribuie la conceperea genetică a copilului, acesta va avea un cromozom X suplimentar în fiecare dintre celule. În unele cazuri, trisomia X are loc în timpul diviziunii celulare în dezvoltarea timpurie a embrionului.

Unele femei cu sindromul Triplu X au un cromozom suplimentar X doar în unele din celule lor. Aceste cazuri sunt numite 46, XX/47 sau mozaicuri XXX.

Diagnostic
Marea majoritate a femeilor cu sindromul cu Triplu X nu sunt diagnosticate niciodată, numai în cazul în care sunt supuse unor teste din alte motive medicale pe parcursul vieții. Sindromul poate fi diagnosticat printr-un test de sânge care este capabil Să vadă cromozomii persoanei.

Sindromul Triplu X poate fi diagnosticat și prenatal  prin amniocenteză. În Danemarca, între 1970 și 1984, 76% dintre fetușii diagnosticați cu sindromul Triplu X prenatal au fost avortați. Între 1985 și 1987, această cifră a scăzut la 56%. Cu ajutorul unei mai bune informări, numărul avorturilor a scăzut. În Olanda, între 1991 și 2000, 33%  dintre cuplurile care s-au confruntat cu diagnosticul prenatal al sindromului 47,XXX, au ales avortul. O mai bună informare a potențialilor părinți despre sindrom ar putea scădea numărul de avorturi.

Epidemiologie
Sindromul Triplu X apare la 1 din 1000 de fete. În medie, 5 până la 10 fete  cu sindromul Triplu X se nasc zilnic în America.:

Istoric
Primul raport publicat despre o femeie cu sindromul 47,XXX a fost publicat de Patricia A. Jacobs et al. la Western General Hospital din Edinburgh, Scoția în 1959. Sindromul a fost găsit la o femeie în vârstă de 35 de ani, având înălțimea de 176 cm și 58,2 kg, o femeie care a avut insuficiență ovariană prematură la vârsta de 19 ani; mama ei avea 41 iar tatăl sau 40 de ani când ea a fost concepută. Jacobs et al. au numit-o pe femeia cu sindromul Triplu X ,,super-femeie", un termen care a fost criticat imediat, nu a fost acceptat și a fost bazat pe presupunerea că sistemul de determinare a sexului la mamifere a fost același ca și la musculițele drosofile. Patologistul și geneticianul Bernard Lennox, principalul consultant al termenilor medicali de către Oxford English Dictionary le-a sugerat numele de ,,Sindromul XXX".

Referințe

Boli umane
Triplu X

Sindromul Triplu X


Kuwait is divided into five multi-member constituencies for the election of members to the unicameral National Assembly. These five electoral districts represent 112 residential areas distributed among the six governorates of Kuwait. Each constituency, regardless of population, directly elects 10 representatives to the National Assembly via plurality vote, for a total of 50 members.

Constituencies

See also
Demographics of Kuwait

References

Notes

Citations

Subdivisions of Kuwait
Kuwait, Electoral districts
Kuwait geography-related lists
Kuwait politics-related lists
Electoral districts of Kuwait

Constituencies of the National Assembly of Kuwait


Le crime de solidarité ou délit de solidarité est une notion issue de défenseurs des droits de l'homme pour désigner un ensemble de lois visant a priori à lutter contre les réseaux organisés d'immigration clandestine,  mais dont la formulation est également susceptible de limiter l'aide humanitaire (hébergement, soins de santé…) pouvant être accordée aux clandestins.

L'expression a été popularisée par un groupe d'associations françaises, emmenées par le GISTI (organisation de défense des droits des étrangers en France) pour désigner la répression de l'aide au séjour des étrangers en situation irrégulière (voir Dépénalisation de l'aide à l'entrée et au séjour irréguliers des étrangers en France).

Origine et application
Cette notion a vu le jour dans le contexte de la crise migratoire en Europe. Selon l'ONG Actionaid, elle concerne la France, l'Italie, l'Espagne et la Grèce.

Initialement, ces lois visaient à s'opposer aux trafiquants, mais peuvent viser tout militant ou homme politique prenant publiquement position en faveur des migrants et des demandeurs d'asile ainsi que ceux qui protestent contre les expulsions par avion et ceux qui cherchent à sauver les migrants échoués en mer.

Selon Abigail Taylor, chercheuse doctorant en théorie politique, bien que visant à lutter contre les réseaux organisés d'immigration clandestine (traite des êtres humains et passeurs), leur formulation se prête à une association entre aide humanitaire « désintéressée » avec des objectifs lucratifs de traite des êtres humains.

Les intimidations, poursuites et condamnations en cours ont déclenché un mouvement collectif de « délinquance solidaire », ou délits de solidarité.

Législation
Lois européennes

Les délits de solidarité, pour reprendre l'expression employée par les militants et les organisations de défense des droits de l'homme, sont définis et poursuivis conformément à la directive européenne de 2002 qui prévient et sanctionne « l'aide à l'entrée, au transit et au séjour irréguliers » des migrants.

Lois françaises

Le délit de solidarité n'a pas d'existence juridique en France. L'expression serait apparue en 1995, à l'initiative du Groupe d'information et de soutien des immigrés (GISTI). Elle désigne le risque, pour les militants des associations d'aide aux immigrés ou pour les particuliers, de se voir mis en examen et condamné pour aide au séjour irrégulier, tout comme les organisateurs de filières d'immigration clandestine.

Le 6 juillet 2018, le Conseil constitutionnel a jugé que le communément appelé « crime de solidarité » ou « délit de solidarité » qui incrimine toute personne qui facilite l'entrée ou le séjour irrégulier d'un étranger en France est partiellement inconstitutionnel.

Dans le cas de Cédric Herrou, le tribunal a accusé Herrou d'aider les migrants afin de promouvoir son programme politique. Benjamin Boudou, auteur de Le dilemme des frontières : éthique et politique de l'immigration, publié en 2018, considère que le tribunal doit être capable de faire la distinction entre un motif purement activiste pour une action humanitaire et l'activisme en tant que pur sous-produit d'une action humanitaire.

Cas des migrants de Calais
Selon Charlotte Kwantes, coordinatrice d'Utopia 56 à l'échelle nationale, citée dans un rapport publié en octobre 2021 par Human Rights Watch autour de l'immigration illégale à la frontière franco-britannique, le gouvernement français cherche à viser les gens faisant acte de solidarité, et ce bien que le délit de solidarité n'existe pas dans la législation française.

Bibliographie

Articles

Blogs universitaires
Roxane de Massol de Rebetz, 14 décembre 2017, « The 'crime of solidarity' On the symbolism and the political message behind Court rulings », Leiden University

Articles connexes

 Répression de l'aide à l'entrée et au séjour irréguliers des étrangers

Notes et références

Droit des étrangers en France
Crise migratoire en Europe

Crime de solidarité


Victor Naghi (n. 27 martie 1920, București – d. 25 martie 2000, București) a fost, în felul său, un autodidact, director emblematic al Întreprinderii ARO din Câmpulung, pe care a condus-o cu succes, în perioada comunistă, timp de 25 de ani, până la vârsta pensionării.

Biografie
Victor Naghi s-a născut la București, într-o familie de muncitori, tatăl său fiind ungur și mama săsoaică. Fostul secretar al lui Naghi, învățătorul Valentin Găiduț, mărturisea, în 2010, că "tatăl lui era potcovar, iar mama a fost la ciur, la moara lui Assan - atunci nu erau mecanisme, se dădea la ciur - ea era o femeie mare și puternică. Singura fiică a directorului Naghi este doctor în Științe Stomatologice, iar ginerele a fost marinar comandant de navă." El a murit într-o zi de "sâmbătă, 25 martie 2000, la București, după o lungă și grea suferință, cu doar două zile înainte de a împlini 80 de ani". În acea zi, "la ARO, la porți, a fost expus tabloul lui VICTOR NAGHI și s-a anunțat că cei care vor să-i aducă un ultim omagiu – angajați sau nu la ARO – pot face deplasarea la București cu autobuze puse la dispoziție de uzină". Despre înmormânarea sa povestește Gheorghe Maidan, unul dintre foștii angajați ARO: "Am fost la înmormântare, la București, la Victor Naghi. A fost înhumat la Cimitirul Civil Ghencea din Capitală. S-au pus la dispoziție de către uzină două autobuze, care au fost pline cu angajați ai fabricii. Dar, pe lângă aceștia, au fost mulți mai mulți care au mers cu mașinile personale, dar și dintre cei care erau detașați cu serviciul în București. Toți au venit la înmormântarea lui Naghi și toți l-au deplâns pe marele director."  Soția sa, Ioana Naghi, după moartea acestuia, a donat Muzeului Municipal din Câmpulung mai multe fotografii, decorații și obiecte simbolice diverse legate de Victor Naghi și ARO.

Studii
Înainte de Al Doilea Război Mondial, Naghi a fost ucenic la Fabrica "Dumitru Voina" din București, devenind strungar.

Mai târziu, în 1965, după ce era director de ani buni, Naghi a absolvit, la seral, Liceul Dinicu Golescu din Câmpulung. Despre modul cum a intrat la liceu, Naghi povestea, în stilu-i caracteristic, următorul episod:  "Am dat și eu examen la liceu, la "Dinicu Golescu". Aveam de acasă pregătită fițuică și mă descurcam la copiat. Îmi cereau toți fițuica. Le-o dădeam din mână în mână, pentru că ei nu erau în stare să-și construiască o fițuică…"

În 1978 frecventează Universitatea Politică și de Conducere din București.

Armata și războiul
În perioada mai 1942 - mai 1945, Naghi și-a făcut stagiul militar la Regimentul 35 artilerie Sibiu, cu care a participat pe ambele fronturi (Frontul de Est și Frontul de Vest). El a fost lăsat la vatră caporal și în 1947, "pentru faptele de arme, devotamentul și priceperea de care a dat dovadă pe câmpul de luptă" i s-a conferit, prin decret al regelui Mihai, medalia "Bărbăție și Credință" cu spade, clasa II.

Activitatea politică
În decembrie 1946, Naghi devine membru al Partidului Comunist Român.

Funcții îndeplinite, pe linie de partid:

1957–1982, membru al biroului Comitetului județean de partid Argeș, al Comitetului orășenesc de partid Câmpulung și deputat în Consiliul popular al județului Argeș;

21 iul. 1972–28 nov. 1974, membru supleant al C.C. al P.C.R.;

28 nov. 1974–23 nov. 1984, membru al C.C. al P.C.R.

După cum se poate observa, Naghi nu a fost niciodată activist de partid, a avut doar funcții executive, pe linie de partid, funcția sa de bază fiind însă, întotdeauna, aceea de director, un "director bun" dar "comunist cu patru clase", cum îl catalogau liberalii din Câmpulung.

Activitatea profesională
1934 – mai 1942, ucenic strungar la Fabrica "Dumitru Voina" din București (devenită, mai târziu, uzinele "Aversa");

mai 1942  – mai 1945, stagiul militar și participant la război;

iunie 1945 – 1946, strungar la Uzina de pompe București (Aversa);

1946 – 1948, șef de secție la Uzina de pompe București (Aversa);

1948 – 1949, director al Uzinei de pompe București (Aversa);

1949 – 1953, director al Uzinei Vulcan din București;

1954 – 1955, director adjunct la Secția comercială a Sfatului popular al Capitalei;

1955 – 1956, director al Întreprinderii de construcții speciale și montaj Călan;

ianuarie 1957 – 1982, director al Uzinelor Mecanice Câmpulung-Muscel.

Activitatea managerială
După război, Victor Naghi s-a întors la vechiul său loc de muncă, unde lucra ca strungar, și, după Naționalizarea din 1948, și-a început, într-un mod original, cariera de director, specific perioadei comuniste de început. După ce a mai fost director, prin alte câteva locații, în 1957 el a fost numit director la Întreprinderea Metalurgică de Stat (IMS) Câmpulung și aici a activat, ca director general, până la vârsta pensionării, în 1982.

Primul director ales de muncitori la Fabrica "Dumitru Voina"

În noaptea zilei de 11 iunie 1948, imediat după intrarea în vigoare a Legii Naționalizării, Victor Naghi a devenit primul director ales de muncitori al Fabricii "Dumitru Voina", unde lucra. Victor Naghi povestea, mai târziu, că atunci când a auzit că i s-a rostit decizia: «Naghi Victor, director la "Voinea"! A încremenit, pe urmă brusc s-a înfuriat. — Tovarăși, nu mă duc eu director la fabrică, neam de neamul meu n-a fost director decît în casă la el! Pe mine lăsați-mă la fiare, la meserie, unde mă pricep! Ce să caut eu director? "Lasă, lasă, tovarășe Naghi, te descurci, te ajutăm și noi", mi-a zis unul. Ce să mă mai ajutați, dacă eu nu știu nici măcar la ce mă puteți ajuta? "înveți, mi-a zis altul, înveți ca să arăți că muncitorii nu sînt buni numai să tragă la șaibă, ci că ei pot să și conducă fabrica în care muncesc, că ei nu sînt mai proști decît patronii"». După acest episod, într-o fotografie apărută în ziarul "Scânteia" din 5 ianuarie 1949 era prezentat Victor  Naghi purtat pe brațe de tovarășii săi de muncă de la fabrica "Vasile Roaită" (așa se numea, imediat după naționalizare, fosta fabrică "Dumitru Voina").

Lansarea pe piață a modelului IMS – 57, primului autoturim de teren românesc

"Botezul noului născut, primul automobil românesc de teren, s-a făcut chiar în perioada când în fruntea întreprinderii muscelene a venit un nou director", Victor Naghi, care "a avut ideea ca prima mașină să se numească I.M.S.-57". Acesta era mașina pe care Chivu Stoica o comandase și pe care și-o dorea o copie fidelă a GAZ-ului rusesc, iar pentru realizarea  ei îl trimisese pe Naghi la Câmpulung, cunoscându-l bine și inspirându-i încredere. În luna iunie a anului 1957 a fost realizat prototipul și a fost trimis la București, însoțit fiind de Naghi și de câțiva dintre specialiștii implicați în acest proiect, pentru prezentarea lui în fața ministrului Carol Loncear, a primului ministru Chivu Stoica și a altor specialiști din ministerul construcțiilor de mașini. Fostul director tehnic al fabricii de la Câmpulung, Victor Frântu, prezent și el la acest eveniment decisiv în istoria ARO, când Naghi a știut să spună da, atunci când a trebuit, următoarele: «Chivu Stoica a dispus să fie adus GAZ-ul sovietic și comparat, prin aliniere, cu prototipul pe care i-l adusesem noi. Diferența de lungime dintre cele două automobile a fost repede sesizată, așa încât Chivu Stoica a cerut o cretă roșie - culoarea spune mult despre concepția acelei vremi - și a făcut o dungă pe prelata prototipului, arătând că pe acolo trebuie "tăiat". Deși am argumentat tehnic necesitatea păstrării lungimii prototipului, am fost apostrofați cu formula "Faceți așa cum spun eu, nu cum vreți voi!". În acel moment, Naghi mi-a făcut un semn discret - m-a călcat pe picior - în sensul să nu mai insist. Am fost nevoiți să acceptăm dispoziția primului ministru, care ne-a pus în vedere ca, până în luna octombrie, să executăm 10 automobile, care aveau să se numească IMS 57.»

Dezvoltarea, an de an, a platformei industriale muscelene și a gamei de produse

Pe vremea când Naghi era director la ARO, potrivit foștilor angajați, "Tot timpul, am construit și am dotat."  Gheorghe Maidan, fost angajat ARO, își amintește: "știu că prima dată, în partea dreaptă, s-a construit dispensarul uzinei, în partea stângă, era fostul dispensar, pe care l-au dărâmat și acolo au făcut Aula Facultății de la ARO." Pe de altă parte, inginerul Dumitru Dobrițoiu, de la fosta Fabrică de matrițe a lui ARO, spune: "Când am venit aici, era marele om, care a fost un director adevărat, un promotor al autoturismului românesc, Victor Naghi. Aducea oameni la uzină din toate "văgăunile", mai jos de Malu cu Flori, până la Domnești. Trimitea mașinile de serviciu după ei, ca să-i aducă la muncă. Așa a început munca. Nu era așa simplu să faci o mașină." La începutul anilor '70, Victor Naghi a gândit un sistem de alimentare cu apă a platformei industriale ARO, cu zece puțuri forate. Acum, acele foraje executate la ordinul directorului Victor Naghi au ajuns soluția de rezervă a Câmpulungului, în caz de avarie la conducta de aducțiune.

Inițierea și dezvoltarea brandului ARO

Prima apariție a noului model ARO 240 a avut loc la EREN 1969 (Expoziția Realizărilor Economiei Naționale), în București. După doi ani, în 1971, directorul Victor Naghi a pus la dispoziție, pentru prima dată, autoturismul ARO 240, care, pe atunci, erau încă un prototip, pentru a fi fotografiat în împrejurimile Câmpulungului.  Pilotul muscelean Ion Dorcioman, care din 1968 se transferase la Dacia, a fost martorul unei întâmplări memorabile petrecute la București, când Victor Naghi a câștigat în fața lui Marin Mitrache, șeful Centrului de Cercetare Științifică și Inginerie Tehnologică pentru Autoturisme Pitești (C.C.S.I.T.A. Pitești). El povestește că:  «Pe timpul lui Naghi, noi [n.a. cei de la Dacia] am făcut o mașină de mic litraj. Micuță, în genul Lăstunului. Dar nu semăna cu Lăstunul, era diferită ca aspect. Și ne-am dus cu ea la Ceaușescu. Ei (n.r. conducerea de la ARO) au venit cu ARO 10. A venit Ceaușescu, s-a uitat… primul care a prezentat mașina a fost al nostru, Marin Mitrache. Dar n-a știut cum s-o prezinte. În momentul în care vrei să faci o treabă, mai tragi niște bărbi, mai pui o virgulă… Omul a fost realist: "Asta e mașina". "Sunteți în stare s-o faceți?", a întrebat Ceaușescu. "Tovarășul secretar general, să vedeți că… n-avem pregătire de fabricație." "Păi, de ce ați venit, mă, cu ea aici? De ce ați venit cu ea aici?" Naghi, șmecher! Urma el. "Ia, Naghi, tu ce ai făcut?" "Tovarășul secretar general, am adus [n.a. împreună cu prototipul ARO 10] un album." A scos acesta un album mare, cu poze color. Printre multele fotografii care arătau folosința mașinii era una în care apărea o scroafă cu șase purcei în mașină. "Măi Naghi, asta ce mai e?" "Tovarășul secretar general, omul, țăranul nostru cumpără mașina asta pe care vrem noi s-o facem. Și are o scroafă cu șase purcei, așa cum vedeți aici. O urcă în mașină frumos, se duce cu ea la târg, vinde purceii și trăiește bine." "Sunteți în stare s-o faceți?" "Cum să nu?! De ce-am venit cu ea aici?!", a dat Victor Naghi răspunsul pe care îl aștepta Nicolae Ceaușescu.»

Promovarea exportului de autoturisme ARO pe toate meridianele lumii

În 1965, la doar 8 ani de la nașterea sa, automobilul de teren românesc a fost lansat pe piața externă, în 1976  "automobile cu marca ARO putând fi întâlnite pe drumurile Europei, Asiei, Americii de Sud și Africii", cum se mândrea directorul Naghi. În timpul cât el a fost director, autoturismele ARO se exportau în 53 de țări. "Unul dintre principiile directorului Victor Naghi, după care se ghida în momentul desemnării persoanei, care urma să fie trimisă în afara granițelor țării, pentru testarea mașinii, era următorul: tehnicianul propus să meargă la probe și demonstrații să fie cel care se ocupa de pregătirea autoturismului expediat în statul pe a cărui piață dorea să pătrundă întreprinderea câmpulungeană. Argumentul avut în vedere de Naghi era ca specialistul uzinei să nu mai aibă motive să reclame de la fața locului că nu funcționează o componentă sau alta a autovehiculului."

Exportul era pentru Naghi un bun motiv de a cere fonduri pentru noi investiții. Unul dintre inginerii de la ARO își aminteste, de pildă că: "Nicolae Ceaușescu pleca întotdeauna mulțumit de la ARO. Cel puțin, cât timp a fost director Victor Naghi, vizitele se derulau într-o atmosferă fastuoasă, cu prezentări de planuri, de planșe, cu evoluții, perspective ale uzinei. Cand ii vorbea de perspective lui Ceaușescu, pentru Naghi era cel mai bun moment să aducă vorba de bani pentru ARO: «Tovarășe secretar general, ca să facem asta, ne trebuie atâția bani», începea Naghi. «Avram, ai auzit?», îl atenționa Ceaușescu pe ministrul Industriei Construcțiilor de Mașini. Și în scurt timp soseau fondurile, pentru că lui Ceaușescu îi plăcea dezvoltarea, îi plăcea ca întreprinderea să fie mare. Și știa că 90% din producție era export. «Aveți grijă cu exportul, că nouă ne trebuie valută», atrăgea el atenția de fiecare dată când venea la Câmpulung."

Inițierea și susținerea curselor automobilistice off-road

De competițiile automobilistice la are participa ARO, se ocupau mai multe secții din uzina musceleană dar totul se desfășura sub îndrumarea directă a directorului Victor Naghi. Filiala orășenească A.C.R. Câmpulung Muscel și Asociația Sportivă "Muscelul", de la ARO, au organizat, într-o zi de duminică, 13 noiembrie 1977, prima competiție de cross cu automobilul din România. După succesele avute la acest eveniment, inginerul Constantin Ghinescu, pilot de curse în fosta echipă de raliuri a lui ARO, relata că "directorul Naghi și-a expus, multe săptămâni, cupa și diplomele câștigate de noi, pe biroul său. Se lăuda la toată lumea cu rezultatul nostru, era mândru de noi. Ne-a dat și premii în bani, pe care i-am donat sinistraților, în urma cutremurului din acel an, 1977. A fost inițiativa tuturor, a fost un premiu simbolic, care a mers către sinistrați."

A fost ctitorul primei fabrici românești de matrițe auto

Victor Naghi a avut "răfueli aprinse" pentru dobândirea terenului necesar construirii Fabricii de matrițe, teren ce aparținea fostului CAP Câmpulung. Interesul liderilor politici era absolut justificat, sprijinindu-l pe Naghi, de vreme ce fabrica reprezenta ajutorul pe care China îl acorda României, greu încercate de efectele inundațiilor din anul 1970. O contribuție substanțială în realizarea acestei fabrici a avut-o și fostul președinte al Chinei, Jiang Zemin, care, la vremea respectivă, era un inginer extrem de apreciat. "În calitate de președinte al Chinei, Jiang Zemin a efectuat o vizită oficială în țara noastră, în iunie 1996. Pe când se afla la Brașov, a întrebat de Costache Dorobanțu și de Victor Naghi, pe care voia să-i revadă. Întâlnirea atât de dorită de președintele chinez n-a avut loc, însă."

Susținerea și dezvoltarea învățământului muscelean de specialitate

Victor Naghi a contribuit, în mod esențial, la formarea tinerilor specialiști în domeniul construcției de automobile, fiind inițiatorul și susținătorul, prin toate mijloacele, al Institutului de Subingineri și al Grupului Școlar de Construcții de Mașini de la Câmpulung. Școala profesională IMS a funcționat, la început, în sala de ședințe a uzinei. Institutul de subingineri a fost creat în 1976, într-o clădire lipită de fabrică, unde muncitorii învățau după orele de program. Ion Cotescu, un fost mecanic auto montor la ARO, astăzi ajuns vânzător de ziare, își amintește că "De la «șoimii patriei», din grădiniță, te educau ca viitor muncitor la Aro. Se ducea directorul Naghi la grădinițe și copiii cântau și se jucau cu mașinuțe Aro făcute din lemn". Pentru a-i determina să vină la ARO, Victor Naghi le trimitea viitorilor elevi scrisori "de curtoazie" și pliante cu autoturismele IMS și ARO 24.

A contribuit, trup și suflet, la dezvoltarea edilitară a orașului Câmpulung

Victor Naghi este considerat de musceleni "artizanul dezvoltării Câmpulungului". În calitatea sa de deputat în Marea Adunare Națională, Naghi a făcut demersuri la conducerea centrală pentru înființarea Casei de Cultură a Sindicatelor din oraș. Așa a apărut Hotărârea Consiliului de Miniștri al Republicii Socialiste România, din 22 ianuarie 1968, privind aprobarea executării lucrării "Club sindical cu sală de spectacole de 500 de locuri în orașul Câmpulung Muscel, regiunea Argeș". "Clubul isteților" de pe Bulevardul "Pardon" din Câmpulung a fost tot o idee a lui Victor Naghi; acesta se dorea  a fi un lăcaș de știință și cultură al constructorilor de automobile, în care se intra numai pe bază de legitimație specială, cu costum și cravată. În 1974, Victor Naghi avea acasă o machetă ce prefigura viitorul orașului Câmpulung, machetă pe care i-o făseră cadou tovarășii săi.

Promovarea, cu tact și pricepere, a unei discipline muncitorești exemplare

Fostul maistru principal de la ARO, Alexandru Poștoacă, își amintește, din perioada 1981: «Eram foarte bine verificat. Venea seara, venea ziua. Într-o zi, aflasem că Naghi este în secție și știam că trebuie să-i dau raportul, cu numărul de maiștri, numărul de muncitori, cine lipsește și de ce. Ies repede în fața lui, îi dau raportul și-mi spune: "Hai cu mine prin secție." Directorul, căruia i se adusese la cunoștință că Alexandru Poștoacă muncește foarte bine, prinsese o simpatie pentru el. Începe el să strige prin secție, iar eu o "sfeclisem", aveam inima cât un purice. "Mă, de ce e apă solubilă aici jos?" "Este apa de răcire a sculei (a frezei, a strungului, etc.). Chinezii au răcirea cu aer.", i-am răspuns. Atunci, Victor Naghi mi-a spus: "Te duci în birou, îți faci o hârtie, știi tu de care" – mi-am dat seama ce mă punea Naghi să fac, foaia de penalizare – "semnezi tu și mi-o aduci imediat sus, la uzină.", a fost cerința directorului întreprinderii. Eu, mai în glumă, mai în serios, am făcut hârtia. Ce-am scris acolo? 10% pe trei luni. Am crezut că el, atunci când va vedea o sancțiune atât de mare, o să spună: "E prea mult, nu se poate." Am mers cu hârtia la el, la birou, și-a pus ochelarii și a început: "Ai scris-o bine, mă." Mi-a dat pixul lui și mi-a cerut: "Semnează aici, că ai vrut tu, nu că ți-am dat-o eu." Eu mi-am zis în gând: "Ce prost sunt!" Am semnat, făcând o iscălitură mai mare ca a lui, în dușmănie. Mi-a venit copia, că a acceptat-o directorul Naghi, dar niciodată nu mi-a oprit banii. Naghi nu l-a sancționat tocmai pentru că Alexandru Poștoacă își dăduse singur o pedeapsă prea aspră.» Victor Naghi știa să răsplătească devotamentul și seriozitatea subalternilor care își îndeplineau sarcinile de serviciu. Tot maistrul Poștoacă relatează: «Am avut multe conflicte cu Naghi, dar constructive. Nu s-au lăsat cu jigniri. Că-i mai scăpau lui din gură… așa era obiceiul lui. Am intrat la Naghi, l-am salutat și m-am recomandat exact ca-n armată. Nu "am venit, tovarășul director." Nu, ci "sunt Poștoacă Alexandru, de la secția…, fabrica…" "Ia, spune-mi tu mie. Însurat ești?", m-a întrebat Naghi "Sunt." "Soția unde lucrează?", a vrut să știe directorul. "La FMA.", a venit răspunsul maistrului. Soția sa lucra la Matrițerie, în meseria de frezor, fiind calificată la uzină. Naghi a continuat: "Îți faci bagajul…" Eu, când am auzit de bagaj, m-am gândit că cine știe ce-mi face! Abateri nu aveam, fiindcă eram conștiincios. "Pleci în concediu la Balaton.", mi-a spus el. "Nu plec, tovarășul director, că nu prea am bani. Sunt cu casa în construcție". "Banii ți-i dă uzina. Este câte un loc pentru o familie din fiecare județ al țării, care va pleca în concediu în Ungaria.", a insistat Naghi. Eu mă gândeam: cum să mă urc în avion, că-mi era frică! Uzina mi-a dat bani de avion, tot, tot, tot. Am fost cazați la cel mai bun hotel. Acolo am întâlnit nemți, ruși, bulgari, unguri și români. N-am cheltuit niciun ban, uzina a plătit tot. Am fost foarte bine primiți și tratați în Ungaria.» Pe vremea lui Naghi, la ARO «se lucra la foc continuu, în 3 schimburi, intrările și ieșirile din tură fiind anunțate de o sirenă puternică - "vaca lui Naghi", cum o numeau muncitorii».

Abordarea curajoasă, în fața puterii comuniste, a intereselor ARO

Victor Naghi avea un stil aparte de a "negocia" cu ministrul Industriei Construcțiilor de Mașini și chiar cu Nicolae Ceaușescu fondurile pentru Uzina ARO, fonduri fără de care nu putea să deruleze investiții. Pe timpul ministrului Ioan Avram, mergea pân-acolo încât îi transmitea "avertismente" lui Nicolae Ceaușescu că pleacă de la Câmpulung, dacă nu-i dă bani pentru dotările de care avea nevoie fabrica. Inginerul Mihai Gâlcă, fost angajat ARO, relata că «Naghi îl lua de gât pe Avram și-i spunea: "Mă, Ioane, spune-i lui Ceaușescu că, dacă nu-mi trimite bani pentru mașini de strunjit tamburi și prese, ca să nu-mi mai duc mașinile deloc la Colibași, eu plec la București!" N-a durat decât o lună și jumătate - două și au venit matrițele.» Câmpulungenii spun că pensionarea lui Naghi a venit cu câteva luni înainte de vreme deoarece, printre altele, "a supărat conducerea de partid, prin solicitarea de condiții umane de muncă pentru oamenii din uzină".

Animarea și încurajarea sportului muscelean

Naghi era pasionat de fotbal și de biliard. Duminica era pe stadion iar, după orele de serviciu, se oprea, pentru câteva ore de relaxare, la Clubul ARO. Baza sportivă de la Parcul Kretzulescu și Stadionul municipal din Câmpulung au fost realizate în perioada în care uzina ARO era condusă de Victor Naghi. Fiind un mare împătimit al fotbalului, despre meciurile dintre ARO și Dacia, Victor Naghi spunea: "Era foarte frumos. Se făcea o bășcălie de mamă-mamă. Veneam cu eșarfa, ne ștergeam la ochi, făcându-le semn celor de la Dacia, că vor plânge după meci."  Iar despre modul în care Naghi reușea să mobilizeze oamenii pentru a-i aduce pe stadion, atrăgându-și, totodată, simpatia fanilor, unul dintre foștii săi muncitori, își amintelte că "De la uzină, până la stadion, Naghi mergea pe jos, însoțit de oamenii care voiau să vadă meciul. Era foarte popular, dacă mergea cu noi tot drumul. Vă dați seama ce om era! Director, să meargă cu tine pe jos?! Nu voia să ia mașina, ci avea plăcerea asta să meargă împreună cu noi, cu oamenii de rând! Pe toată durata meciului, mânca semințe. Când ai noștri dădeau gol, își lua șapca de pe cap și dădea cu ea de pământ, de bucurie, iar, când primeau gol, punea capul în pământ. Dacă Muscelul era în dezavantaj, părăsea stadionul supărat, înainte de terminarea meciului."

Avea întotdeauna planuri mărețe

Fostul primar al Câmpulungului, Gheorghe Oancea, mărturisea că "Prin anii '60 s-a pus problema să se construiască încă o întreprindere de automobile, era vorba de Dacia. Atunci, Naghi s-a dus cu propunerea la București, cu intenția să construiască această întreprindere pe Grui, mai ales că aveam meseriași de valoare la ARO. Chivu Stoica a venit la Câmpulung, a văzut platoul Gruiului, dar, după aceea, totuși, conducerea partidului a spus că mai bine se face Dacia la Colibași."

Deasupra grajdurilor de la Schei, Naghi își dorea să construiască o fabrică de motoare, unde să se producă 200000 de motoare anual, pentru toată industria constructoare de mașini din România. Pe plan edilitar, Naghi intenționa să amenajeze Râul Târgului, astfel încât pe el să plutească gondole.

Crearea, cu bună știință, a propriei personalități ca pe un model de succes

Victor Naghi avea un har de conducător ieși din comun, "ceea ce nu-i desigur totuna cu plăcerea de a conduce oameni, știa să-i trezească pe adormiți, să tragă de cei înceți, să laude pe cei ce meritau, ori să-i batjocorească pe cei lipsiți de rușine, în fața tuturor". El a pus interesele uzinei ARO mai presus de propria-i persoană, căci a iubit uzina, oamenii de acolo și Câmpulungul, într-un mod ieșit din comun, chiar dacă el era și a rămas bucureștean. Pentru a-și face cunoscută personalitatea în rândul angajaților săi, "tovarășul Naghi" obișnuia să aibă cu fiecare nou-angajat o discuție separată, introductivă. El le arăta, ca pildă, ce scria pe faimoasa sa lozincă de la intrarea în fabrică: «Cea mai înaltă facultate e uzina» și, în final, le spunea, pe un ton autoritar și cât mai convingător: «De acum asta e casa ta». Tinerii din Uzina ARO erau încurajați în permanență de Victor Naghi, care le repeta aproape obsedant: "O să ajungem în vârf! Vom trăi bine și ne vom bucura de realizările noastre!". Și el credea furibund în fiecare cuvânt astfel rostit. La un moment dat el a fost întrebat de ce spune că "cea mai înaltă facultate este uzina" și răspunsul lui a fost acesta: "Pentru că așa este. Dacă muncitorul lucrează la firul de păr, care are patru sutimi, și dacă un sfert din firul de păr nu-i iese, el plătește, că a făcut un rebut. Dă examen în fiecare zi. Asta este adevărata facultate. Să fii deștept în fiecare zi. Să iei acest examen al muncii zilnic. Acum nu mai iese muncitorul în evidență. Ies alții. Avem sute de doctori docenți. Au dat examen, au luat diploma și gata. Apoi ce mai fac? Degeaba au diplome în buzunar, dacă nu produc ceva, ulterior, cu cunoștințele lor."

Cultul pentru Partidul Comunist Român
Eduard Țigler, unul dintre foștii angajați ARO, mărturisește despre Naghi că «Pentru dumnealui, partidul era suprem. Pe poarta 1 scrisese cu litere de-un metru, din tablă: "Pâinea noastră este Uzina". Eu, din birou, vedeam scris pe laterala blocului administrativ: "Partidul m-a dat la școală. Partidul m-a educat. Pentru partid sunt dator să-mi dau și viața"». Însă vestita lozincă a uzinei ARO din vremea directorului Victor Naghi era alta: "Cea mai înaltă facultate este uzina" și această lozincă a devenit acum obiect de muzeu.

Premii și recunoaștere
În decusul vieții, Victor Naghi a primit mai multe distincții, cele mai importante fiind următoarele:

1947 - Medalia "Bărbăție și Credință" cu spade, clasa II;

1948 - "Ordinul muncii" Clasa II, în timp ce era strungar la Fabrica "Voina" din București;

1971 - Titlul de "Erou al Muncii Socialiste" și Medalia de Aur "Secera și ciocanul", în timp ce era director la ARO;

1981 - Ordinul "23 August" clasa I, în timp ce era director la ARO.

În anii 1998-2000, Consiliul Local al municipiului Câmpulung, pe când Victor Naghi încă mai era în viață, a refuzat, în repetate rânduri, inițiativa lansată de ziarul local "Evenimentul Muscelean" și sprijinită de mii de localnici, ca fostului director al Uzinei ARO să i se acorde titlul de "Cetățean de Onoare" al Câmpulungului, pe motiv că a fost comunist.

Pe 8 noiembrie 2013, la inițiativa prof. univ. dr. Ștefan Trâmbaciu, director al Muzeului Municipal de Istorie Câmpulung, a avut loc vernisajul expoziției "Personalități câmpulungene: Victor Naghi, director general ARO Câmpulung".

Citate
Primul director ales de muncitori la Uzina de pompe în ziua naționalizării a fost Victor Naghi, un om care își cîștigase prin pricepere, respect, iar prin felul său deschis și "colorat" de a vorbi, o mare popularitate. Era încă de atunci, cum se spune cu dragoste, dar și cu un pic de invidie, o "figură", un om al cărui neastîmpăr îi făcea pe toți cei din jur să le fie rușine să stea și să privească de pe margine, un om despre care un poet scria că este "unul dintre miile de bărbați curajoși și destoinici din epopeea proletară a acestor ani... un om despre care se vorbește și bine, și rău. Îl vorbesc de bine cei care îi cunosc faptele și abia după aceea îl cunosc pe el și îl vorbesc de rău cei care nu au puterea să înțeleagă faptele, ci îi cunosc vorbele, iar Victor Naghi este atît de ocupat încît nu are totdeauna timp de vorbe frumoase [...] Nu-i lipsesc de atunci nici șublerul și nici șapca de care Victor Naghi nu s-ar despărți, niciodată, păstrîndu-le, fără s-o declare, ca însemne ale apartenenței sale muncitorești definitive, apartenență pe care nici înălțimea scaunului și nici telefoanele n-au reușit și nu vor reuși să i-o schimbe.

Mihai Pelin - scriitor

La Câmpulung a existat pe vremuri un mare conducător despre care am scris de curând în Evenimentul Muscelean. E vorba despre legendarul, deja, Victor Naghi, care e mai cunoscut decât mașinile ARO, în mediile de afaceri capitaliste cu care a avut relații de colaborare uzina musceleană! El o ținea una și bună că "Uzina este cea mai înaltă facultate". A fost luat în derâdere de mulți așa-ziși șmecheri intelectuali…, pentru că el nu avea facultate… (Era coleg de liceu la seral cu muncitori din uzina unde era director și după care mai copia la câte o teză...). Dar asta e altă poveste.

Nicolae Badiu - ziarist

Fost strungar, cunoștea valoarea meseriei și a meseriașului și, spre deosebire de alti directori, nu ezita să se coboare până la nivelul muncitorului de rând. Naghi era mereu printre oameni și din acest motiv mai toți angajații aveau de povestit câte ceva despre el, o întâmplare interesantă, poate chiar savuroasă, pe care o trăiseră personal. Slobod la gură, pitoresc uneori, Naghi știa și să fie un adevărat zbir, iar în relația cu greii Partidului Comunist, atât de la județ, cât și din Capitală, nu ducea lipsă de tupeu.

Mihai Bălescu - publicist

Referințe

Bibliografie suplimentară
Badiu, N. – Ziceri gazetărești. Editura Euro Press, Pitești, 2003.

Chingaru, I. și Filip, C. – O mașină străbate lumea. Editura Sport-Turism, București, 1987.

Legături externe
Manole, N. - In memoriam Victor Naghi. În cotidianul "Curierul Zilei", Pitești, 11 noiembrie 2013, http://curier.ro/index.php?option=com_content&task=view&id=52850&Itemid=410, accesare 25 iunie 2017.

Badiu, N. - La vama vremii - Primarii Gheorghe Oancea și Liviu Țâroiu/Câmpulung Muscel. https://www.youtube.com/watch?v=rM_DXlz5CkI, accesare 27 iunie 2017.

* * * - Victor Naghi omagiat la muzeu. Clar TV Muscel, https://www.youtube.com/watch?v=SBYc-8STOi0, accesare 1 iulie 2017.

* * * - Floarea de stâncă. Televiziunea Română, 1974, https://www.youtube.com/watch?v=9Q04dXKHPdo, accesare 5 iulie 2017.

Nașteri în 1920
Decese în 2000
Decese pe 25 martie
Bucureșteni
Comuniști români
Directori
Înmormântări în Cimitirul Ghencea

Victor Naghi


Titus Kipkorir Kurgat (* 1982) ist ein kenianischer Marathonläufer.

2010 kam er beim Frankfurt-Marathon mit seiner persönlichen Bestzeit von 2:13:28 h auf den 16. Platz. Im Jahr darauf wurde er Achter beim Mailand-Marathon. 2012 wurde er Fünfter beim Kilimandscharo-Marathon  und siegte beim Riga-Marathon.

Weblinks
 Athletenporträt von Titus Kipkorir Kurgat bei der IAAF (englisch)

Fußnoten

Marathonläufer (Kenia)
Leichtathlet (Kenia)
Kenianer
Mann
Geboren 1982

Titus Kipkorir Kurgat


Ein E-Mail-Anbieter (auch E-Mail-Provider oder E-Mail-Service-Provider) ist ein Internetunternehmen, das über einen Mailserver verfügt und seinen Kunden E-Mail-Konten und E-Mail-Postfächer auf diesem Mailserver anbietet. Die Kunden können dabei andere Unternehmen oder Privatpersonen sein.

Varianten

E-Mail-Anbieter lassen sich nach der Art des Anbieters unterteilen:

 Allgemeine Organisationen, deren Mitglieder bzw. Mitarbeiter primär aus einem anderen Grund als der Nutzung von E-Mail oder Internet teilnehmen, z. B. Schulen, Hochschulen, (Stadt-)Verwaltungen, Verbände, Clubs oder Firmen. In diesen Fällen ist der Dienst i. d. R. nicht mit Kosten für die Teilnehmer verbunden, die Nutzung oft obligatorisch und für Personen außerhalb dieser Organisationen nicht verfügbar. Die Wahl der E-Mail-Adresse obliegt meistens der IT-Abteilung und nicht dem Teilnehmer. Speziell bei Hochschulen ist es üblich, die Adresse auch nach dem Studium weiter nutzen zu können.
 Internetzugangsprovider und Webhoster bieten meistens neben ihrem Kernangebot den Kunden auch E-Mail-Konten an, deren Nutzung i. d. R. im Preis inbegriffen ist. Die Wahl der E-Mail-Adresse steht dem Kunden frei, soweit sie nicht bereits von jemandem verwendet wird. Wechselt der Kunde den Anbieter verliert er meist den Zugang zu solchen Konten. Selten können dann E-Mail-Weiterleitungen eingerichtet werden, d. h. der Nutzer verliert diese Adressen.
 Freemail-Anbieter sind Internet-Dienstleister, die kostenlose E-Mail-Konten für jedermann anbieten, z. B. als Einsteigertarif neben ihren kostenpflichtigen Tarifen mit größerem Leistungsumfang. Die kostenlosen Konten sind oft werbefinanziert. Bei Freemail-Anbietern gibt es keinen Anspruch auf die Nutzung der eingerichteten E-Mail-Adresse. Ein Freemail-Anbieter kann seinen Dienst einstellen, wie die Entwicklung bei epost.de und lycos.de zeigte: diese Dienste wurden 2005 bzw. 2009 eingestellt.
 Sogenannte Premium-E-Mail-Dienste zeichnen sich durch eine werbefreie Nutzung der E-Mail-Adresse aus. Die meisten Freemail-Anbieter bieten auch dies in Form von kostenpflichtigen Tarifen an, die sich z. B. durch mehr Speicherplatz, erweiterten Funktionsumfang, kostenlosen Telefonsupport und höhere Verlässlichkeit auszeichnen.

Webmail-Portale
Auf ihren Internetportalen blenden einige E-Mail-Anbieter Werbung und Boulevard-Nachrichten zusätzlich zur E-Mail-Verwaltung ein, um ihre Kunden zu binden. Mitunter werden die E-Mail-Inhalte für zielgerichtetes Online-Marketing verwendet.

Dauerhafte Verfügbarkeit
Eine dauerhafte E-Mail-Adresse kann sich ein Benutzer durch Einrichten einer eigenen Domain sichern. Eine solche Domain kann über einen beliebigen Webhosting-Provider registriert werden. Der Provider bildet die Schnittstelle zur zuständigen Internetvergabestelle für Domains (NIC). Den Provider kann man bei Bedarf wechseln, ohne die Domain zu verlieren. Ein weiterer Vorteil aus Nutzersicht wäre die Verwendung eines persönlichen Namens in der E-Mail-Adresse wie z. B. email@example.com oder firstname.lastname@example.com.

Aufgaben und Angebot
Neben E-Mail-Postfächern bieten E-Mail-Provider ihren Kunden in der Regel auch Schutz vor Spam und Computer-Viren. Dadurch gelangen betroffene E-Mails nicht in das E-Mail-Postfach des Benutzers. Üblicherweise lassen E-Mail-Anbieter aus demselben Grund den massenweisen E-Mail-Versand über ihre Server nicht zu.

Rechtliche Pflichten

Datenschutz
Gemäß  des Telekommunikationsgesetzes (TKG)
ist in Deutschland jeder (ob Unternehmen oder Privatperson), der nachhaltig Telekommunikationsdienste für Dritte mit oder ohne Gewinnerzielungsabsicht anbietet, zur Wahrung des Fernmeldegeheimnisses verpflichtet.
Ein Unternehmen, das seinen Mitarbeitern ein E-Mail-Konto zur Verfügung stellt und die private Nutzung dieses E-Mail-Kontos duldet, darf den E-Mail-Verkehr des Mitarbeiters mithin nicht überwachen. Um legal auf den E-Mail-Verkehr zugreifen zu dürfen, verbieten daher viele Unternehmen die private Nutzung des geschäftlichen E-Mail-Kontos.

Überwachung und Datenspeicherung
Ab 10.000 Vertragskunden sind E-Mail-Anbieter in Deutschland dazu verpflichtet, Technik zur Weitergabe von E-Mails vorzuhalten, sogenannte SINA-Boxen, dies regelt seit 2005 die Telekommunikations-Überwachungsverordnung (TKÜV) gemäß  TKG.

Seit dem 13. Juni 2019 müssen durch ein EuGH-Urteil E-Mail-Anbieter wie Gmail keine Überwachung mehr ermöglichen.

Die Staatsanwaltschaft kann sich nach Einholen eines richterlichen Beschlusses sowohl das gesamte E-Mail-Postfach durch den Provider aushändigen lassen, als auch die ein- und ausgehenden E-Mails über einen bestimmten Zeitraum weiterleiten lassen. Bei E-Mail-Anbietern in den Vereinigten Staaten ist dies nicht erforderlich: dem US-Geheimdienst NSA (National Security Agency) ist es durch den Patriot Act erlaubt, E-Mails und Telefonate von Ausländern ohne richterlichen Beschluss auszuwerten und zu überwachen.

Gemäß  TKG hat ein Telekommunikationsanbieter in Deutschland die Pflicht, die persönlichen Daten (Stammdaten) zu Telefonnummern, E-Mail-Adressen oder anderen Anschlusskennungen zu speichern. Allerdings gibt es für Mailprovider eine Ausnahmeregelung, nach der sie keine Stammdaten erheben müssen. Werden diese Daten erhoben müssen sie den Strafverfolgungsbehörden auch ohne richterlichen Beschluss zur Verfügung gestellt werden. Bei Anbietern mit über 100.000 Teilnehmern müssen die Stammdaten (sofern vorhanden) im sogenannten "automatischen Auskunftsverfahren" zur Verfügung gestellt werden. Die Daten können dann von den Behörden abgefragt werden, ohne dass Anschlussinhaber oder Provider davon in Kenntnis gesetzt werden müssen. Die Bundesnetzagentur prüft bei diesem Verfahren "die Zulässigkeit der Übermittlung nur, soweit hierzu ein besonderer Anlass besteht".

Literatur
 Florian Meininghaus: Der Zugriff auf E-Mails im strafrechtlichen Ermittlungsverfahren.
 Strafrecht in Forschung und Praxis, Band 111, Verlag Dr. Kovac, Hamburg, 2007, ISBN 978-3-8300-3158-1

Einzelnachweise

E-Mail
!

E-Mail-Anbieter


දකුණු අප්‍රිකානු ජාතික ක්‍රිකට් කණ්ඩායම 2004 දී ශ්‍රී ලංකාවේ සංචාරය කළ අතර, 2004 අගෝස්තු 4 සිට 15 දක්වා ටෙස්ට් තරග දෙකකට ක්‍රීඩා කළේය. දකුණු අප්‍රිකාව ග්‍රේම් ස්මිත් විසින් මෙහෙයවන ලද අතර ශ්‍රී ලංකාව මාවන් අතපත්තු විසින් මෙහෙයවනු ලැබීය. ශ්‍රී ලංකාව එක් තරගයක් ජය පරාජයෙන් තොරව 1-0ක් ලෙස ටෙස්ට් තරගාවලිය ජය ගත්තේය. එදිජා තරගමාලාවහි සියළු තරග ජය ගනිමින් (5-0) වයිට් වොෂ් ජයග්‍රහණයක් ලැබීමට ශ්‍රී ලංකාව සමත් විය.

ක්‍රීඩාංගණ

පුහුණු තරග

දකුණු අප්‍රිකාව එ ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් මණ්ඩලයේ සභාපති XI තුන්දින තරගය

දකුණු අප්‍රිකාව එ ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් මණ්ඩලයේ සභාපති XI එක්දින තරගය

ටෙස්ට් තරඟමාලාවේ සාරාංශය

1 වන ටෙස්ට් තරගය

2 වන ටෙස්ට් තරගය

එක්දින ජාත්‍යන්තර (එදිජා)

1 වන එදිජා තරගය

2 වන එදිජා තරගය

3 වන එදිජා තරගය

4 වන එදිජා තරගය

5 වන එදිජා තරගය

යොමු කිරීම්

ක්‍රිකට්
ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්

දකුණු අප්‍රිකා ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ ශ්‍රී ලංකා තරග සංචාරය 2004


Garli Station (Garli stasjon) er en tidligere jernbanestation på Dovrebanen, der ligger i Midtre Gauldal kommune i Norge.

Stationen åbnede 20. september 1921, da banen blev forlænget fra Dombås til Støren. Den blev nedgraderet til ubemandet trinbræt 1. oktober 1958, og 24. juni 1968 blev den gjort fjernstyret. Betjeningen med persontog blev indstillet 30. maj 1965 men genoptaget fra 29. august 1993 til 11. juni 2000. I den fungerer den tidligere station som fjernstyret krydsningsspor.

Stationsbygningen, der var i to etager i rødmalet træ, blev opført til åbningen efter tegninger af Jens Flor og Gudmund Hoel. Bygningen brændte 25. marts 1995 og blev efterfølgende revet ned.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Dovrebanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1921
Jernbanestationer i Trøndelag

Garli Station


O Gabinete Tancredo Neves ou Governo Tancredo Neves foi o ministério formado pela coalização entre o Partido Social Democrático, a União Democrática Nacional, o Partido Democrata Cristão, o Partido Trabalhista Brasileiro e o Partido Social Progressista em 8 de setembro de 1961 e dissolvido em 12 de julho de 1962. Foi chefiado por Tancredo Neves, sendo o 1º gabinete dos Estados Unidos do Brasil, inaugurando o período parlamentarista republicano, e o 33º gabinete da história do país, durando 307 dias. Foi antecedido pelo Governo Interino de Ranieri Mazzilli e sucedido pelo Gabinete Brochado da Rocha.

Períodos de governo

Regimento Interno do Conselho de Ministros
O Conselho de Ministros funcionou com base nas regras estatuídas pelo decreto nº 65, de 19 de outubro de 1961, que aprovou o Regimento Interno do Conselho de Ministros  disciplinando, por exemplo, as reuniões do mesmo, documentos, publicações e decisões.

Composição

O gabinete foi composto da seguinte forma:

Programa de governo
O gabinete apresentou o seguinte programa de governo:

 Realizar um governo de união nacional;
 Combater a inflação;
 Combater o aumento do custo de vida;
 Aprovar uma reforma tributária;
 Racionalizar a política cambial;
 Reduzir as despesas do governo;
 Aumentar a receita federal;
 Incentivar a poupança e o investimento;
 Aprovar uma nova Lei Antitruste;
 Incentivar o desenvolvimento;
 Distribuir a renda nacional;
 Realizar uma reforma agrária.

Legislação aprovada
O gabinete aprovou, entre outras, a seguinte legislação:

 Lei nº 4.024 de 20 de dezembro de 1961, a primeira Lei de Diretrizes e Bases da Educação Nacional.
 Lei nº 4.214 de 2 de março de 1962, cria o Estatuto do Trabalhador Rural, sindicalizando a classe e estendendo a legislação social ao campo.
 Lei nº 4.070 de 15 de junho de 1962, que elevou o Território do Acre à categoria de estado.
 Lei nº 4.090 de 13 de julho de 1962, que institui o Décimo Terceiro Salário no Brasil.
 Lei nº 4.137 de 10 de setembro de 1962, que disciplina a repressão ao abuso de poder econômico.

Tancredo Neves
Governo João Goulart
Parlamentarismo no Brasil

Governo Tancredo Neves


Klin nad Bodrogom este o comună slovacă, aflată în districtul Trebišov din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 201 locuitori.

Istoric
Localitatea Klin nad Bodrogom este atestată documentar din 1378.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Klin nad Bodrogom


Alessandro Pinarello (né le  à Conegliano) est un coureur cycliste italien, membre de l'équipe  Green Project-Bardiani CSF-Faizanè.

Biographie
Alessandro Pinarello est originaire de Conegliano, une commune située en Vénétie. Il grandit à Giavera del Montello avec son père Michele,  chef d'atelier d'une entreprise de camions, et sa mère Patrizia, employée dans une entreprise de caillebotis techniques. Il a également une sœur, Martina, qui exerce le métier de monitrice. Alors qu'il est âgé de neuf ans, il s'inscrit au Velo Clun San Vendemiano et participe à ses premières courses cyclistes.

En 2019, il remporte six courses. Il intègre ensuite le club Borgo Molino Rinascita Ormelle en 2020, basée à Trévise. Bon grimpeur, il s'illustre lors de la saison 2021 en étant l'un des meilleurs juniors italiens. Il remporte notamment le Tour du Frioul juniors ainsi que le Trofeo Buffoni, course de niveau international. Il termine par ailleurs troisième du Giro della Lunigiana. La même année, il est sélectionné en équipe nationale pour les championnats d'Europe de Florence, où il termine trentième de la course en ligne.

Il passe professionnel en 2022 au sein de la formation Bardiani CSF Faizanè. Comme d'autres jeunes coureurs de l'équipe, il bénéficie d'un calendrier aménagé qui est majoritairement composé d'épreuves espoirs (moins de 23 ans). Il se classe ainsi sixième du Giro del Belvedere, septième du Piccolo Giro di Lombardia ou encore dixième du Grand Prix Industrie del Marmo.

Palmarès
 2021
  Champion d'Italie du contre-la-montre par équipes juniors
 Trofeo Buffoni
  du Giro della Lunigiana
 2023
  du Gran Premio Palio del Recioto
  du Gran Premio della Liberazione

Classements mondiaux

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Coureur cycliste italien
Naissance en juillet 2003
Naissance à Conegliano

Alessandro Pinarello


Schmidrüti ist ein Weiler der Gemeinde Turbenthal in der Schweiz.

Lage
Der Weiler liegt auf einer Höhe von  auf Zürcher Boden, direkt an der Grenze zum Kanton Thurgau. Schmidrüti liegt im Tösstal im Bezirk Winterthur und ist umgeben von der Gemeinde Turbenthal.

Allgemeines
In Schmidrüti leben rund 90 Personen, wobei im eigentlichen Dorfkern nur rund 36 Einwohner zu Hause sind.

Lenkwaffenstützpunkt

Schmidrüti war ab 1968 eine von sechs Stellungen der Schweizer Luftwaffe, die mit dem Fliegerabwehr-Lenkwaffensystem BL-64 ausgerüstet waren. Auf einer Fläche von 8,5 Hektaren waren 8 Lenkwaffenwerfer und 16 Lenkwaffen stationiert. Die bis 1999 als geheim klassifizierte Anlage wurde noch vor der Jahrtausendwende aufgelöst und der Standort wird heute von der Schweizer Armee für die Sanitätsausbildung gebraucht.

Wenig begeistert von der Lenkwaffenstellung war der Schauspieler und Kabarettist Schaggi Streuli, der während deren Bauzeit von Schmidrüti wegzog.

Trivia
Der von Eduard Albert Meier gegründete "Ufologen"-Verein FIGU erwartet bei Schmidrüti Besuch von den Plejaren.

Weblinks
 Raketenbasis Schmidrüti auf der Website des Tages-Anzeigers
 Bilder des Lenkwaffenstützpunktes
 Website der Gemeinde Turbenthal

Einzelnachweise

Turbenthal
Militärische Ausbildungsstätte (Schweiz)
Schweizer Luftwaffe
Ort im Kanton Zürich
Bauwerk im Kanton Zürich

Schmidrüti


Per Fredrik Wahlöö (5 August 1926 – 22 June 1975) – in English translations often identified as Peter Wahloo – was a Swedish author. He is perhaps best known for the collaborative work with his partner Maj Sjöwall on a series of ten novels about the exploits of Martin Beck, a police detective in Stockholm, published between 1965 and 1975. In 1971, The Laughing Policeman (a translation of Den skrattande polisen, originally published in 1968) won an Edgar Award from the Mystery Writers of America for Best Novel. Wahlöö and Sjöwall also wrote novels separately.

Wahlöö was born in Tölö parish, Kungsbacka Municipality, Halland. Following school, he worked as a crime reporter from 1946 onwards. After long trips around the world he returned to Sweden and started working as a journalist again.

He had a thirteen-year relationship with Sjöwall but they never married, as he already was married. Both were Marxists.

Biography
Wahlöö's career in journalism started in 1947 in Sydsvenskan in Malmö and continued in 1949 at the new Evening Post, where he was a permanent employee, to 1953. He moved onto freelance work in the 1950s, writing theater reviews and film articles for various newspapers including for the newspapers in Norrköping before moving to Stockholm. By May 1964 Per Wahlöö's journalistic path was said to be complete. Subsequently, he was involved in the New Left journal Tidsignal (Time Signal) (1965–1970) where he was part of the editorial board, among others including the writer .

A leftist tendency and a dramatically effective narrative distinguished Wahlöö's early novels about power and the right, for example A Necessary Action from 1962, which depicts Franco's Spain, and his Dictatorship series. From the mid-1960s, he wrote together with life companion Maj Sjöwall a series of detective novels with criminal investigator Martin Beck as protagonist. Several of them have been filmed, and a  Swedish TV film series began running in 1997, with Peter Haber as Martin Beck. The series was bought by the BBC in 2015, and shown in the United Kingdom with English subtitles.

Per Wahlöö died  in Malmö in 1975,  after an unsuccessful operation on the pancreas (necessitated by cancer). He is buried in the memorial garden at Malmo Sankt Pauli's central cemetery.

Bibliography
Novels written by Per Wahlöö alone (see Martin Beck for joint collaboration with Sjöwall)
The Chief (1959)
The Wind and Rain (1961)
A Necessary Action (1962)
The Assignment (1963)
No Roses Grow on Odenplan (1964)
Murder on the Thirty-First Floor (1966)
The Steel Spring (1968)
A Necessary Action (1969)
The Generals (1974)

Legacy
He has been described as a part of "the couple who invented Nordic noir", and he is credited as one of the main inspirations for the Norwegian writer Jo Nesbø.

References

External links

1926 births
1975 deaths
People from Kungsbacka Municipality
Writers from Halland
Swedish-language writers
Swedish crime fiction writers
Edgar Award winners
Marxist journalists
Deaths from cancer in Sweden
Nordic Noir writers
Swedish male novelists
20th-century Swedish journalists

Per Wahlöö


An Carex thanikaimoniana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ethirajalu Govindarajalu. An Carex thanikaimoniana in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex thanikaimoniana


is a vehicular combat racing video game developed by HAL Laboratory and published by Nintendo. It was first released for the Famicom in Japan in 1985, and for the Nintendo Entertainment System in North America in 1986 and for the PAL region in 1987. It was released on the Virtual Console for the Wii (2007), Nintendo 3DS (2013), and Wii U (2014).

The Japanese Famicom release can use the Famicom Data Recorder to save custom tracks. The feature was missing from the American and European releases, but was retained in all versions of the Virtual Console release except for the 3DS version.

Development
In 1972, Nintendo originally released a plastic race car or hot rod toy called Mach Rider. It has a ramp for jumping and a stick shift with three different kinds of meters. The car is placed inside of it, to be charged up and released at high speed.

Gameplay
Mach Rider takes place in the year 2112, and planet Earth has been invaded by evil forces driving vehicles known as Quadrunners. The player controls Mach Rider, who travels from sector to sector on a high-powered superbike, searching for survivors and destroying any enemies in their path.

The game's controls are somewhat more complex than other games at its time and require some extra skills. The left and right directions on the Control Pad steer Mach Rider and the A button accelerates. The B button fires Mach Rider's machine gun which can be used to destroy enemies and obstacles on the road. The up and down buttons are used to shift gears. Mach Rider's bike has four speeds and shifting to the fourth gear at high speed will grant the player in instant speed boost. Conversely, the player remaining in a higher gear while stopping results in a slower acceleration.

In each round, points can be scored by destroying enemies and certain obstacles with the machine gun. The number of points scored for destroying enemies and obstacles is determined by the type of enemy or obstacle destroyed. If the player blocks an attacking enemy by ramming it against a hazard on the track, they obtain more points — this also replenishes Mach Rider's bullets.

 Fighting Course: Fighting Course consists of the primary story sequence. The player controls Mach Rider as they travel across 10 different sectors, and tries to avoid being destroyed by obstacles such as Oil Drums and their enemies, the Quadrunners. If Mach Rider is destroyed, they will separate into fragments and then reform, as long as they have energy (lives from the second sector on) remaining. Much like other games of the time, such as Ice Climber and Balloon Fight, there is no ending sequence. Once the 10th sector is completed, the story starts anew, with a second quest of 10 entirely new sectors. After the 20th sector is done, then the story starts again, but with the original sectors. On each sector in Fighting Course, the player is given the choice to ride to the next sector on either Track A or Track B. The two tracks are different from one another and with each new sector there are new tracks.
 Endurance Course: The player must race a certain number of kilometres within a time limit while enemies and obstacles get in the way and slow down the progress. Lives and energy are not a factor in Endurance, but being destroyed causes a loss of time.
 Solo Course: This is the same as Endurance Course, but with no enemies.
 Design Mode: This is where the player may design their own sector and race on it using one any of the three other modes of play. However, like Excitebike, the original game required the Famicom Data Recorder in order to save the tracks, and the device was never released outside Japan. The feature was restored for international markets in the Wii and Wii U Virtual Console versions of the game, which allow the player to save their tracks onto the system memory.

Reception

Re-release
Mach Rider was re-released in the Nintendo Vs. Series arcade variations. It is essentially a modified version of the Endurance Course from the original game. After each level, another piece of an image is revealed of a woman with a dagger next to Mach Rider's bike.

Notes

References

External links
 Mach Rider at NinDB

1985 video games
Arcade video games
Post-apocalyptic video games
Science fiction racing games
Motorcycle video games
Nintendo arcade games
Nintendo Entertainment System games
Nintendo Vs. Series games
Nintendo games
Vehicular combat games
Video games set in the 22nd century
Video games developed in Japan
Virtual Console games
Virtual Console games for Wii U

Mach Rider


The Reform Party of British Columbia (Reform BC) is an unregistered right-wing populist political party in British Columbia, Canada.  Although its name is similar to the defunct Reform Party of Canada, the provincial party was founded before the federal party was and it did not have any formal association with it. Their peak of support came in 1996 when they elected two members to the Legislative Assembly of British Columbia.

Founding
The party was founded in 1982 as the Referendum Party and then registered as Reform BC with the B.C. Corporations Branch in 1983. The party's first candidates ran in the 1991 provincial election, when four candidates stood in the 75 ridings, receiving 2,673 votes, or 0.18% of the popular vote. That election saw the collapse of the British Columbia Social Credit Party, which was reduced to seven Members of the Legislative Assembly, four of these seven defected to Reform BC. This was done in part to capitalize on the popularity of the Reform Party of Canada. Despite attempts to take over Social Credit, Reform BC was unable to absorb it and lay claim to the right of the political spectrum.

In the May 28, 1996 election, the party nominated candidates in all of the province's 75 ridings, and collected 146,734 votes (9.27% of the popular vote). Two party members were elected to office, but they won no further seats in subsequent elections.

Decline
Many blamed Reform for splitting the right-wing vote and helping the New Democratic Party of British Columbia under Glen Clark get re-elected. The leader, Jack Weisgerber decided to step down as leader. At the August 30, 1997 leadership convention in Surrey, Wilf Hanni was elected leader over John Motiuk and Adrian Wade. Hanni, an oil industry worker, alienated both of the MLAs and drove them out of the party. Richard Neufeld crossed to the BC Liberals, and became a provincial cabinet minister before being appointed to the Canadian Senate on the recommendation of Prime Minister Stephen Harper in 2008. Jack Weisgerber would later become a director for BC Hydro, the power utility owned by the provincial government. The loss of the two MLAs was the effective end of the party.

Failed merger into BC Unity
Following Hanni's resignation, at the November 12–13, 1999 leadership convention, former Social Credit premier Bill Vander Zalm was acclaimed as leader of the party. Vander Zalm attempted to orchestrate a merger of Reform with other right-wing parties, but ran into stiff opposition from a centrist old guard. Following some controversy over paperwork submission deadlines, the Reform Party was de-registered as a BC political party in February 2001. At the time, they were in second place in the polls, with a one percentage point lead over the NDP, and had been in second place for the previous year.

The Vander Zalm wing of the party later joined form the BC Unity Party, with members of four other right-wing parties (the British Columbia Social Credit Party, the British Columbia Conservative Party, the British Columbia Party, and the Family Coalition Party of British Columbia) to while other members re-registered "Reform BC" and swung back to the political centre.

In the 2001 provincial election, the Reform Party nominated eight candidates, receiving a total of 3,008 votes (0.22% of the total vote). In five ridings, Reform received over 2% of the vote, its best result being in Surrey-Green Timbers, where the party won 3.5% of the vote.

Failed merger into Democratic Reform BC
In 2004, Reform BC became involved in efforts to create a new centrist coalition. On January 16, 2005, the Democratic Reform British Columbia (DRBC) party was created, taking much of Reform's executive with it. Other members of the party, however, have decided to continue Reform BC.

The difference of opinion between the group that left for DRBC and those continuing Reform BC appears to revolve around three issues:

 Reform BC rejects the current referendum on Electoral Reform, whereas DRBC supports it.
 Reform BC rejects guaranteeing four seats in the Legislature exclusively for First Nations (aboriginal) people.
 Reform BC rejects the Kyoto Accord.

The party nominated one candidate to contest the 2005 election: Ron Gamble won 344 votes (1.76% of the total) in North Vancouver-Lonsdale. Under the leadership of David Charles Hawkins, BC Reform nominated four candidates in the 2009 election. None was elected. They won a total of 1,106 votes.

Party leaders
 Ron Gamble (September 1993 – January 15, 1995)
 Jack Weisgerber (January 1995 – February 1997)
 Wilf Hanni (August 1997 – June 1998)
 Bill Vander Zalm (November 13, 1999 – 2001)
 David Hawkins (current)

See also
 Reform Party of British Columbia leadership elections
 List of British Columbia political parties

References

Provincial political parties in British Columbia
Reform Party of Canada
Right-wing populism in Canada
1983 establishments in British Columbia
Political parties established in 1983

Reform Party of British Columbia


Don't Worry, He Won't Get Far on Foot este un film american genul comedie dramatică din 2018, scris și regizat de Gus Van Sant, bazat pe memoriile cu același nume al lui John Callahan. Din distribuție fac parte Joaquin Phoenix, Jonah Hill, Rooney Mara și Jack Black.

Filmul a avut premiera mondială la Festivalul de Film Sundance la 19 ianuarie 2018. Este programat să fie lansat pe 11 mai 2018 de către Amazon Studios.

Distribuție

Producție
Pe 29 noiembrie 2016 s-a anunțat că actorul Joaquin Phoenix se alătură echipei conduse de regizorul Gus Van Sant pentru filmul biografic al caricaturistului John Callahan, bazat pe autobiografia acestuia Don't Worry, He Won't Get Far on Foot. Charles-Marie Anthonioz, Mourad Belkeddar și Nicolas Lhermitte au realizat filmul pentru Iconoclast, iar Steve Golin pentru Anonymous Content. În decembrie 2016, Rooney Mara și Jonah Hill s-au alăturat distribuției filmului. În februarie 2017, Jack Black s-a alăturat distribuției filmului, iar în martie același an Mark Webber și Angelique Rivera.

Filmările
Filmările principale au început la 6 martie 2017 în Portland, Oregon. Producția s-a încheiat la 6 aprilie 2017.

Lansare
Amazon Studios va distribui filmul. A avut premiera mondială la Festivalul de Film Sundance la 19 ianuarie 2018. Este programat să fie lansat pe 11 mai 2018.

Referințe

Legături externe

Filme din 2018
Filme dramatice
Filme în limba engleză
Filme americane
Filme dramatice americane

Don't Worry, He Won't Get Far on Foot


Harpialar, eski Yunan mitolojisinde Thaumas ile Elektra'nın üç kızını topluca belirten isimdir. Siren'lere benzeyen bu kanatlı ifritler, fırtınaların ve ölümün sembolü sayılırlardı.

Adları Aello (Kasırga), Kelaino (Karanlık) ve Okypete (Hızlı uçan) olan Harpiaların, Zeus tarafından, geleceği büyük bir doğrulukla bildiği için (başka bir efsaneye göre de çocuğuna eziyet ettiği için) cezalandırılan Trakya'nın efsanevi kralı Phineos'un yiyip içtiklerini çalmakla görevlendirildiklerine inanılırdı. Genellikle kadın başlı, akbaba bedenli olarak canlandırılırlardı.

Yunan mitolojisi canavarları
İnsan başlı efsanevi yaratıklar

Harpia


Arroyo Cufré ist der Name folgender Flüsse:

 Arroyo Cufré (Río de la Plata), Nebenfluss des Río de la Plata, Uruguay
 Arroyo Cufré (Río Rosario), Nebenfluss des Río Rosario, Uruguay

Arroyo Cufré


Zeleni konjic (lat. Tettigonia viridissima; sin. Locusta viridissima), vrsta ravnokrilca iz porodice konjica, najpoznatiji je u rodu Tettigonia, i nekada uključivan u rod Locusta.

Pripada skupini velikih skakavaca, naraste od 25-35 mm. i zelene je boje. Kod ženki je vrlo izražena dugačka leglica (ovipozitor) Čest je po šumama, obično na šumskim čistinama, ali nikda ne dolazi masovno, pa praktički nije štetan.

Zeleni konjic raširen je po dijelovima Europe (Albanija, Latvija, Litva, Austrija, Bugarska, Korzika, Češka, Slovačka, Francuska, Njemačka, Velika Britanija, Mađarska, Italija, Moldavija, Rumunjska, Hrvatska, BiH, Kosovo, Makedonija, Crna Gora, Švedska, Švicarska, Srbija, europska Rusija), Azije (Afganistan, Iran, Kazahstan, Sjeverni Kavkaz, Zakavkazje) i Afrike (Libija)

Izvori

Konjici

Zeleni konjic


Die katholische Pfarrkirche St. Marien ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in Lügde im Kreis Lippe (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte und Architektur
Nach dem Abbruch der alten Pfarrkirche aus dem 13. Jahrhundert wurde 1894/95 an gleicher Stelle eine kreuzförmige, rippengewölbte Basilika nach Entwürfen von Lambert von Fisenne errichtet. Der gotische Westturm ist mit 1353 bezeichnet. Er wurde mit Steinen der alten abgebrochenen Kirche aufgestockt und ist seitdem 63 m hoch. Die Kirche in reichen neugotischen Formen wurde aus Werkstein gemauert. Nördlich des gerade geschlossenen Chores steht die Sakristei; das Pendant von 1932 steht auf der Südseite. Das Gebäude wurde von 1987 bis 1989 umfassend saniert. Die Bleiglasfenster wurden nach Vorlagen von Victor von der Forst angefertigt.

Ausstattung

 Drei neugotische Altäre wurden von Mormann und Schweppenstedde hergestellt.
 Das im südlichen Seitenaltarretabel eingebaute Hauptfeld soll Teil eines um 1520 von einem Pater Hermann aus Antwerpen gefertigten  Altares mit einem figurenreichen Kalvarienberg sein. Das Retabel stand vorher in der Kilianskirche
 Das Kruzifix ist eine Arbeit aus der Zeit um 1420/30.
 Mehrere Schnitzfiguren stammen aus der Zeit um die Mitte des 19. Jahrhunderts. Hervorzuheben ist der Tod des hl. Josef von Mormann.
 Eine Gedenktafel an der Kirche erinnert an Otto Günnewich.

Literatur
 Georg Dehio, unter wissenschaftlicher Leitung von Ursula Quednau: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2

Weblinks

 Seite der Kirchengemeinde St. Marien

Lugde
Baudenkmal in Lügde
Kirchengebäude in Lügde
Erbaut in den 1890er Jahren
Lugde, Marien
Lugde

St. Marien (Lügde)


The Aston Martin Lagonda is a full-size luxury four-door saloon  manufactured by British manufacturer Aston Martin between 1974 and 1990. A total of 645 were produced. The name was derived from the Lagonda marque that Aston Martin had purchased in 1947. There are two distinct generations, the original, the short lived 1974 design based on a lengthened Aston Martin V8, and the entirely redesigned, wedge-shaped Series 2 model introduced in 1976.

In 2014, Aston Martin confirmed it would launch a new Lagonda model called the Taraf for the Middle-East market, sold on an invitation-only basis as a successor to this saloon. As of 2022, 113 remain registered in the United Kingdom--but 82 are SORN (unregistered for routine road use).

History
Aston Martin was facing financial pressure in the mid-1970s and needed something to bring in some much-needed funds. Traditionally Aston Martin had worked on 2+2 sports cars but the Lagonda was a four-door saloon. As soon as it was introduced, it attracted hundreds of deposits and boosted Aston Martin's cash reserves.

After the production of seven Series 1 cars, the Lagonda was designed from the ground up in 1976 by William Towns as an extreme interpretation of the classic 1970s "folded paper" style. It was an unconventional design practice for the company. With famous contemporaries like the Lamborghini Countach, Lotus Esprit, and DMC DeLorean, the Lagonda is frequently named among the most striking wedge-shaped designs. The Lagonda combined striking styling with a premium leather interior and (for the day), advanced instrumentation. Coupled to a Chrysler three-speed "TorqueFlite" automatic transmission, its four-cam carbureted V8 provided poor fuel economy, impacted little by the change to fuel injection in the Series 3.

Throughout the history of the marque, the hand-built Lagonda was amongst the most expensive luxury saloons in the world. The only other production cars to approach its price were the Rolls-Royce Silver Spirit/Silver Spur and the Bentley Mulsanne.

The Lagonda was the first production car to use a digital instrument panel. The development cost for the electronics alone on the Lagonda came to four times as much as the budget for the whole car. The Series 3 used cathode ray tubes for the instrumentation, which proved even less reliable than the original model's light-emitting diode (LED) display.

It was named by Bloomberg Businessweek as one of the 50 ugliest cars of the last 50 years and Time magazine included it in its "50 Worst Cars of All Time", describing it as a mechanical "catastrophe" with electronics that would be impressive if they ever worked.

Models
A number of iterations of the Lagonda were produced: the original Series 1 and the wedge-shaped Series 2, 3, and 4. A total of 645 cars were produced in its 12-year production run.

Series 1 (1974–1975)
This long-wheelbase, four-door version of the Aston Martin V8 was announced at the 1974 London Motor Show. Designed by William Towns and based on the DBS, it was the first car to wear the Lagonda name since the 1961 Rapide. The 5.3 L V8 engine was supplied with either a 5-speed manual or automatic transmission. Only seven were sold.

Specifications (Series 1)
 Engine and power output: 5.3-L  DOHC V8, ,  of torque
 Top speed:
0–97 km/h (0–60 mph): 6.2 seconds
 Length:
 Wheelbase:
 Width:
 Height:
 Weight:

At least two of the cars (having chassis numbers 12003 and 12005) have been upgraded by R.S. Williams Ltd of Cobham to a 7.0-litre version of the original engine, able to generate a power output ranging from   on unleaded fuel.

Series 2 (1976–1985)

The wedge-shaped Lagonda V8 saloon was launched in 1976 at the London Motor Show and was a total contrast to the 1974 model, sharing little but the engine. Deliveries of the Lagonda did not commence until 1979. Series 2 cars were originally fitted with digital LCD dashboards and touch button controls but these features were abandoned in 1980. The Lagonda retailed at £49,933 in 1980, significantly more than a Ferrari 400 or Maserati Kyalami but less than a Rolls-Royce Corniche. The car commenced sales in the US from 1982 with minor regulatory amendments to the front bumper and airdam.

Specification (Series 2)
 Engine and power output: 5.3 L  DOHC V8,  at 5,000 rpm,  of torque at 3,000 rpm
 Top speed:
0–97 km/h (0–60 mph): 8.8 seconds
 Length:
 Wheelbase:
 Width:
 Height:
 Weight:

Series 3 (1986–1987)

The Series 3 was produced for only one year with 75 units manufactured. All had fuel injected engines. Cathode ray tube instrumentation was later changed to a vacuum fluorescent display system and shared exterior styling with the Series 2.

Series 4 (1987–1990)

The Series 4 was launched at the Geneva Motor Show in March 1987, having been extensively restyled by the car's original designer William Towns. Sharp edges were rounded off and the pop-up headlights were replaced with three headlights on each side of the grille. The side swage line (or character line) was removed and 16-inch wheels were introduced. With production of around one car per week, 105 cars were manufactured through January 1990.

Special variants

Aftermarket variations of the Lagonda included:

 Tickford Lagonda (1983) – Five Series 2 Lagondas were sold with a bodykit and upgraded interiors.
 Tickford limousine (1984) – Four long-wheelbase Lagondas were made, at a cost of £110,000 each. On these cars, the rear door window glass was split vertically in half.
 Rapide (a two-door, short-wheelbase version) – one made with the front triple headlight design of the Series 4.
 Shooting-brake (Estate) by Swiss company Roos Engineering – one made in 1998 using a 1987 model
 Lagonda Vantage - a 1985 Lagonda with Vantage engine for an Indian Londoner.

References

External links

 Lagonda Net

Lagonda
1980s cars
1990s cars
Cars introduced in 1976
Cars discontinued in 1990
Rear-wheel-drive vehicles

Aston Martin Lagonda


Livina este o comună slovacă, aflată în districtul Partizánske din regiunea Trenčín. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 114 locuitori.

Istoric
Localitatea Livina este atestată documentar din 1340.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Livina


Lauri Ferreira da Costa (Brejo dos Santos, 9 de maio de 1947 — João Pessoa, 12 de junho de 2021) foi um médico e político brasileiro. Foi deputado estadual pela Paraíba entre 1991 e 1995 e prefeito de sua cidade natal por 6 mandatos.

Carreira política
Filho de Lavaldino Luiz da Costa (primeiro prefeito de Brejo dos Santos), disputou sua primeira eleição em 1982, quando foi eleito prefeito da cidade pelo PMDB. Recebeu 1.895 votos, enquanto os outros 3 candidatos (Maria Vieira da Silva, Severino José de Souza e Antônio Américo da Paixão, todos do PDS) tiveram 1.122. Permaneceu no cargo até 1988.

Em 1990, foi eleito deputado estadual pelo PDT com 13.386 votos. Na eleição seguinte, aumentou sua votação (8.273), mas não conseguiu se reeleger.

Após deixar a Assembleia Legislativa, voltaria a disputar a prefeitura de Brejo dos Santos a partir de 1996, quando derrotou Ezenildo Alves (PMDB) e sendo reeleito em 2000 (agora filiado ao PFL) após vencer Dr. Júnior (também do PMDB) por apenas 449 votos. Em 2006, Lauri não concorreu a nenhum cargo eletivo.

Em 2008, foi eleito para o quarto mandato como prefeito de Brejo dos Santos, ao vencer Dedé de Livaci por apenas 692 votos (2.396 contra 1.704 do candidato do PT), sendo derrotado 4 anos depois por Luiz Vieira (PTdoB).

Em 2016, agora no PSDB, venceu novamente a eleição municipal, devolvendo a derrota sofrida em 2012. Foi reeleito para um sexto mandato em 2020, tendo recebido 2.801 votos do eleitorado municipal. No entanto, permaneceria apenas 5 meses no cargo.

Morte
Lauri faleceu em João Pessoa, no dia 12 de junho de 2021, aos 74 anos. Ele estava internado em um hospital da capital paraibana e foi vítima de complicações da COVID-19. Sua vice, Lucilene de Dr. Luiz (também do PSDB), assumiu a prefeitura em seu lugar.

Deputados estaduais da Paraíba
Médicos da Paraíba
Membros do Movimento Democrático Brasileiro (1980)
Membros do Democratas (Brasil)
Membros do Partido Democrático Trabalhista
Membros do Partido da Social Democracia Brasileira
Mortes por COVID-19 na Paraíba

Lauri Ferreira