Agenția de Securitate a Israelului ( Sherut ha-Bitaẖon haKlali "Serviciul de Securitate Generală"; ), mai cunoscut după acronimele Șabak (, , ) sau Șin Bet (o abreviere de două litere a numelui în ebraică), este serviciul de securitate internă al Israelului. Motto-ul său este "Magen veLo Yera'e" (, ad litteram, "Apărătorul care nu va fi văzut" sau "Scutul nevăzut"). Este una din cele trei agenții principale ale comunității de informații din Israel, alături de Directoratul Informațiilor Militare Aman (serviciul de informații al armatei) și Mossad (serviciul de informații externe).

Organizarea
Se presupune că Șabak are trei departamente operaționale:
Departamentul afacerilor arabe: răspunde de antiterorism în Israel, Cisiordania și Fâșia Gaza.
Departamentul afacerilor non-arabe: are atribuții în legătură cu problemele de securitate care nu au legătură cu arabii și de cooperarea cu agențiile de securitate străine.
Departamentul de protecție: are atribuții legate de protecția demnitarilor și a clădirilor importante ca ambasadele, aeroporturile, centrele de cercetare etc.

Unitatea de luptă împotriva terorismului, Yamas, este direct subordonată Șin Bet.

Deși este o agenție de securitate, Șin Bet nu face parte din Ministerul Apărării din Israel și șefii săi sunt subordonați prim-ministrului Israelului.

Atribuții
Atribuțiile agenției sunt apărarea securității statului, identificarea grupărilor teroriste, interogarea suspecților de terorism, furnizarea de informații pentru operațiile antiteroriste din West Bank și Fâșia Gaza, contraspionajul, protecția demnitarilor, paza infrastructurii și a clădirilor guvernamentale, asigurarea securității companiilor aeriene israeliene și a ambasadelor Israelului din străinătate.

Istoric
După declarația de independență din 1948, Șin Bet a fost înființat ca departament în cadrul Armatei Israeliene, condus de Isser Harel (același care, mai târziu, a condus Mossad-ul). Subordonarea Șin Bet a fost schimbată ulterior, acesta trecând în subordinea prim-ministrului. În timpul războiului arabo-israelian din 1948, atribuțiile Șin Bet s-au raportat numai la afacerile interne. În februarie 1949 (cu puțin timp înainte de sfârșitul războoiului), atribuțiile sale au fost extinse pentru a cuprinde și contraspionajul.

Unul din succesele Șin Bet a fost obținerea unei copii a discursului lui Hrușciov din 1956, în care acesta l-a denunțat pe Stalin. O ediție în limba poloneză a discursului a fost predată Ambasadei Israelului din Polonia de logodnicul secretarei unui membru al partidului comunist. Guvernul israelian a decis să comunice informația Statelor Unite ale Americii, care a publicat-o cu aprobarea israelienilor.  Totuși, într-un studiu publicat în 2013, Matitiahu Mayzel apreciază povestea ca neadevărată, susținând că discursul a fost transmis în vest din mai multe surse, inclusiv agențiile politice și de informații sovietice.

O realizare notabilă în materie de contraspionaj a fost capturarea lui Israel Beer, spion sovietic. Beer a fost locotenent colonel în rezervă, expert în probleme de securitate și prieten apropiat al lui Ben Gurion, ceea ce i-a permis să pătrundă în cercuri înalte din Israel. Beer a fost judecat și condamnat la 10 ani de închisoare (pedeapsa a fost extinsă de Curtea Supremă la 15 ani). A murit în închisoare. Cu un an înainte, Kurt Sitte, un creștin de origine germană din Sudetenland, profesor la Technion, a fost dovedit ca fiind spion cehoslovac.

În 1967, un agent dublu, egiptean și israelian, Rif'at al Gamal/Jacques Bitton, a dat Egiptului informații false cu privire la planul de bătălie israelian, susținând că luptele vor începe cu operațiuni terestre. Ca urmare, egiptenii și-au lăsat avioanele la sol, pe pistele aeroporturilor, ceea ce a permis Forțelor Aeriene Israeliene ca, în trei ore de la declanșarea războiului de șase zile să distrugă flota aeriană a Egiptului. Operațiunea Yated, cum a fost denumită ulterior, este considerată ca fiind cea mai reușită operațiune de dezinformare din istoria serviciilor de informații israeliene, la egalitate cu operațiunea Mincemeat a britanicilor din Al Doilea Război Mondial.

După război, monitorizarea activităților teroriste din Cisiordania și Fâșia Gaza au ocupat cea mai mare parte a activității Șin Bet. În perioada 1984-1986, Șin Bet a trecut printr-o criză majoră în urma unui atac terorist, în care patru palestinieni au luat ostatici pasagerii dintr-un autobuz. Doi dintre teroriști au fost uciși într-un schimb de focuri, iar alți doi au fost uciși la scurt timp după ce s-au predat și erau deja reținuți de ofițerii Șin Bet. Unii ofițeri din Șin Bet au încercat să mușamalieze uciderea celor doi teroriști care se predaseră și au conspirat pentru a da vina pe un ofițer superior din Armata Israeliană. Ca urmare a scandalului, șeful Șin Bet de la acel moment, Avraham Shalom, a fost nevoit să demisioneze.

O comisie a fost instituită în 1987, Comisia Landau, pentru a investiga metodele de interogare a persoanelor folosite de Șin Bet. Comisia a criticat agenția și a stabilit reguli pentru formele de constrângere fizică pe care Șin Bet o poate utiliza împotriva persoanelor reținute. Printre practicile autorizate erau: "ținerea prizonierilor în poziții inconfortabile, care creează durere, acoperirea capului cu saci murdari și urât misrositori și privarea de somn". Grupuri care militează pentru respectarea drepturilor omului din Israel au susținut că aceste metode sunt metode de tortură. Un raport oficial din 1995, întocmit de Miriam Ben-Porat, publicat în 2000, a arătat că, de regulă, Șin Bet a depășit cu mult limitele "constrângerii fizice moderate" autorizate de Comisia Landau. În raport, Israelul a admis pentru prima dată că deținuții palestinieni au fost torturați în timpul primei Intifade, care a avut loc între 1988 și 1992.

În 1995, Șin Bet nu a reușit să îl protejeze pe prim-ministrul Ițzak Rabin, care a fost asasinat de radicalul de extremă drepata Yigal Amir. Șin Bet descoperise planurile lui Amir, un agent fusese trimis să-l supravegheze, dar agentul a raportat că Amir nu constituie o amenințare. După asasinat, directorul Șin Bet, Carmi Gillon, a demisionat. Ulterior, Comisia Shamgar a evidențiat vulnerabilitățile unității de protecție a demnitarilor. Un alt motiv de critică a fost comportamentul provocator pe care Avishai Raviv, un informator al secției evreiești din Șin Bet, l-a avut în perioada imediat anterioară asasinatului. Raviv a fost judecat pentru instigarea lui Yigal Amir la uciderea prim-ministrului și a fost achitat.

La câteva luni de la asasinarea lui Rabin, Yahya Ayyash, șeful Hamas responsabil cu fabricarea bombelor, a fost asasinat ca urmare a unei operațiuni speciale, prin explodarea unui telefon mobil în care fusese amplasat expozibil.

Gillon a fost înlocuit de Ami Ayalon, amiral în Forțele Navale Israeliene. Acesta a refăcut moralul angajaților după scandalul asasinării lui Rabin și a reabilitat imaginea publică a instituției.

În 2000, la conducerea agenției a venit Avi Dichter, un fost luptător în Sayeret Matkal și un agent Șin Bet experimentat, care a întărit cooperarea cu Armata Israeliană și cu Poliția Israeliană. Dichter era la conducerea agenției când a izbucnit intifada al-Aqsa. A făcut ca Șin Bet să fie un jucător important în războiul împotriva terorismului după ce negocierile de la Camp David, din 2000, au eșuat.

În noiembrie 2003, patru foști șefi ai Șin Bet, Avraham Shalom, Yaakov Peri, Carmi Gillon și Ami Ayalon, au cerut guvernului israelian să ajungă la un acord de pace cu palestinienii.

În mai 2005, Dichter a fost înlocuit de Yuval Diskin, care a fost în funcție până în 2011.

În 2011, Yoram Cohen a fost numit șef al Șin Bet și a exercitat funcția până în 2016.

În 2016, Nadav Argaman a fost numit șef al agenției și și-a început mandatul la 8 mai 2016.

Controlul
Fostul director adjunct Barak Ben-Zur a spus că, din 1948 (sau, mai precis, din 1957), agenția a fost sub controlul Knesset-ului în ceea ce privește bugetul. În mai 2002, Șin Bet a fost pusă sub controlul Comisiei pentru afaceri externe și securitate a Knesset-ului, care poate investiga dacă agenția funcționează în limite constituționale și legale. Comisia pentru lege și justiție este, de asemenea, implicată în acest control parlamentar. Activitățile Șin Bet sunt aprobate de consilierul pe probleme juridice din guvern, ministerul securității politice primește rapoarte direct de la directorul agenției, iar persoanele afalte în detenție pot formula plângeri.

Culegerea informațiilor, metode de interogare și tortură
Șin Bet obține informații și din interogarea suspecților, ceea ce a produs de mai multe ori îngrijorare cu privire la metodele folosite în cursul interogatoriilor. În 1987, după reclamații referitoare la folosirea excesivă a forței, Comisia Landau a elaborat liniile directoare pentru ceea ce înseamnă "constrângerea fizică moderată" atunci când constrângerea fizică este necesară. În 1994, Miriam Ben-Porat  (State Comptroller al Israelului -  instituție specifică Statului Israel, are atribuții asemănătoare cu cele pe care la noi le au Avocatul Poporului și Curtea de Conturi) a probat că aceste reguli au fost încălcate și șefii agenției nu au prevenit aceste încălcări.

În 1999, Curtea Supremă a Israelului a judecat câteva acțiuni formulate împotriva metodelor utilizate de Șin Bet, printre care: (1) scuturarea repetată și în forță a toracelui suspectului, într-o manieră care a dus la mișcarea rapidă a gâtului și a capului suspectului, (2) ținerea suspectului într-o anumită poziție pentru o perioadă lungă de timp, (3) "ghemuirea broască", ghemuiri consecutive, periodice, efectuate pe vârful picioarelor și alte astfel de metode. Curtea a hotărât că Șin Bet nu avea autoritatea, nici măcar cu justificarea necesității, de a folosi astfel de metode. Această hotărâre constituie un punct de reper împotriva utilizării torturii asupra prizonierilor de origine palestiniană.

Șin Bet susține că în prezent nu utilizează decât mijloace psihologice, deși organizațiile B'Tselem și Amnesty International au continuat să acuze agenția de utilizare a metodelor care constituie tortură conform convențiilor internaționale.

În 2015, fundația Physicians for Human Rights–Israel a susținut că numărul plângerilor împotriva Șin Bet este de patru ori mai mare decât în 2012 și că, în ultimii ani, din 850 de plângeri împotriva Șin Bet, pentru tortură, niciuna nu a fost investigată. De asemenea a susținut că nu există un sistem de proceduri judiciare împotriva agențiilor de securitate.

Shabak a colaborat cu Forțele Aeriene Israeliene în operațiuni care au urmărit asasinarea comandanților militari și a liderilor facțiunilor palestiniene militante din Hamas, Jihadul Islamic, Brigăzile de martiri Al-Aqsa și Fatah. Aceste asasinate au fost de regulă executate cu elicoptere de atac. Comandanții din cadrul Forțelor Aeriene Israeliene și agenții Șin Bet au stat împreună în centrul de comandă pentru a monitoriza operațiunile. Sarcina Șin Bet a fost aceea de a furniza informațiile necesare cu privire la locul unde se va afla ținta și la ce moment. De asemenea, după ce drona Forțelor Aeriene Israeliene a trimis informații de la locul atacului, Șin Bet a trebuit să verifice dacă persoanele prezente în locul unde urma să fie executat atacul erau într-adevăr țintele urmărite.

Rețineri
Salah Haj Yihyeh, un palestinian care conduce clinici mobile pentru organizația Physicians for Human Rights, a fost reținut pentru a fi interogat de Șin Bet. În cursul interogatoriului, Yinyeh a răspuns la întrebări despre organizație: bugetul asociației, cine îi sunt donatorii și detalii despre alți angajați ai fundației. Conducerea fundației Physicians for Human Rights i-a adresat o scrisoare lui Yuval Diskin, directorul Șin Bet de la acel moment, în care a invocat "încălcarea unei linii roșii într-o democrație". Scrisoarea a arătat că, din moment ce singurul motiv pentru care angajatul fundației a fost reținut a fost acela de a-l speria, tactica folosită este inacceptabilă și nelegală.

Ziaristul palestinian Mohammed Omer a fost reținut în iulie 2008 de Șin Bet. Omer spune că, după ce a aterizat venind de la Londra, a fost luat deoparte de un agent Șin Bet. Conform ziarului Democracy Now!, Omer a fost interogat, a fost percheziționat corporal și apoi a fost bătut de opt agenți Șin Bet înarmați. Omer a suferit multiple răni și a fost spitalizat timp de o săptămână.

Guvernul israelian a respins repede pretențiile lui Omer, invocând inconsecvențe în afirmațiile sale, și a susținut că aceste investigații sunt strict reglementate.

Prezența publică
În trecut, angajații Șin Bet erau considerați anonimi și invizibili în societatea israeliană. În prezent, cei care ajung în funcții înalte în cadrul serviciului, în special directorul, sunt candidați potriviți pentru conducerea unor instituții guvernamentale sau a unor companii private. Poate fi considerată o tendință începută de foștii generali și colonei ai Armatei Israelului, printre care se numără Moshe Dayan, Ariel Sharon și Yitzhak Rabin. În Șabak și Mossad, tendința a apărut mult mai târziu (la mijlocul anilor 1990), deși Isser Harel (care a fost șeful ambelor servicii) și Meir Amit de la Mossad au fost parlamentari.

În 2007, Șin Bet a lansat primul său program de recrutare publică, lansând un nou website și cumpărând reclame online în Israel și în străinătate, într-o campanie menită să atragă programatori pentru divizia IT. Pe 18 martie 2008, Șin Bet a anunțat că website-ul său va avea și un blog, în care patru dintre agenții săi, anonimi, vor povesti cum au fost recrutați și ce lucrează și vor răspunde la întrebările publicului. Conform susținerilor ofițerilor Șin Bet, website-ul și blogul au ca rol promovarea unei imagini publice pozitive și accesibile pentru agenție, care mult timp a fost asociată cu "activități ascunse și violente".

În 2012, șase foști șefi ai Șin Bet, Shalom, Peri, Gillion, Dichter și Diskin au apărut în filmul documentar The Gatekeepers și au vorbit despre cele mai importante evenimente din mandatul fiecăruia.

Directorii Șin Bet
 Isser Harel (1948–1952)
 Izi Dorot (1952–1953)
 Amos Manor (1953–1963)
 Yossef Harmelin (1964–1974)
 Avraham Ahituv (1974–1981)
 Avraham Shalom (1981–1986)
 Yossef Harmelin (1986–1988)
 Yaakov Peri (1988–1994)
 Carmi Gillon (1995–1996)
 Ami Ayalon (1996–2000)
 Avi Dichter (2000–2005)
 Yuval Diskin (2005–2011)
 Yoram Cohen (2011–2016)
 Nadav Argaman (2016–present)

Vezi și
 Lista serviciilor secrete
 AMAN
 Mossad

Referințe

Legături externe

 Shabak website
 Profile: Israel's Șin Bet agency, BBC
 Text of the 1999 High Court of Justice ruling (PDF)
 B'tselem report on Shabak's use of torture
 "Inside Șin Bet" video documentary by Al Jazeera
 Șin Bet (FAS)
 Knesset said "No" to Shabak

 Photos

Servicii secrete
Șefi ai serviciilor secrete
Israel
Servicii de informații din Israel
Terorism în Israel
Fondări în 1949

Șin Bet


Aquarius es un refresco perteneciente a The Coca-Cola Company. Fue creada en Japón  en 1978 y se comercializó por primera vez en 1984 como una respuesta a la bebida deportiva llamada Pocari Sweat. Fue introducido en España y Portugal en 1990, y se convirtió en la bebida oficial de los Juegos Olímpicos de 1992 en Barcelona.

Composición e información nutricional

 % Valores diarios sobre la base de una dieta de 2000 kcal u 8400 kj. Sabor pomelo.

Origen y comunicación de la marca
Aquarius apareció en 1992 como una bebida para deportistas coincidiendo con las Olimpiadas de Barcelona 92. En el año 1996 se introdujo Aquarius Naranja y en 2010 Aquarius Libre. El 19 de mayo de 2006 se lanzó en primicia para España un nuevo sabor a cola llamado Versión 3 con una fuerte campaña de marketing detrás, pero dado que no obtuvo el éxito esperado se suspendió la producción dos años después y no salió del mercado español. Se suponía que Versión 3 era un nombre temporal y los consumidores debían elegir uno definitivo.
Desde su introducción al mercado, Aquarius ha desarrollado varias campañas publicitarias, tales como "Efecto", "Arcoíris", "Subtítulos", llegando hasta la más reciente "Romanos", lanzada en abril de 2011, la cual fue desarrollada por la agencia Madre.  La misma fue producida en los estudios de Cinecittá y estuvo integrada por cuatro comerciales, spots de radio, campaña digital y amplia presencia en vía pública.
La campaña se inspiró en los romanos, dado el origen de la palabra Aquarius, y porque la civilización romana mantuvo desde sus orígenes una relación particular con el agua y la naturaleza, siendo los primeros en construir puentes, acueductos y termas sin descuidar la armonía con el entorno. Aquarius by Cepita del Valle (Argentina), Aquarius by Andina (Chile) y Aquarius by Frugos (Perú) busca representar la unión perfecta entre el agua y el jugo natural de frutas, presentándose como una bebida fresca y liviana.

Publicidad

Inicialmente la comunicación de Aquarius transmitía la capacidad de recuperación que tenía en deportistas justificándose en su contenido en sales minerales. Gradualmente, debido a su facilidad para ser bebida, y a que de forma espontánea comenzó a ser recomendada como medida de hidratación especialmente en casos de falta de hidratación por procesos fisiológicos, llevaron su consumo más allá del deporte. Todo esto hizo que la marca girase hacia una comunicación más generalista, pasando de referirse al deporte a referirse a la "vida activa".
En 2003 se lanzó la campaña La Era Aquarius confirmando su posicionamiento más generalista, conociendo las necesidades de los consumidores,  lo que obtuvo un expansión espontánea en el consumo de Aquarius en más ocasiones que las relacionadas con el deporte.
A pesar de esta expansión, nunca se apartó la relación de salud con Aquarius, enfatizando siempre su funcionalidad por su contenido en sales minerales y enfocando la hidratación como su principal beneficio.

Posteriormente al lanzamiento de Aquarius, en el año 2001, se establecieron las primeras condiciones para las bebidas para deportistas, empezándose a denominar:
Bebidas adaptadas a un intenso desgaste muscular, sobre todo para deportistas. Con sales minerales.
Los requisitos de estas bebidas, sobre todo con respecto al sodio cambiaron, pasando a ser de 46 mg/100 ml hasta 115 mg/100 ml, lo que hizo que Aquarius quedara más como una bebida para actividad física ligera o como una bebida refrescante que ayuda a una hidratación por su composición.

Versiones

España

Aquarius
Aquarius Naranja
Aquarius Versión 3 (actualmente extinto)
Aquarius Lima-limón
Aquarius Tropical
Aquarius Zero
Aquarius Zero Naranja
Aquarius Raygo Granada y Mango / Maca & Ginseng
Aquarius Raygo Manzana y Lichi / Jengibre & Ginseng
Aquarius Raygo Piña y Menta / Tupinambo & Ginseng

Latinoamérica

 Aquarius Manzana
 Aquarius Naranja
 Aquarius Pera
 Aquarius Limonada
 Aquarius Pomelo
 Aquarius Pomelo rosado
 Aquarius Uva
 Aquarius Multifruta
Aquarius Durazno
 Aquarius Limonada con Jengibre (Chile)

Bélgica

 Aquarius Red Peach

Ingredientes

Aquarius: ingredientes principales: agua, azúcar, correctores de acidez: ácido cítrico, citrato sódico, aromas, sales minerales: cloruro sódico, fosfato potásico y fosfato cálcico, antioxidante, ácido ascórbico, estabilizantes: E 414 y E 445.

Aquarius Naranja: ingredientes: agua, azúcar, correctores de acidez: ácido cítrico y citrato sódico, sales minerales: cloruro sódico, fosfato potásico y fosfato cálcico, antioxidante ácido ascórbico, estabilizantes: E 414 y E 445, aromas y colorante mezcla carotenos.

Aquarius Libre: ingredientes: agua, correctores de acidez: ácido cítrico, citrato sódico, potenciadores de sabor: cloruro sódico, fosfato potásico y fosfato cálcico, aromas, edulcorantes: E 950, E 955 antioxidante, ácido ascórbico y estabilizantes: E 414 y E 445.

Aquarius Libre Naranja: Ingredientes: agua, correctores de acidez: ácido cítrico y citrato sódico, potenciadores del sabor: cloruro sódico, fosfato potásico y fosfato cálcico, colorante mezcla de carotenos, edulcorantes: E 950, E 955 y aspartamo, estabilizantes: E 414 y E 445, antioxidante ácido ascórbico y aromas.
Contiene una fuente de fenilalanina.

Relación con la fertilidad
Existe una creencia muy extendida en la sociedad que asocia la ingesta frecuente de Aquarius en las mujeres con un incremento de la fertilidad y, con ello, de la probabilidad de embarazo. Es por ello que muchas mujeres acuden a esta medida cuando buscan quedar embarazadas, sin contrastar la veracidad de dicha información. Algunas de las propiedades que se adjudican al Aquarius y que tratan de justificar esta asociación son que hidrata el endometrio y favorece la implantación del embrión, que ayuda a eliminar el exceso de hormonas o que aporta al embrión las sales minerales que requiere durante las primeras fases de su desarrollo. Sin embargo, no existe ninguna evidencia científica que demuestre que el consumo de Aquarius aumenta la tasa de embarazo, por lo que se considera que esta información carece de veracidad.

Referencias

Marcas de The Coca-Cola Company

Aquarius (bebida)


La mojarra rayada (Eugerres plumieri) es una especie de pez perteneciente a la familia de los gerreidos.

Descripción
 Puede alcanzar 40 cm de longitud, en promedio 30 cm y 1,02 kg de peso. El cuerpo es plateado con matices azul verdosos hacia la parte dorsal y 10 a1 2 franjas longitudinales delgadas de color pardo oscuro, que siguen las hileras de escamas; el rostro es gris oscuro; las aletas dorsal y caudal sombreadas; la parte frontal de la segunda espina de la dorsal negra; las aletas anal y pélvicas de color amarillo anaranjado.

Alimentación
Se alimenta de insectos acuáticos, crustaceos, microbivalvos y detritus. Se ha determinado que el bivalvo Mytilopsis sallei es el alimento predominante de esta especie; la destrucción de los bancos de estas y otras ostras, está causando la reducción drástica de la población de peces.

Hábitat
Se adapta al agua salobre,  agua dulce y al agua de mar; demersal y de clima tropical y subtropical.

Distribución geográfica
Se encuentra en el Océano Atlántico occidental: desde de Carolina del Norte, Florida y el golfo de México hasta Brasil. Está ausente de las Bahamas y de las islas pequeñas de las Antillas.

Utilización comercial
Se comercializa fresco y se emplea para elaborar harina de pez

Observaciones
Es inofensivo para los humanos.

Referencias

Bibliografía

 Angell, C., 1976. "Una contribución a la biología de la mojarra Eugerres plumieri"; Mem. Soc. Cienc. Nat. La Salle 36(105): 297-310.
 Deckert, G.D. i D.W. Greenfield, 1987. "A review of the western Atlantic species of the genera Diapterus and Eugerres (Pisces: Gerreidae). Copeia 1987(1): 182-194.
 Millares, N., M. Borrero i E. González, 1979. Inducción al desove de Eugerres plumieri (patao) en condiciones de laboratorio. Rev. Cub. Invest. Pesq. 4(1): 64-87.
 Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwán.

Enlaces externos

  BioLib
  AQUATAB
   ITIS
  NCBI

 World Register of Marine Species
 Barcodes of Life

Especies no amenazadas
plumieri
Taxones descritos por Georges Cuvier
Animales descritos en 1830
Peces del océano Atlántico occidental

Eugerres plumieri


An Leptochloa caudata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Karl Moritz Schumann, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni N.W.Snow. An Leptochloa caudata in nahilalakip ha genus nga Leptochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Leptochloa

Leptochloa caudata


Alex Brosque (født 12. oktober 1983) er en australsk fodboldspiller.

Australiens fodboldlandshold

|-
|2004||3||0
|-
|2005||0||0
|-
|2006||1||0
|-
|2007||0||0
|-
|2008||0||0
|-
|2009||0||0
|-
|2010||1||0
|-
|2011||5||3
|-
|2012||9||2
|-
|2013||2||0
|-
!Total||21||5
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Australien

Alex Brosque


Lucian Ene este un profesor universitar de stomatologie, o personalitate în domeniul stomatologiei, președinte de onoare al Societății Române de Stomatologie și fost decan al Facultății de Stomatologie din cadrul Institutului de Medicină și Farmacie București. Conducător de doctorate, adevărat creator de școală, numele său este legat de dezvoltarea învățământului superior de stomatologie din ultimele decenii.

Lucrări științifice
 Lucian Ene - Amprenta în edentația totală, Editura medicală, București, 1970
 Eugen Costa, Lucian Ene, Stelică Dumitrescu - Protetică dentară - Edentația parțiala și edentația totală, Editura Medicală, București, 1975
 Lucian Ene, Irina Ionescu-Pogăceanu, Leziunile coroanelor dentare și tratamentul lor protetic, IMF București, 1978
 Lucian Ene, Protetică dentară – Tratamentul edentației parțiale cu ajutorul protezelor mobilizabile, Editura Didactică și Pedagogică, București, 1981
 Lucian Ene, Andrei Ionescu - Proteza scheletată, Editura Medicală, București 1982
 Lucian Ene, Andrei Ionescu, Emilian Huțu, Edentația parțială tratată cu ajutorul protezelor mobilizabile, IMF București, Facultatea de Stomatologie, Clinica de Protetică Dentară, 1989

Profesori ai Facultății de Medicină a Universității de Medicină și Farmacie "Carol Davila"
Stomatologi

Lucian Ene


Bewcastle Castle er ruinen af en borg i Bewcastle Sogn i det engelske county Cumbria få kilometer fra grænsen til Skotland.

Historie
Borgen blev opført i 1092, hvor romerne i Britannien havde  et fort. Borgen er omkranset af en tør voldgrav, og den nordlige og østlige del af voldgraven genbruger den romerske grøft. Borgen blev ødelagt i 1173, men blev genopbygget i slutningen af 1300-tallet. Den forfaldt til begyndelsen af 1400-tallet, hvor Edvard 4 gav den til sin bror, hertugen af Gloucester, den senere kong Richard 3. Bygningerne blev repareret og portbygningen blev muligvis tilføjet. Fra slutningen af 1400-tallet ejede Huset Musgrave borgen, til den blev ødelagt af Cromwell i 1641. Borgen var ruin i hele 1600-tallet. Selv om en stor del af stenene er genbrugt, står en stor del af portbygningen stadig.

Ordet "castle" i stednavnet Bewcastle refererer sandsynligvis til det romerske fort, som borgen blev bygget på, det giver borgen det usædvanlige navn med to "castle" efter hinanden.

Se også
Liste over borge og slotte i England

Referencer

Litteratur
 *Fry, Plantagenet Somerset, The David & Charles Book of Castles, David & Charles, 1980.

Eksterne henvisninger

Details and picture
Brief details and picture

Slotte i Cumbria
Borgruiner i Storbritannien

Bewcastle Castle


Geneviève Liaume, née Geneviève Louazel, le  à Rennes et décédée le  à Saint-Benoît-la-Forêt en Indre-et-Loire, est une résistante et juste française.

Biographie
Geneviève Liaume habite avec sa famille près du camp de La Lande, dans lesquels étaient notamment enfermées des familles juives depuis fin 1940. Elle travaille dans un café de Sorigny, tandis que son mari, Roger, travaille dans une usine d'armement. Elle sympathise avec la famille Kanter, des Juifs originaires de Pologne. Le père, Jacques, et Henri, le fils aîné, doivent résider au camp, tandis que  la mère, Cylla, et les trois autres enfants, demeurent au lieu-dit « La Horaie ».

L'engagement
En décembre 1940, le père et le fils Kanter, s'évadent du camp. Le fils réussit à franchir la ligne de démarcation. Geneviève et son mari hébergent le reste de la famille pendant six semaines, afin qu'ils rejoignent le fils ainé parvenu en zone libre.

À la suite de cette première opération, Geneviève Liaume et sa famille aident à franchir la ligne de démarcation à plus d'une centaine de personnes, notamment des prisonniers du camp de la Lande. Ils les hébergent, les nourrissent, avec l'aide de la boulangère. Parallèlement, son fils effectue des missions de sabotage pour la résistance. Elle est arrêtée lors du passage de la ligne, mais pas emprisonnée.

Postérité
La famille Liaume restera très discrète sur ces actes de bravoures. Ce n'est qu'en 1987 que Jean-Claude Liaume, leur fils, retrouve par hasard à Paris Henri Kanter et que les deux famille conservent des liens depuis.

Distinctions et hommages

 Juste parmi les nations par le mémorial de Yad Vashem à Jérusalem
 Son nom est cité sur la Place des Justes parmi les nations à Monts

Bibliographie

 Sylvie Pouliquen, Femmes de l'ombre en Touraine, PBCO Editions, 2015

Notes et références

Liens externes

Naissance en février 1916
Naissance à Rennes
Décès en septembre 2017
Décès à Saint-Benoît-la-Forêt
Décès à 101 ans
Centenaire français
Résistante française
Juste parmi les nations français

Geneviève Liaume


ගුවන් විදුලි ජනමාධ්‍යවේදීන් කරුණු රැස් කර ඒවා නිවැරදිව සහ සමබරව ඉදිරිපත් කල යුතු අතර තම වාර්තා විචිත්‍ර කිරීම සඳහා සුදුසු ශබ්ද ප්‍රයෝගද එක් කල යුතුය.ප්‍රවෘත්තියට අදාළ පුද්ගලයන් සමග පැවැත්වූ සම්මුඛ සාකච්ඡා,සහ පසුබිම් ශබ්ද මේ සඳහා යොදාගත හැක. ගුවන් විදුලි ප්‍රවෘත්ති ඉදිරිපත් කරන්නා කියවන හැදින්වීමට රචනා කිරීමට සහ සජීවීව ප්‍රශ්නවලට පිළිතුරු දීමටද ඔවුන්ට සිදුවිය හැක.

රූපවාහිනී මාධ්‍යවේදීන් සිය වාර්තාකරණ විචිත්‍ර කිරීම සඳහා දෘෂ්‍ය ප්‍රයෝග යොදා ගනී. අදාළ සම්මුඛ සාකච්ඡා,සිද්ධිය වූ ස්ථානයේ දර්ශනය සහ ග්‍රැෆික් මේ සඳහා යොදාගැනේ. ගුවන් විදුලි වාර්තාකරුවන් මෙන් මොවුන්ටද ප්‍රවෘත්තියේ හැදින්වීම රචනා කිරීමට සිදුවේ.

රූපවාහිනියේ සහ ගුවන්විදුලියේ වාර්තාකරුවන්ට සිය ප්‍රවෘත්ති ඉදිරිපත් කිරීමේ දී මුද්‍රණ මාධ්‍යවේදීන්ට අදාළ නොවන සීමාවන් පැනවේ. රූපවාහිනී වාර්තාකරුවන් හොදින් සූදානම් වී සිය ඉදිරිපත්කිරීම කලයුතුය.

සටහන්

| Journalism - Broadcast journalism
|}
{|

විකාශන ජනමධ්‍යවේදියා


Un editor de subtítulos es un programa que se utiliza para crear o editar subtítulos sobreponiéndolos y sincronizándolos con imágenes de vídeo. Estos editores normalmente ofrecen vista previa, fácil entrada o edición de texto, tiempo de comienzo y fin, y control sobre posicionamiento y formatos de texto. Los editores de subtítulos se pueden encontrar como programas autónomos, o como parte de una aplicación para la edición de vídeo, o como programas de Internet.

Utilidad

Los subtítulos se utilizan como ayuda para sordos, como clarificación de un diálogo que no se entiende bien, para identificar lugares o personas, para dar información adicional como recetas culinarias, o para traducir otro idioma.

Durante la edición, cada subtítulo consiste de un tiempo de comienzo, texto, final o duración del tiempo de exhibición del texto, estilo del texto y posicionamiento.

El tiempo se mide en fotogramas de vídeo, milisegundos, o en horas:minutos:segundos:fotogramas/milisegundos. El formato de subtítulo que se elija determinará el formato exacto y los caracteres de separación: punto, coma, punto y coma, etc. Un editor de subtítulos deberá ser capaz de convertir un sistema de medición de tiempo en otro distinto.

Características

Un editor de subtítulos suele tener las siguientes características:

 Ser capaz de visualizar diversos formatos de vídeo y de cargar y guardar distintos formatos de subtítulos.
 Permitir vista previa, es decir, reproducción sincronizada de vídeo y subtítulos, con las opciones pause/play y reproducción rápida/lenta hacia detrás/adelante.
 Permitir entrada y edición de texto:
 Poder buscar y reemplazar texto.
 Realizar corrección ortográfica.
 Permitir el desplazamiento hacia atrás o adelante de un subtítulo o bloque de subtítulos.
 Poder cambiar la codificación del texto a UTC-8, Unicode,etc.
 Permitir el cambio de duración de visualización de un determinado subtítulo.
 Cambiar el formato de subtítulo: MicroDVD, MPSub, SubRip,etc.
 Cambiar la velocidad de fotogramas a 24, 25, 29'995, 30, etc.

Sin embargo, no todos los editores de texto son igual de flexibles a la hora de cambiar formatos de vídeo o de subtítulos, ni son igualmente fáciles de usar.

Ejemplos de editores de subtítulos

Para Internet

 Universal Subtitles de Affero GPL
 Online Subtitles Workshop (team edition). Sistema PHP/Javascript de software libre.

Multiplataforma

 Aegisub: software libre. GNU/Linux, OS X, Windows.
 Jubler: software libre. Jubler.org. GNU/Linux, OS X, Windows (Java).
 Gaupol Subtitle Editor: software libre. GNA. GNU/Linux, Windows, OSX. (Python).

GNU/Linux

 Gnome Subtitles: software libre.
 Subtitle Editor: software libre. Para Gnome desktop. GNA.

Windows

 CaptionMaker: comercial. CPC.
 Pers-o-Subtitle Tools
 SubRip: software libre.
 Subtitle Edit: software libre y de código abierto de GPL License
 Subtitle Studio (Untertitelstudio): software libre (alemán). Simon Lehmayr.
 Subtitle Tool: software libre. Tom Zavodny.
 Subtitle Workshop: software libre y la versión 6 es código abierto de GPL License. Andrey Spiridonov.
 WinCAPS Multimedia de Sysmedia: comercial.
 VisualSubSync: software libre.
 PixVis Subtitler - Libre y de pago, Windows. Generador automático de subtítulos, reconocimiento de voz, traducción.

Mac OS X

 MacCaption: comercial. CPC.
 MovieCaptioner: comercial.

Otros programas

 VobSub/VSFilter/DirectVobSub - no es un editor sino un programa complementario de Windows (DirectX filtro) que visualiza los subtítulos durante la repetición del vídeo.

Referencias

Enlaces externos

 Díaz-Cintas, Jorge (2008). The Didactics of Audiovisual Translation (Benjamins Translation Library). John Benjamins Publishing Co., p. 98. ISBN 978-9027216861.

Subtitulado
Edición

Editor de subtítulos


Der Quartierspark Rosenfelder Ring ist eine zwischen 2009 und 2011 neu angelegte Parkanlage im Bezirk Lichtenberg, Ortsteil Berlin-Friedrichsfelde. Sie entstand in zwei Etappen nach dem Abriss eines Schulkomplexes in Verbindung mit benachbarten Sport- und Grünflächen nach einer Bürgerbefragung im Auftrag des Bezirksamts. Er erstreckt sich über drei Geländeterrassen. Mit der Fertigstellung des oberen Bereichs wurde der neue Park am 5. Juni 2010 im Rahmen eines Kiezfestes (Countryfest LIBEZEM) eingeweiht. Die offizielle Übergabe der mittleren und unteren Ebene erfolgte am 28. Mai 2011.

Lage und Geschichte
In den 1960er und 1970er Jahren wurde das Gebiet nördlich der Straße Alt-Friedrichsfelde durch intensive Errichtung von Plattenbauten von einem vorherigen Kleinsiedlungsgebiet zu einem Wohnviertel vor allem für kinderreiche Familien. Dafür entstanden außer den mehretagigen Wohnblöcken Kinderkrippen, Kindergärten (Kitas) auch zwei Schulkomplexe. Seit den 1990er Jahren erfolgte eine altersmäßige Durchmischung der Kiezbewohner, wodurch Kitas und Schulen nicht mehr ausgelastet wurden. Einige mussten nach längerem Leerstand abgerissen werden; mit dem Standort der ehemaligen 14. Oberschule Fritz Schmenkel (Rosenfelder Ring 39) zwischen den Wohnhäusern war die Basis für einen neuen Park gegeben. Die entstandenen Freiflächen sollten zu Erholungszwecken genutzt werden, weswegen in einem vereinfachten Wettbewerbsverfahren das Büro für Garten- und Landschaftsarchitektur Steffi-Regina Betz mit der Planung beauftragt wurde. Im Dezember 2008 und im Januar 2009 konnten Anwohner auf Bürgerversammlungen Einblick in den Entwurf nehmen und ihre Ideen und Vorschläge einbringen. Wichtigster Gedanke war eine generationenübergreifende Nutzung. Ein eigens gebildeter ehrenamtlicher Baubeirat beriet das Bezirksamt bei der Feinplanung und der Realisierung.

Parkentstehung: Erster Bauabschnitt
Im ersten Bauabschnitt vom Herbst 2009 bis Juni 2010 wurde das Gelände neu modelliert, es entstanden ein übersichtliches Wegesystem, Rosenbeete und Spielmöglichkeiten, außerdem wurden Parkbänke aufgestellt. Zu den bereits vorhandenen älteren Bäumen kamen in Kreisbögen angeordnete Neupflanzungen von Zierkirschen, Birken und Walnussbäumen hinzu. Wildrosensträucher und Rasenflächen umgeben die Funktionsbereiche. Die ausgewählten Gehölzarten garantieren im gesamten Jahresverlauf abwechslungsreiche Wirkungen. Die Kosten in Höhe von 340.000 Euro wurden weitestgehend aus dem Programm Stadtumbau Ost getragen.

Der Name der Grünanlage – Quartierspark Rosenfelder Ring – orientiert sich an der umgebenden verzweigten Straße und interpretiert "Rosen", "Felder" und "Ring" durch seine Gestaltung völlig neu.

Parkentstehung: Zweiter Bauabschnitt
Im nächsten Bauabschnitt, der den ehemaligen Sportplatz mit der Laufbahn integrierte, komplettierten ein Tischtennis- und ein Bolzplatz, Fitnessgeräte für Senioren und weitere Bereiche den neuen Park.

Der zweite Parkring um das vorher entstandene Zentrum enthält mehrere verschiedenartige Ballspielmöglichkeiten sowie einen überdachten Treffpunkt für Jugendliche. Außerdem wurde ein spezieller Mädchenbereich mit Sitz- und Balancierbalken, einem Gurtsteg zum Hüpfen und mit einer als Bühne nutzbaren Rundbank gestaltet. Dieser Abschnitt ist mit Sträuchern etwas vom übrigen Parkbereich abgetrennt. In einem äußeren abschließenden Ring wurden in farbige Kunststoffbelagsflächen Geräte zum Training von Gleichgewicht, Ausdauer, Koordination und Kraft eingebaut. Sie stehen allen Interessierten zur Verfügung, zu ihrer effektiven Nutzung sind Anleitungsschilder aufgestellt.

Barrierefrei kann der Park an der Ostseite über den vorhandenen Betonweg betreten bzw. verlassen werden. Der südliche Parkbereich ist aus Sicherheitsgründen mit einem Metallzaun umgeben. Östlich und westlich führen Treppen in den Quartierspark hinein. Die Einweihung des Fitnessbereiches im zweiten Bauabschnitts erfolgte am 28. Mai 2011 im Rahmen des 6. Countryfestes.

Rezeption
Der gesamte Park, auf drei Geländeterrassen angelegt, hat schnell die gewünschte Akzeptanz der Anwohner gefunden. Die Sauberkeit und Sicherheit der großen Grünanlage wird von Mitarbeitern der Stadtbild-Agentur kontrolliert; sie stehen auch für geführte Rundgänge oder als Spielplatzbetreuer zur Verfügung. Mit den einige Jahre lang von der Bezirksbürgermeisterin durchgeführten Kiezspaziergängen wurde hier am 8. Oktober 2011 die Öffentlichkeit noch mehr auf den neuen Park aufmerksam gemacht.

Weblinks

 Quartierspark Rosenfelder Ring: Freizeitsportbereich und Mädchentreff Website der Senatsverwaltung für Stadtentwicklung und Wohnen
 Übersichtsplan der gesamten Anlage des Quartiersparks Rosenfelder Ring (Seite 29) (PDF; 4,6 MB)

Einzelnachweise

Parkanlage in Berlin
Berlin-Friedrichsfelde

Quartierspark Rosenfelder Ring


Yaya Dillo Djérou é um político chadiano, líder da oposição.

Radicado na região sudanesa de Darfur, Djérou é ex-engenheiro de telecomunicações, deixou o Movimento Patriótico de Salvação (MPS), partido do presidente Idriss Déby, e tornou-se líder de uma junta revolucionária ("président du collège révolutionnaire") à frente de uma organização chamada Plataforma para a Mudança, Unidade e Democracia (SCUD), uma aliança rebelde. Em 14 de outubro de 2005, quando o governo de Idriss Déby teve que admitir deserções no exército, especialmente dos zaghawa, etnia do presidente, esses desertores estavam sob a liderança de Djérou. O grupo declarou que pretendia depor Déby. Para abrir negociações com o governo, ele exigiu a libertação de todos os presos políticos.

Abandonou a rebelião armada para se tornar ministro do governo de Déby.
Foi nomeado para o Ministério da Agricultura e depois para o Ministério de Minas e Energia.

Posteriormente foi embaixador do Chade na Comunidade Económica e Monetária da África Central (CEMAC) de junho de 2018 a 11 de maio de 2020. Como presidente do Partido Socialista Sem Fronteiras (PSF), também foi candidato às eleições presidenciais chadianas de 2021.

Em meio a uma crise durante a pandemia de covid, denunciou um "conflito de interesses" em um vídeo que se tornou viral. Segundo ele, a fundação da primeira-dama Hinda Déby Itno se apropria indevidamente dos fundos de alguns ministérios, principalmente nos setores de saúde e educação. Tal acusação o levou a ser exonerado de seu cargo de embaixador e indiciado por difamação.

Em 28 de fevereiro de 2021, as forças de segurança invadiram a casa de Yaya Dillo Djérou em N'Djamena, matando cinco de seus parentes, incluindo sua mãe e filho. Uma declaração do governo diz que o ataque era uma operação para prender Dillo. Duas outras pessoas também foram mortas e cinco ficaram feridas na luta que se seguiu.

Políticos do Chade
Guerra Civil do Chade (2005–2010)

Yaya Dillo Djérou


هذا سرد بالقوائم التي تتأخذ من البيئة و مواضيعها المختلفة أساسا لإنشاءها

قوائم العامة
 قائمة قضايا الحماية
 قائمة مواضيع الحماية
 قائمة البلدان بحسب الأثر البيئي
 قائمة الاتفاقيات البيئية
 قائمة التواريخ البيئية
 قائمة الكوارث البيئية
 قائمة المخاطر الصحية البيئية
 قائمة القضايا البيئية
 قائمة الدعاوي البيئية
 قائمة المنظمات البيئية
 قائمة المواضيع السليمة البيئية
 قائمة مواضيع الدراسات البيئية
 قائمة المواضيع البيئية
 قائمة مواقع الويب البيئية
 قائمة المواضيع الخضراء
 قائمة الاتفاقيات البيئية الدولية
 قائمة الغابات القديمة
 قائمة الأطراف في اتفاقية التعديل البيئية
 قائمة المجلات العلمية في الاقتصاد البيئي
 قائمة الأغاني حول البيئة
 قائمة مبادئ الاستدامة

قوائم الأعلام
 قائمة المهندسين البيئيين
 قائمة الفلاسفة البيئيين
 قائمة وزراء البيئة

قوائم المنشورات
 قائمة الكتب البيئية الأسترالية
 قائمة الكتب البيئية
 قائمة المجلات البيئية
 قائمة المراجعات ومجلات القانون البيئية
 قائمة النشرات الدورية البيئية
 قائمة التقارير البيئية
 قائمة المنشورات البيئية

قوائم أساسية
قوائم القوائم
قوائم مواضيع بيئية

قوائم المواضيع البيئية


سبنسر كومبتون  يعرف أيضاً بلقب إيرل ويلمنغتون  سياسي بريطاني (حوالي العام 1673-2 يوليو 1743). تولى رئاسة الوزارة في بريطانيا من 16 فبراير 1742 إلى 2 يوليو 1743. توفي أثناء بقاءه في المنصب.

بداية حياته
كان كومبتون الابن الثالث لإيرل نورثامبتون الثالث وزوجته ماري نويل، ابنة المعمد نويل الفيكونت الثالث لكامدن. تلقى تعليمه في مدرسة سانت بول وحصل على شهادته الجامعية بعمر 15 عام من كلية الثالوث الأقدس بأكسفورد في 28 فبراير 1690. وفي عام 1687، قبل كومبتون عضوًا في جمعية المعبد الأوسط.

حياته السياسية

مجلس العموم الإنجليزي
والت عائلته حزب المحافظين، ولكنه انضم للحزب اليميني بعد شجار مع شقيقه، الإيرل الرابع لنورثهامبتون. ترشح لأول مرة للبرلمان في دائرة إيست جرينستيد لصالح قريبه إيرل دورست في الانتخابات العامة الإنجليزية عام 1695، لكنه لم ينجح. أصبح دون معارضة أحد عضو برلماني إثر الانتخابات الفرعية في دائرة برلمان آي في 3 يونيو 1698. برز في البرلمان كأحد الشخصيات الهامة بين اليمينيين بسرعة، وأسس مع روبرت والبول شراكة استمرت أكثر من أربعين عامًا. فاز دون معارضة في دائرة آي للانتخابات العامة التي حدثت مرتين في 1701 وفي العامين 1702 و1705.

أمين خزينة المعاشات
في عام 1707، تولى كومبتون منصب أمين خزينة المعاشات، وحافظ عليه طوال السنوات الست التالية. فاز دون معارضة أحد في الانتخابات العامة البريطانية عام 1708، ونشط في البرلمان بعد ذلك على نحو خاص. ظل رئيسًا للجنة الامتيازات والانتخابات، ومحصي لأصوات المقترعين على الجانب اليميني في العديد من الأقسام. أشرف على عدة مشاريع قانونية، وفي 14 ديسمبر 1709، رُشح لينضم إلى لجنة صياغة لوائح الاتهام ضد د. ساشيفيريل. في الانتخابات العامة البريطانية عام 1710، استبعده اللورد كورنواليس –راعيه- كمرشح في دائرة آي البرلمانية بسبب خلاف بينهما، ولكنه لم يجازف بالترشح في أي مكان آخر بسبب مشاركته في قضية ساشيفيريل. مع ذلك، احتفظ بمنصبه كأمين خزينة بعد فوز حكومة حزب المحافظين في انتخابات ذاك العام. يعتقد أن المحافظين وافقوا على بقائه حفاظًا على دعم عائلة كومبتون. في الانتخابات العامة البريطانية عام 1713، أعيد كعضو برلماني في دائرة إيست جرينستيد، وعندما تولى اليمينيون السلطة في عام 1715، أمل أن يتولى منصبًا رفيعًا.

رئيس مجلس العموم
بدلًا من المنصب السياسي الرفيع الذي طمح له، تولى كومبتون منصب أمين خزينة أمير ويلز (ولاحقًا أمين خزينة جورج الثاني). بعد ذلك بوقت قصير، انتخب بالإجماع رئيسًا لمجلس العموم، وبقي شاغلًا لهذا المنصب من 1715 إلى 1727. في عام 1716، تولى منصب المستشار الخاص، وحافظ على منصبه كرئيس لمجلس العموم على الرغم من انقسام اليمينيين عام 1717، فقد انضم حينها إلى تحالف والبول- تونشيند، ووجد نفسه معارضًا للحكومة القائمة آنذاك. تمكن من الحفاظ على منصبه حتى عام 1720، حين انتهى الانقسام.

اشتهر كومبتون بكونه متحدث طليق، فقد قال ذات مرة لعضو برلماني آخر يشكو من المقاطعة المستمرة لحديثه: «لا سيدي، لك حق الحديث، ولكن للمجلس قرار الاستماع».

حمل تولي والبول منصب رئيس الوزراء في عام 1721 شكوك حول مستقبله بعد وفاة جورج الأول وتولي ابنه بعده؛ بسبب تفضيل الأخير لكومبتون أكثر من والبول، وإعلانه أنه سيعطي كومبتون المنصب عند توليه. لتجنب ذلك، سعى والبول إلى إبقاء كومبتون على هامش الحكومة، على الرغم من تعيينه كأمين خزينة للقوات المسلحة، وهو منصب مربح للغاية، من 1722 حتى 1730. في عام 1725، دخل كومبتون حكومة والبول بصفته أمين الختم الشخصي للحاكم وتقلد منصب فارس الطهارة.

فرصة ضائعة

في عام 1727، تولى جورج الثاني العرش وسعى لإحداث التغيير الذي وعد به. ومع ذلك، لم يُنظر إلى كومبتون كرجل يتمتع بقدرة كبيرة، ووصفه أحد المعاصرين بأنه: «رجل كادح وبطيء يعمل بشكل جيد ولكن دون موهبة». على وجه الخصوص، أثبت أنه غير قادر على التنافس مع مقترحات والبول للحصول على امتيازات الملك. وفي اجتماع بين الثلاثة، صرح كومبتون أنه غير قادر على موافاة متطلبات الحكومة، ولكنه كره لوالبول بقي بسبب الإذلال الذي حصل له. بهذه الطريقة، ضيع آخر فرصة جدية للحصول على منصب سياسي مسيطر، وانخفض نفوذه بشكل حاد نتيجةً لذلك. مع ذلك، ظل على علاقة وثيقة جدًا بجورج، ولكنه لم يستطيع تعيينه؛ فقد انتهى العصر الذي يستطيع الملوك اختيار وزرائهم شخصيًا بصرف النظر عن رأي البرلمان.

بيت اللوردات واليمنيين الوطنيين
لإزاحته من مجلس العموم، رفع والبول كومبتون إلى رتبة النبلاء ليصبح بارون ويلمنغتون في مقاطعة ساسكس في 8 يناير 1728. وفي 14 مايو 1730، أصبح فيكونت بيفينسي في مقاطعة ساسكس وإيرل ويلمنغتون، ثم عين رئيسًا للمجلس في ديسمبر ذلك العام. بمرور الوقت، ازداد ارتباطه باليمينيين الوطنيين، الأكثر انتقادًا لوالبول، ولكنه في البرلمان التزم عمومًا بالمحاباة الرسمية للوزارة. في عام 1730، حاول تشكيل تحالف بين حزب الوطنيين اليمينيين ومحافظي هانوفر لإسقاط والبول، ولكنه فشل وحافظ الأخير على منصبه. ومع ذلك، خلال أزمة ضرائب عام 1733، لم يقدم على تنفيذ تهديده بالاستقالة، بعد وعده بلقب فارس الرباط، وهو لقب استحقه. أدى ما سبق إلى زيادة ضعف أتباعه. شغل كومبتون منصب رئيس المجلس حتى عام 1742.

شارك في إنشاء مستشفى اللقطاء في عام 1739، وهو دار أيتام للأطفال المهجورين. أصبحت هذه المؤسسة أكثر الطرق شعبية لإثبات مؤهلات الفرد الخيرية في العاصمة. أدارها آنذاك أعضاء مجلس إدارة متميزون جدًا (منهم لورد ويلمنغتون).

رئيس وزراء
في يناير 1742، خلف والبول في منصب اللورد الأول لخزينة المملكة ورئيس وزراء حكومة كارتريت. وصف ويلمنغتون بكونه رئيس مستبد، وذاع له صيت سيء بين وزرائه، لاتخاذه بعض الإجراءات دون التوصل إلى إجماع. أدى طبعه في العمل لعواقب وخيمة، وتدهورت صحته تدريجيًا. ظل في منصبه حتى وفاته، ليصبح المنصب من نصيب هنري بلهام -أمين خزينة القوات المسلحة.

الحياة الخاصة

في عام 1724، اشترى كومبتون عقار في إيستبورن في ساسكس، وأطلق عليه اسم كومبتون بليس (أي منزل كومبتون). عين المهندس المعماري كولن كامبل (وأكمل بعد وفاة كامبل المهندس ويليام كينت) لإعادة بناء المنزل الذي اكتمل بناؤه في عام 1731.

لم يتزوج قط وتوفي دون إنجاب أية أبناء، ولهذا انقرضت كل ألقابه بوفاته. بيعت أكثر من 1110 قطعة من مكتبته الكبيرة القيمة بالمزاد العلني الذي أقامه كريستوفر كوك على مدار 10 أمسيات، من 27 فبراير إلى 7 مارس 1733.

دفن في مقر عائلة كومبتون وينياتس في وركشير. انتقلت ملكية كومبتون بليس إلى ابن أخيه جيمس كومبتون، إيرل نورثهامبتون الخامس.

إرثه

سميت تيمنًا به مدينتا ويلمنغتون في ولايتي ديلاوير وكارولينا الشمالية وبلدتا ويلمنغتون في ماساتشوستس وفيرمونت وحي ويلمنغتون في لوس أنجلوس. يحمل اسمه أيضًا مشروع كومبتون تاورز السكني في مدينة ويلمنغتون بولاية ديلاوير.

يعتبر كومبتون أول رئيس وزراء بريطاني يتوفى في منصبه. لأخويه الاثنين أحفاد في الولايات المتحدة وبريطانيا العظمى.

مراجع

أشخاص توفوا أثناء شغلهم لمنصب
أشخاص متعلمون في مدرسة القديس بولس
أشخاص من وركشير
خريجو كلية الثالوث الأقدس
رؤساء حكومات في القرن 18
رؤساء منزل في كومنز في بريطانيا العظمى
رؤساء وزراء بريطانيا العظمى
سياسيون توفوا أثناء شغلهم لمنصب
فرسان الرباط
مواليد 1673
مواليد عقد 1670
مواليد في وركشير
وفيات 1743
وفيات في لندن

سبنسر كومبتون


Glaphyridae ist eine Familie der Käfer innerhalb der Überfamilie Scarabaeoidea.

Merkmale

Käfer
Die Käfer haben eine Körperlänge von 6,0 bis 20,0 Millimeter. Ihr dicht behaarter Körper ist langgestreckt und häufig lebhaft gefärbt, wodurch Ähnlichkeit mit Bienen besteht. Die Grundfarbe ist ziegelrot bis schwarz und häufig mit metallischem Schimmer und weißen, roten, gelben oder orangen Haarbinden. Die Fühler sind neun- oder zehngliedrig, bei der Gattung Glaphyrus sind sie möglicherweise auch elfgliedrig. Sie haben an der Spitze eine dreigliedrige Keule. Die Facettenaugen sind teilweise oder vollständig geteilt. Der Epipharynx ist einfach und hat median einen sklerotisierten Fortsatz (Torma). Die Mandibeln sind sklerotisiert und haben an der Mola und mesial eine Bürste. Die Maxillarpalpen sind vier- oder fünfgliedrig, die Labialpalpen sind viergliedrig. Das Tentorium hat eine mediane Brücke und eine einfache Öffnung. Die vorderen Arme sind nach vorne verlängert und vereinen sich dort. Die Stigmen am Mesothorax sind leicht modifiziert. Ein Empodium ist vorhanden. An den Flügeln ist die Flügelader 1Ax an der distalen bogenförmigen Spitze ihres Endes stark ventrad gekrümmt. Der anteromediane bis posteromediane Bereich der Ader 2Ax ist oberhalb des dorso-distalen Grats schwach vergrößert. Der vordere Bereich des dorso-proximalen Grats ist oberhalb des dorso-distalen Grats sehr stark verbreitert. Die Spitze des dorsodistalen Grats ist auf ganzer Länge sehr breit, vorne verlängert und krümmt sich schwach proximal vom dorso-distalen Basis des Bogens. Die Flügelbasis mit der BR-Einbuchtung von 1BP ist von normaler Grüße, ist aber deutlich deltoidförmig. Die Tracheenöffnungen des Hinterleibs sind unterschiedlich ausgebildet, aber alle funktional. Sie befinden sich bei den Glaphyrinae vom ersten bis sechsten oder ersten bis siebten Segment in den Pleuralmembranen und an den übrigen Segmenten auf den Tergiten. Bei den Lichninae befinden sie sich am ersten bis siebten Segment in den Pleuralmembranen (Gattung Lichnia), oder am ersten bis sechsten Segment in den Pleuralmembranen und am siebten Segment auf dem Tergit (Gattung Cratoscelis). Die männlichen Genitalien bestehen aus einem dreifachen Lobus und haben eine unüblich gut sklerotisierte, gekrümmte Basis, die im Verhältnis zu den Parameren groß ist. Bei den Weibchen sind sechs Ovariolen pro Eierstock ausgebildet.

Die Autapomorphien der Imagines sind die Bauweise der Intersegmentalia des Mesothorax, die oben beschriebenen Merkmale der Flügeladerung, einschließlich des Merkmals, dass alle Flügelränder eher gerade, anstatt abgerundet deltoidförmig sind, wie bei verwandten Familien, und dass der mediale Teil der BMP der 2BP deutlich vom restlichen Teil der BMP als eine röhrenförmige Struktur unterschieden ist.

Larven
Der Körper der Larven ist in einem breiten C gekrümmt. Er ist mit zahlreichen Haaren bedeckt. Die Thoraxsegmente und die ersten sechs Hinterleibssegmente tragen je drei Falten. Bei der Gattung Glaphyrus ist ein Paar Ocelli ausgebildet. Die Frontoclypealnaht ist komplett. Die Fühler sind viergliedrig, wobei die Glieder bei manchen Arten stark zurückgebildet sind. Auf dem letzten Fühlerglied befindet sich kein großer Sinnesfleck. Die Galea und Lacinia sind deutlich voneinander getrennt. An den Beinen fehlen die Lauterzeugungsorgane und die Hinterbeine sind nicht verkürzt. Die Klauen tragen je vier Borstenhärchen.

Die Autapomorphien der Larven sind der stark behaarte Körper, einschließlich aller Körperanhängsel, die fast rechteckige Kopfkapsel mit nahezu parallelen Seitenrändern, das letzte Fühlerglied, das etwa zehnmal kürzer als das vorletzte ist, das vorletzte Fühlerglied, das zahlreiche Poren trägt, das basale Glied der Labialpalpen, das charakteristisch nach innen gekrümmt ist, die vier Borstenhärchen an den Klauen und die Klauen, die deutlich vergrößert sind und 80 bis 120 % der Schienenlänge (Tibien) erreichen.

Verbreitung
Die Familie ist holarktisch und neotropisch verbreitet, wobei die Unterfamilie Lichninae im westlichen Südamerika und die Glaphyrinae in der Paläarktis und Nearktis verbreitet ist. Die meisten Arten bewohnen sandige Lebensräume.

Lebensweise
Die Imagines sind tagaktiv und können sehr gut fliegen. Häufig kann man sie fliegend um Blüten oder Pflanzen finden. Die Larven leben außerhalb des Erdbodens an sandigen Ufern von Gewässern und ernähren sich von Detritus.

Taxonomie und Systematik
Die Familie umfasst zwei Unterfamilien mit acht Gattungen und ungefähr 80 Arten. Die Gruppe wurde von Machatschke (1959) in eine eigene Überfamilie gestellt, was jedoch nach der heute geltenden Ansicht nicht richtig ist. Die verwandtschaftliche Stellung der Familie innerhalb der Scarabaeoidea wurde kontrovers diskutiert. Heute nimmt man an, dass die Familie mit der Gruppe, die die Erdkäfer (Trogidae) und Bolboceratidae umfasst, in einem Schwesterverhältnis steht.

 Unterfamilie Lichninae (westliches Südamerika)
Dasychaeta
Lichnia
Cratoscelis
 Unterfamilie Glaphyrinae (Holarktis)
Amphicoma (Paläarktis)
Eulasia
Eulasia pareyssei
Glaphyrus (Paläarktis)
Anthypna (Paläarktis)
Toxocerus (Paläarktis)
Lichnanthe (Syn. Dasydera) (Nearktis)

Belege

Einzelnachweise

Literatur

Weblinks

Käfer
Coleoptera

Glaphyridae


Deraschnja (ukrainisch und russisch ; polnisch Derażnia) ist eine Stadt in der Ukraine etwa 36 Kilometer südöstlich der Oblasthauptstadt Chmelnyzkyj am Fluss Wowk gelegen.

Der Ort wurde 1431 zum ersten Mal schriftlich erwähnt und war eine kleine Kosakensiedlung. Es lag zunächst in Polen in der Woiwodschaft Podolien, wurde zwischen 1672 und 1682 von den Türken besetzt und danach durch Johann III. Sobieski wieder an Polen angeschlossen. 1792 kam der Ort zu Russland und lag administrativ im Gouvernement Podolien. Ab dem 18. Jahrhundert siedelten sich nach und nach Juden im Ort an, die große jüdische Gemeinde wurde während des Zweiten Weltkriegs ausgelöscht.

1987 erhielt Deraschnja erneut das Stadtrecht verliehen und war die Hauptstadt des Rajons Deraschnja. Seit der Verwaltungsreform 2020 gehört es zum Rajon Chmelnyzkyj.

Im Ort gibt es eine große Zuckerfabrik, in den 1870er Jahren wurde die heutige Bahnstrecke Krasne–Odessa mit einem Bahnhof mitten im Ort eröffnet.

Verwaltungsgliederung
Am 12. Juni 2020 wurde die Stadt zum Zentrum der neugegründeten Stadtgemeinde Deraschnja (Деражнянська міська громада/Deraschnjanska miska hromada). Zu dieser zählen auch die Siedlung städtischen Typs Losowe und die 37 in der untenstehenden Tabelle aufgelisteten Dörfer, bis dahin bildete sie die gleichnamige Stadtratsgemeinde Deraschnja (Деражнянська міська рада/Deraschnjanska miska rada) im Norden des Rajons Deraschnja.

Am 17. Juli 2020 kam es im Zuge einer großen Rajonsreform zum Anschluss des Rajonsgebietes an den Rajon Chmelnyzkyj.

Folgende Orte sind neben dem Hauptort Deraschnja Teil der Gemeinde:

Weblinks

 Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der modernen Ukraine (ukrainisch)

Einzelnachweise

Ort in der Oblast Chmelnyzkyj
Rajon Chmelnyzkyj
Ersterwähnung 1431
Stadtrechtsverleihung 1987

Deraschnja


The Imitation Game er en amerikansk historisk dramathriller fra 2014, instrueret af Morten Tyldum og med manuskript af Graham Moore, løst baseret på biografien Alan Turing: The Enigma af Andrew Hodges. I filmen følges blandt andet kryptoanalytikerne Alan Turing og Joan Clarkes kamp i Bletchley Park med at dekryptere meddelelser under Anden Verdenskrig. De er spillet af henholdsvis Benedict Cumberbatch og Keira Knightley.

Filmen modtog en Oscar for bedste filmatisering ved Oscaruddelingen i 2015.

Medvirkende
 Benedict Cumberbatch som Alan Turing
 Keira Knightley som Joan Clarke
 Matthew Goode som Hugh Alexander
 Rory Kinnear som Detective Nock
 Allen Leech som John Cairncross
 Matthew Beard som Peter Hilton
 Charles Dance som Cdr. Alastair Denniston
 Mark Strong som Maj. Gen. Stewart Menzies
 James Northcote som Jack Good
 Steven Waddington som Supt Smith
 Tom Goodman-Hill som Sgt. Staehl
 Alex Lawther som den unge Alan Turing
 Jack Bannon som Christopher Morcom
 Tuppence Middleton som Helen
 David Charkham som Joans far, William Kemp Lowther Clarke
 Victoria Wicks som Joans mor, Dorothy Clarke

Referencer

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2014
Thrillerfilm fra USA
Dramafilm fra USA
Film om 2. verdenskrig fra USA
Film baseret på biografier
LGBT-relaterede film fra USA

The Imitation Game


Republika Hrvatska i Republika Kuba održavaju diplomatske odnose od 23. rujna 1992. Sjedište veleposlanstva je u Madridu.

Veleposlanici
Hrvatska nema rezidentno veleposlanstvo na Kubi. Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Kraljevini Španjolskoj pokriva Republiku Kubu i Kneževinu Andoru.

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Kuba na stranici MVEP-a

Izvori

Kuba
Vanjska politika Kube

Popis hrvatskih veleposlanika na Kubi


Atomradius er radius for et atom, hvor både kernepartikel (nukleon) og elektroner er medregnet. Radius går altså fra atomkernen til den yderste stabile elektronskal for et atom.

Variation
Atomradius stiger efterhånden som man bevæger sig ned i det periodiske system. Jo længere ned man kommer, jo flere elektronskaler har atomet. Dette gælder selvfølgelig når elektronet er i ligevægt. Atomradius mindskes når man går fra venstre mod højre i systemet, idet kernen får en højere ladning.

Atomfysik
Fysisk kemi

Atomradius


Chrysoúpoli, en , est une petite ville du dème de Néstos dans le district régional de Macédoine-Orientale-et-Thrace en Grèce.

Elle est située au centre de la plaine de Néstos, à environ  de l'autoroute Kavála-Xánthi,  de Kavála et  de Xánthi. Dans le passé, Chrysoúpoli était administrativement le siège du dème homonyme, dème fusionné en 2010 dans celui de Néstos, dont elle est devenue le siège.

Selon le recensement de 2011, la population du dème de Chrysoúpoli compte  tandis que celle de la ville s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Ville en Macédoine-Orientale-et-Thrace
Géographie de Kavála (district régional)
Ancien dème en Grèce

Chrysoúpoli (Kavála)


Pablo Sarabia García (Madrid, 11. svibnja 1992.) španjolski je nogometaš koji igra na poziciji desnog krila. Trenutačno igra za Wolverhampton Wanderers.

Klupska karijera

Real Madrid
Godine 2004. kao dvanaestogodišnjak prešao je iz nogometne akademije Escuela de Fútbol Madrid Oeste de Boadilla del Montea u nogometnu akademiju Real Madrida.Za Real Madrid Castillu debitirao je 3. siječnja 2010. u utakmici Segunda Divisióna B protiv Alcorcóna. Dva tjedna kasnije postigao je svoj prvi gol za Castillu i to u utakmici u kojoj je Castilla pobijedila Racing Club de Santander B s visokih 5:2. Za prvu momčad debitirao je kao zamjena zamijenivši Cristiana Ronalda u 72. minuti utakmice UEFA Lige prvaka 2010./11. u kojoj je Real pobijedio Auxerre 4:0.

Getafe
Dana 3. srpnja 2011. prešao je za 3 milijuna eura u Getafe s kojim je potpisao petogodišnji ugovor. Svoj prvi gol za klub postigao je 15. rujna kada je Barcelona porazila Getafe 1:4.

Sevilla
Nakon što je njegov klub relegiran u Segunda División, Sarabia je 9. lipnja 2016. potpisao četverogodišnji ugovor sa Sevillom. Za novi klub debitirao je 14. kolovoza u prvom susretu  Supercopa de Españe u kojem je Sevilla izgubila 0:2 od Barcelone.

Paris Saint-Germain
Dana 2. srpnja 2019. potpisao je petogodišnji ugovor s Paris Saint-Germainom. U ligaškoj utakmici protiv Angersa koji je 5. listopada poražen 4:0, Sarabia je postigao prvi gol na utakmici koji je ujedno bio i njegov prvi za klub te je kasnije postigao dvije asistencije na toj utakmici. Dana 31. srpnja 2020. zabio je odlučujući penal u finalu Coupe de la Liguea protiv Lyona (0:0 prije izvođenja penala).

Sporting CP (posudba)
Dana 1. rujna 2021. posuđen je portugalskom Sportingu. Za novi klub debitirao je deset dana kasnije u ligaškoj utakmici protiv Porta koja je završila 1:1. Svoj prvi klupski pogodak postigao je 28. studenog kada je Sporting pobijedio Tondelu 2:0.

Wolverhampton Wanderers
Dana 17. siječnja 2023. Sarabia je potpisao ugovor s Wolverhamptonom na dvije i pol godine za navodni iznos od 5 milijuna eura.

Reprezentativna karijera
Tijekom svoje omladinske karijere igrao je za sve selekcije Španjolske od 16 do 21 godine osim one do 20 godina. Sa selekcijom do 17 godina osvojio je broncu na Svjetskom prvenstvu 2009., sa selekcijom do 19 godina zlato na Europskom prvenstvu  te ponovno zlato na Europskom prvenstvu sa selekcijom do 21 godine. Za A selekciju Španjolske debitirao je 5. rujna 2019. u utakmici u kojoj je Španjolska pobijedila Rumunjsku 1:2. Svoj prvi gol za reprezentaciju postigao je 15. rujna u utakmici protiv Malte koja je poražena 7:0. Svoj prvi gol na odgođenom Europskom prvenstvu 2020. postigao je u zadnjoj utakmici grupne faze protiv Slovačke koja je poražena 5:0. Zabio je prvi španjolski gol u utakmici osmine finala protiv Hrvatske koju je Španjolska dobila 5:3 u produžetcima. Na Svjetskom prvenstvu 2022. odigrao je samu jednu utakmicu i to utakmicu osmine finale protiv Maroka koja je u regularnom dijelu završila 0:0. Maroko je pobijedio Španjolsku 3:0 na penale, a Sarabia je promašio penal.

Priznanja

Individualna
 Momčad sezone La Lige: 2018./19.

Klupska
Sevilla
 Copa del Rey: 2017./18. (finalist)]
 Supercopa de España: 2016., (finalist) 2018. (finalist)
 UEFA Superkup: 2016. (finalist)

Paris Saint-Germain
 Ligue 1: 2019./20., 2021./22.
 Coupe de France: 2019./20., 2020./21.
 Coupe de la Ligue: 2019./20.
 Trophée des Champions: 2019., 2020., 2022.
 UEFA Liga prvaka: 2019./20. (finalist)

Reprezentativna
Španjolska do 17 godina
 Svjetsko prvenstvo do 17 godina: 2009. (bronca)

Španjolska do 19 godina
 Europsko prvenstvo do 19 godina: 2011.

Španjolska do 21 godine
 Europsko prvenstvo do 21 godine: 2013.

Španjolska
 Finalist UEFA Lige nacija: 2020./21.

Izvori

Vanjske poveznice

Španjolski nogometaši
Nogometaši madridskog Reala
Nogometaši Getafea CF
Nogometaši Seville
Nogometaši Paris Saint-Germaina
Nogometaši Sporting Clube de Portugal
Nogometaši Wolverhampton Wanderersa
Životopisi, Madrid
Aktivni nogometaši

Pablo Sarabia


Fotografii de familie este un film românesc din 2012 regizat de Andrei Cohn. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ileana Puiu, Mihai Dorobanțu, Ioana Flora.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2012 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2012
Filme regizate de Andrei Cohn

Fotografii de familie


O Grupo de Intervenção Socialista (GIS) foi um grupo de intervenção politica, criado imediatamente depois do 25 de Novembro de 1975, e com o fim do Processo Revolucionário em Curso (PREC), partir de uma dissidência de vários elementos do Movimento de Esquerda Socialista (MES) por não se identificarem com o excessivo radicalismo que este estava a seguir.

O grupo criado e dirigido por Jorge Sampaio, juntamente com independentes de esquerda e ex-MES, formalizou a sua orientação política, com a fundação do Grupo de Intervenção Socialista (GIS), uma espécie de terceira via que procurava uma aliança entre os socialistas e as forças comunistas, lançando pontes entre o PS e o PCP  missão que se afigurava difícil face ao clima de quase guerra civil viivido no PREC. O grupo não pretendia ser um partido mas  antes uma plataforma de intervenção e acção politica. Mais conhecida por GIS, designação que nunca foi aceite de bom grado pelos seus membros, a nova formação tinha grande visibilidade na imprensa graças à presença quinzenal de  Jorge Sampaio no Expresso, com artigos de opinião publicados na coluna "Canto Esquerdo".

A sua formalização legal aconteceu a 4 de Março de 1976, uma semana antes do  2º Congresso do MES, de onde tinham saído, no 12º Cartório Notarial de Lisboa,  com os seguintes órgãos diretivos: Jorge Sampaio como Presidente do Secretariado da Comissão Directiva, tendo Nuno Brederode Santos e Jorge Vicente como Vice Presidentes e Armando Trigo de Abreu, Carvalho Afonso, Duarte Soares, Eduardo Prado Coelho, Francisco Teixeira Pereira Soares, Heitor Castanheira, João Cravinho, Luís Mourão, Luís Nunes de Almeida e Santos Lima, como vogais . O conselho de Conselho de Admissão era constituído por César de Oliveira, António Fonseca Ferreira, Joaquim Cavaqueiro Mestre, João Bénard da Costa, José Carlos Megre, Mário Semedo e Nuno Portas e o Conselho Fiscal por José Carlos Serras Gago, Jorge Amaral e Sampaio Cabral.

Nas vésperas das primeiras eleições legislativas, em abril de 1976, o GIS apelou ao "voto útil de esquerda", isto é, no PS ou no PCP e uns dias depois destas eleições, no decurso de uma conferência de Imprensa, dizia que "a esquerda deve apoiar o Partido Socialista, a única hipótese de esquerda saída das eleições" e que "se qualquer dos membros do Grupo de Intervenção Socialista, vier a ser convidado pelo P.S. a integrar o I Governo definitivo, o fará tendo em conta que se torna necessário encontrar uma saída para não agravar o sacrifício das classes trabalhadoras e velar pela independência nacional". Mário Soares repetiu a vitória das eleições do ano anterior para a Constituinte, mas ficou longe da maioria absoluta e empenhou-se na formação de um governo minoritário do PS sozinho. Sampaio, apostado em fazer funcionar a "maioria de esquerda" (o PCP ficara em 4.º lugar, com 14,4%, atrás do CDS), intitulou o comunicado da GIS em que fazia o balanço da votação "A social-democracia perdeu as eleições".

Em 1978, cerca de 36 membros do GIS aderem ao PS, por convite de Mário Soares, que então preparava o II Governo Constitucional, em coligação com o CDS.  No decorrer do processo, Mario Soares convida Sampaio para o lugar de Ministro da Saúde que recusa, dado que não concorda com o acordo parlamentar com o CDS.

Fundações em Portugal em 1976
Organizações extintas de Portugal

Grupo de Intervenção Socialista


Crkva sv. Jurja nalazi se u Gdinju, općina Jelsa, otok Hvar.

Opis dobra
Crkva sv. Jurja se prvi put spominje 1558. godine. Godine 1691. uz južni zid dograđuje se kapela, a godine 1750. dograđena je i sjeverna kapela jednakog oblikovanja. Kapele su zidane kamenom, s manjim bočnim prozorima, svođene bačvastim svodom. Sredinom XVIII. stoljeća produljen je glavni brod prema zapadu i oblikovano novo pročelje s baroknim portalom nad kojim je kamena rozeta. U zabatu glavnog pročelja izgrađena je 1804. godine kamena trodijelna preslica. Na sjeveru apside dograđena je sakristija u 18. stoljeću. Svi su krovovi pokriveni kamenom pločom. Izgradnjom nove župne crkve 1902. godine, stara je napuštanjem još brže propadala, a sve pokretne umjetnine prenesene u novu crkvu i sakristiju.

Zaštita
Pod oznakom Z-4785 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Juraj, Gdinj, stara
Gdinj
Juraj, Gdinj, stara

Crkva sv. Jurja u Gdinju (stara)


Agnorhiza, biljni rod iz porodice glavočika smješten u podtribus Engelmanniinae, dio tribusa Heliantheae. Postoji pet priznatih vrsta iz Kalifornije i sjeverozapadnog Meksika.

Rod je opisan 1999.

Vrste
 Agnorhiza bolanderi (A.Gray) W.A.Weber
 Agnorhiza elata (H.M.Hall) W.A.Weber
 Agnorhiza invenusta (Greene) W.A.Weber
 Agnorhiza ovata (Torr. & A.Gray) W.A.Weber
 Agnorhiza reticulata (Greene) W.A.Weber

Sinonimi
 Balsamorhiza sect. Agnorhiza Jeps., 1925.; bazionim
 Wyethia sect. Agnorhiza (Jeps.) W.A. Weber, 1946.

Izvori

Heliantheae

Agnorhiza


Thelma i Louise (engl. Thelma & Louise, 1991.), film ceste američkog redatelja Ridleya Scotta, sa Susan Sarandon i Geenom Davis u glavnim ulogama. Ostvario je šest nominacija za filmsku nagradu Oscar; Sarandon i Davis obje su nominirane za najbolju glavnu žensku ulogu. Oscara je osvojio za najbolji scenarij, autorice Callie Khouri.

Priča sa snažnom ženskom porukom prati odlazak dviju prijateljica na izlet automobilom, no put se neočekivano pretvara u bijeg pred policijom i simbolični put prema osobnoj slobodi. Harvey Keitel je suosjećajni detektiv koji ih nastoji uhvatiti. U filmu su igrali i Michael Madsen te Brad Pitt kojem je uloga mladog lopova J.D.-ja bila jedna od prvih značajnijih na filmu. Thelma Dickinson (Geena Davis) je mlada kućanica u braku s Darrylom, prodavačem tepiha koji je emotivno zlostavlja. Louise Sawyer je konobarica oštra jezika, zaposlena u zalogajnici. U vezi je s glazbenikom Jimmyjem (Michael Madsen) koji je većinu vremena na putu. Automobilom kreću na vikend-odmor u ribarsku kolibu u planinama, tražeći odmor od turobne svakodnevnice koju žive u Arkansasu na američkom Jugu. Putem staju u baru uz cestu, gdje Thelma upoznaje Harlana (Timothy Carhart) i pleše s njim. Harlan je kasnije pokuša silovati na parkiralištu, no dolazi Louise i zaprijeti mu oružjem. Harlan ih na odlasku vrijeđa te ga Louise u napadu bijesa doista ustrijeli i ubije. Prestravljena Thelma je odvodi do automobila te bježe s mjesta događaja, što oblikuje daljnji tijek radnje i vodi k dojmljivom završetku.

Film su pozitivno primile publika i kritika te je utjecao na niz drugih filmova i umjetničkih ostvarenja. Američka Kongresna knjižnica ga je 2016. pohranila u Nacionalni filmski registar, kako bi ostao trajno sačuvan zbog kulturnog, povijesnog i estetskog značaja.

Izvori

Američki filmovi
Filmovi ceste
Dramski filmovi
Filmovi 1990-ih

Thelma i Louise


Onthophagus sayapensis é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Ochi & Kon em 2005.

Referências

Ligações externas

sayapensis
Coleópteros descritos em 2005

Onthophagus sayapensis


Rukeyser ist der Familienname folgender Personen:

 Louis Rukeyser (1933–2006), US-amerikanischer Schriftsteller und Journalist
 Muriel Rukeyser (1913–1980), US-amerikanische Schriftstellerin, Übersetzerin und politische Aktivistin

Rukeyser


Hisagita Misa (Breathmaker, Breath Maker, Breath-Maker), Breathmaker je Bog Stvoritelj plemena Seminola. Napravio je ljude od gline i poučio ih umijeću civilizacije. Povezan je s Mliječnom stazom koju je stvorio kao vlastiti dom i koja se u tradicionalnoj seminolskoj kozmologiji smatra zagrobnim životom. Nakon kolonizacije, neki Seminoli počeli su povezivati Breathmaker s Isusom, a Mliječnu stazu s  rajem (nebesima).

Izvori

Indijanska mitologija (bogovi stvaratelji)
Seminole

Hisagita Misa


Majić je hrvatsko prezime, koje se najčešće pojavljuje u Hercegovini i u Vrgorcu u Hrvatskoj.

Osobe s prezimenom Majić
Edita Majić (rođ. 1970.), bivša hrvatska kazališna i filmska glumica
Častimir Majić (rođ. 1914.), hrvatski teolog, svećenik i redovnik
Mirjana Emina Majić (rođ. 1932.), hrvatska književnica iz Australije
Šima Majić (rođ. 1992.), hrvatska pjesnikinja iz Bosne i Hercegovine
Vlatko Majić (rođ. 1956.), hrvatski književnik

Izvori

Hrvatska prezimena

Majić


أحمد العمير لاعب كرة قدم سوري، يلعب مع الكرامة الحمصي.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في لبنان
لاعبو كرة قدم رجالية سوريون
لاعبو كرة قدم رجالية سوريون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الأردن
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في سلطنة عمان
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الكويت
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في العراق
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من حمص
رياضيون سوريون مغتربون في الأردن
رياضيون سوريون مغتربون في العراق
رياضيون سوريون مغتربون في الكويت
رياضيون سوريون مغتربون في سلطنة عمان
رياضيون سوريون مغتربون في لبنان
رياضيون من حمص
لاعبو الدوري السوري
لاعبو الدوري الكويتي
لاعبو الدوري اللبناني لكرة القدم
لاعبو دوري المحترفين العماني
لاعبو كرة قدم سوريون
لاعبو كرة قدم مغتربون سوريون
لاعبو كرة قدم مغتربون في الأردن
لاعبو كرة قدم مغتربون في العراق
لاعبو كرة قدم مغتربون في الكويت
لاعبو كرة قدم مغتربون في عمان
لاعبو كرة قدم مغتربون في لبنان
لاعبو كرة قدم من حمص
لاعبو منتخب سوريا لكرة القدم
لاعبو نادي الجيش (سوريا)
لاعبو نادي الرمثا
لاعبو نادي الصفاء
لاعبو نادي الطليعة
لاعبو نادي الفحيحيل
لاعبو نادي الكرامة
لاعبو نادي الوحدة (سوريا)
لاعبو نادي شباب الأردن
لاعبو نادي صور
مواليد 1403 هـ
مواليد 1983
مواليد في حمص
مهاجمو كرة قدم رجالية

أحمد العمير


A Escadaria Jair Amorim está localizada no município de Santa Leopoldina, interior do estado do Espírito Santo. Mais precisamente, a escadaria liga a Rua Costa Pereira e a Avenida Presidente Vargas.

A Escadaria
Antes da construção da escadaria, a via era a Rua Castelo Branco e era bastante íngreme. Em abril de 1934, a escadaria foi inaugurada com o intuito de facilitar a locomoção dos transeuntes entre a Rua Costa Pereira e a Avenida Presidente Vargas. Inicialmente, recebeu o nome de Escadaria Castelo Branco. Em 24 de janeiro de 2001, por meio da Lei Municipal nº 1004, passou a homenagear o musicista Jair Amorim.

A escadaria tem 38 degraus e conta com um patamar em arco no meio do percurso, que funciona como uma espécie de púlpito e mirante para a Avenida Presidente Vargas. Nesse patamar e na própria escadaria, são realizadas apresentações culturais ao longo do ano. É um local de encontro da população.

O homenageado
Jair Amorim, que dá nome à escadaria, nasceu em 1915, na cidade de Santa Leopoldina, e mudou-se para cidades maiores como Colatina, Vila Velha e Vitória. No início da década de 1940, mudando-se para o Rio de Janeiro, onde teve sucesso em sua carreira musical. Ele é autor de vários sucessos gravados por artistas da MPB e reconhecidos nacionalmente, dentre elas:

 Alguém me Disse, na voz de Gal Costa;
 Conceição, na voz de Cauby Peixoto;
 Alguém como tu, na voz de Dick Farney; e
 Sentimental demais, na voz de Altemar Dutra.

Ver também

 Lista do patrimônio cultural de Santa Leopoldina

Fundações no Brasil em 1934
Patrimônio histórico de Santa Leopoldina
Santa Leopoldina

Escadaria Jair Amorim


Zend Hanedanı (), 1750-1794 yılları arasında İran dolaylarında hüküm sürmüş İran devletidir. Hanedan, Luristan'da Nadir Şah Afşar tarafından doğu İran'a sürülmüş fakat onun ölümünden sonra tekrar geri gelmiştir.

Lek kökenli Zend aşiretinin başkanı Kerim Han tarafından kurulmuştur.

Kerim Han ve Alimerdan Han Bahtiyarî 1747 yılında Nadir Şah'ın ölümünden doğan karmaşa ve yönetim boşluğundan yararlanarak orta İran´ın yönetimini ele geçirmişlerdir. Daha sonra ikisi birlikte Safevî hanedanından olan bir şehzade seçerek kendileri için III. İsmail adında bir kukla hükümdar oluşturdular. Kerim Han askerî kumandan olmayı seçerken, Alimerdan Han sivil bir yönetici olmayı seçti. Bir süre sonra hem III. İsmail adındaki kukla hükümadarı hem de ortağı Alimerdan Han'ı bertaraf eden Kerim Han 1760 yılında kendi hanedanı, Zendi Hanedanı kurdu. Hiçbir zaman hükümdar sıfatını kullanmadı ve kendini Halkın Vekili olarak adlandırdı.

Kerim Han devletinin başkentini Şiraz kenti olarak ilân etmiştir. Dışişlerinde Azerbaycan'da bulunan Azad Han'a ve Osmanlı Devleti'ne karşı sürdürdüğü politikalar Azerbaycan ve Basra'yı kendi yönetimi altına almasına yardımcı olmuştur. Yine de Nadir Şah'ın torunlarından birine Horasan'da özerk bir yönetici olarak kalmasına izin vermişse de baş düşmanı Kaçarlar ile mücadeleye hiç ara vermemiştir. Kaçarlar'ın önderi Muhammed Hasan Han Kaçar Kerim Han ve oğulları tarafından sonunda mağlûp edilerek Şiraz'a tutsak olarak getirilmiştir.

Dışişleri politikası olarak Kerim Han, Safevîler dönemindeki canlı ticaret yaşamını geri getirmek düşüncesi ile İngilizler'e Buşehr limanında ticaret yapmaları için bir merkez kurmalarına izin vermiştir. Bu İngiltere'nin Hindistan ile olan bağlantısını güçlendirmiş ve İngilizler'in İran üzerindeki etkisini arttırmıştır.

Kerim Han'ın yaptırdığı önemli eserler Şiraz'da bulunan Vekil Kalesi, Velik Pazar ve birçok cami ile bahçedir. Ayrıca kendilerinden sonra işbaşına geçecek olan Kaçarlar'ın başkenti olacak Tahran'daki saray da Kerim Han tarafından yaptırılmıştır.

Kerim Han´ın 1779'da ölmesinin ardından ülkede yaşanan boşluk ve karmaşa, ülkeyi düşmanlardan gelecek her türlü saldırıya açık hâle getirmişti. Kendisinden sonra tahta geçen oğlu Ebu el-Feth ülkeyi yeterince iyi yönetememiş ve üvey amcası Zeki Han (Kerim Han'ın başkumandanı) tarafından yönlendirilmiştir. Ali Murad, Cafer Han gibi diğer hükümdarlarda Kerim Han'ın hükümdarlığı süresince izlediği politikayı yakalamakta başarısız olmuşlardır.

Zend Hanedanı'nın en büyük düşmanları Kaçarlar'dı. Kaçarlar´ın önderi Ağa Muhammed Han, krallığın yıkılması için büyük çalışmalarda bulunuyordu. Sonuçta, 1779´da, Kerim Han´ın yeğenlerinden Lütf Ali Han kendini yeni kral olarak ilân etti. Lütf Ali´nin 1794'e kadar süren hükümdarlığının büyük bölümü Kaçarlar hanı ile savaşarak geçti. Fakat daha sonra bir savaş sırasında Kaçarlar'a tutsak düşerek Bam Kalesi'nde öldürüldü ve Zend Hanedanı yıkıldı.

Zend Hanedanı'nın yönetiminde, Safevîler döneminde Osmanlı Devleti'ne kaptırılan bazı topraklar da geri alınarak ülke sınırları genişletilmiştir. Hanedanın kısa egemenlik dönemine karşın bu dönemde sanat alanında kayda değer eserler verilmiş, Zend sanatı doğmuştur. Kendilerinden sonra gelen Kaçarlar'ı sanat konusunda etkilemişler ve Kaçarlar'ın verdikleri eserler Zend sanatından esintiler taşımıştır.

Çıkarlar doğrultusunda Zendlerin izlediği bir başka politika da kendilerini Hükümdar yerine Vekil'el Ro'aya - Halkın vekili olarak adlandırmalardır. Bu propagandayı yapmalarındaki amaçlardan biri de daha önce hüküm sürmüş olan Safevîler'in yaptığı gibi halktan bütünü ile kopuk bir hükümdar olmamak ve dönemin isteklerine karşılık vermektir.

İran'da 1979 yılında yapılan İslâmi Devrim'in ardından adları yeni cumhuriyetçi hükûmet tarafından ülkedeki cadde, sokak, anıt ve diğer topluma açık yerleden kaldırılmayan tek hanedandır.

Zend Hanedanının hükûmdarları

Kaynakça

Ayrıca bakınız

Zend Hanedanı Hükümdarları listesi(1751-1794)
Kaçar Hanedanı

Dış bağlantılar

 http://www.iranchamber.com/history/zand/zand.php
 https://web.archive.org/web/20060221110309/http://www.iranologie.com/history/history13.html
 http://www.friesian.com/iran.htm#zand

Asya'daki eski monarşiler
Orta Doğu tarihindeki devletler
Orta Doğu kraliyet aileleri
Şii devletler
Lurlar
İran devletleri
İranlı hanedanlar
18. yüzyılda İran'da kurulan oluşumlar
1750'de kurulan bölgeler ve ülkeler
18. yüzyılda İran
18. yüzyılda Gürcistan
18. yüzyılda Azerbaycan
1794'te varlığı sona eren bölgeler ve ülkeler

Zend Hanedanı


Elk Grove Unified School District v. Newdow, 542 U.S. 1 (2004), was a case decided by the U.S. Supreme Court. The lawsuit, originally filed as Newdow v. United States Congress, Elk Grove Unified School District, et al. in 2000, led to a 2002 ruling by the United States Court of Appeals for the Ninth Circuit that the words "under God" in the Pledge of Allegiance are an endorsement of religion and therefore violate the Establishment Clause of the First Amendment to the United States Constitution. The words had been added by a 1954 act of Congress that changed the phrase "one nation indivisible" into "one nation under God, indivisible". After an initial decision striking the congressionally added "under God", the superseding opinion on denial of rehearing en banc was more limited, holding that compelled recitation of the language by school teachers to students was invalid.

On June 14, 2004, the Supreme Court held Michael Newdow, as a noncustodial parent, did not have standing to bring the suit on his daughter's behalf. The mother was previously given sole legal custody of the daughter. The Ninth Circuit's decision was thus reversed as a matter of procedural law, so it did not consider the constitutional question raised by the case.

On January 3, 2005, a new suit was filed in the U.S. District Court for the Eastern District of California on behalf of three unnamed families. On September 14, 2005, District Court Judge Lawrence Karlton ruled in favor of Newdow. Citing the precedent of the 2002 ruling by the Ninth Circuit Court of Appeals, Judge Karlton issued an order enjoining the school district defendants from continuing their practices of leading children in the pledge with "under God." The case was later appealed to the Ninth Circuit under Newdow v. Carey and was reversed.

U.S. District Court Case
Michael Newdow, a Sacramento, California attorney and emergency medicine physician, filed suit in March 2000 against the Elk Grove Unified School District. Newdow sued as the next friend on behalf of his daughter, who was enrolled in the Elk Grove public schools. He said the words "under God" in the Pledge of Allegiance amounted to an unconstitutional establishment of religion and that, as such, the daily recitation of the Pledge with the offending words interfered with his right to inculcate his daughter with his religious beliefs.

U.S. Magistrate Judge Peter A. Nowinski found the Pledge was constitutional. The District Court accepted the magistrate's finding and dismissed the case on June 21, 2000. Newdow then appealed.

U.S. Court of Appeals, Ninth Circuit
The Ninth Circuit issued three opinions in the case, as outlined below.

Newdow I – June 26, 2002

A three-judge panel of the court unanimously found Newdow had standing as a parent to challenge a practice that interferes with his right to direct the religious education of his daughter. On the merits of the case, the court reversed the trial court decision on a 2-to-1 vote, on June 26, 2002. The majority opinion was written by Judge Alfred T. Goodwin with a partial concurrence and partial dissent written by Judge Ferdinand F. Fernandez.

In reviewing the case, the court applied the Lemon Test, the Endorsement Test, and the Coercion Test. In doing so, the Court concluded recitation of the Pledge with the words "under God" included violated the Establishment Clause.

Fernandez asserted in his partial dissent that the religious content of the "under God" addition is so small that it is de minimis—so trivial as to be properly beneath judicial notice.

Public and congressional reaction to the Ninth Circuit's decision was decidedly negative. About 150 Members of Congress stood on the front steps of the Capitol and recited the Pledge including the words under God; and the Senate passed a non-binding resolution affirming the presence of under God by a unanimous vote.

Newdow II – December 4, 2002

After the June opinion was issued, Sandra Banning—the mother of the child in question (Newdow and Banning were not married) filed a motion to intervene or, alternatively, to dismiss Newdow's complaint. She declared that although she and Newdow shared physical custody of their daughter, a California court order granted her exclusive legal custody of the child, including the sole right to represent her legal interests and make all decisions about her education and welfare. Banning further stated that her daughter is a Christian who believes in God and has no objection either to reciting or hearing others recite the Pledge of Allegiance, or to its reference to God. Banning said she believed her daughter would be harmed if the litigation were permitted to proceed because others might incorrectly perceive the child as sharing her father's atheist views. Banning accordingly concluded, as her daughter's sole legal custodian, that it was not in the child's interest to be a party to Newdow's lawsuit.

The court's second published opinion noted that Newdow no longer claimed to represent his daughter, but the judges unanimously concluded that Banning's sole legal custody of the child did not deprive Newdow, as a noncustodial parent, of Article Three standing to object to unconstitutional government action affecting his child. The court further held that under California law Newdow retained the right to expose his child to his particular religious views even if those views contradicted the mother's, and that Banning's objections as sole legal custodian did not defeat Newdow's right to seek redress for an alleged injury to his own parental interests.

Newdow III – February 28, 2003

Defendants sought en banc review. This was denied and an amended order and opinion was issued in February 2003. The amended opinion omitted the initial opinion's discussion of Newdow's standing to challenge the 1954 Act and declined to determine whether Newdow was entitled to declaratory relief regarding the constitutionality of that Act.

On September 11, 2003, Newdow was awarded partial custody of his daughter, including joint legal custody.

Quotations and legal detail

From the 9th circuit hearing:
 Decided – the 1954 insertion of "under God" was made "to recognize a Supreme Being" and advance religion at a time "when the government was publicly inveighing against atheistic communism"—a fact which (according to the court) the federal government did not dispute. The court also noted that when President Dwight D. Eisenhower signed the act which added the phrase "under God," he also announced "From this day forward, the millions of our school children will daily proclaim in every city and town, every village and rural schoolhouse, the dedication of our Nation and our people to the Almighty."
 Judge Alfred Goodwin from the 9th Circuit remarked: "A profession that we are a nation 'under God' is identical, for Establishment Clause purposes, to a profession that we are a nation 'under Jesus,' a nation 'under Vishnu,' a nation 'under Zeus,' or a nation 'under no god,' because none of these professions can be neutral with respect to religion."

U.S. Supreme Court

On March 24, 2004 the Supreme Court of the United States heard oral argument in the case to consider two questions: (1) whether Newdow had standing as a noncustodial parent to challenge the School District's policy on recitation of the Pledge, and (2) if so, whether the policy offends the First Amendment.

Justice Antonin Scalia recused himself from the case after a request by Newdow that cited Scalia's disapproval of the Ninth Circuit decision in a public speech. According to Scalia, many lower courts often misinterpret the Establishment Clause, extending its proscription of religiosity in the public sphere.

On June 14, 2004, in an opinion written by Justice John Paul Stevens, five of the remaining eight justices – Stevens, Anthony Kennedy, Stephen Breyer, David Souter, and Ruth Bader Ginsburg – found Michael Newdow lacked standing to bring the case as "next friend" to his daughter, because Sandra Banning had sole legal custody of the child at the time – including exclusive authority over the girl's education. The majority also found that Michael Newdow lacked prudential standing to bring the case on behalf of himself due to the custody arrangement. This resulted in reversal of the Ninth Circuit's decision as a matter of procedural law.

The other three justices concurred in the judgment reversing the Ninth Circuit, but dissented on the issue of standing. They found Michael Newdow did have standing to bring the suit. Thus, they proceeded to examine the constitutional question, and in doing so they found it did not offend the Constitution. Chief Justice William Rehnquist wrote an opinion in which the other two joined in part; and both justice Sandra Day O'Connor and Justice Clarence Thomas wrote their own separate opinions.

Rehnquist's opinion asserts the term "under God" does not endorse or establish religion but it actually asserts that the term merely acknowledges the nation's religious heritage, in particular the role of religion for the Founding Fathers of the United States. Thus, according to the opinion, the Pledge is a secular act rather than an act of indoctrination in religion or expression of religious devotion.

Justice Thomas, by contrast, asserts that finding the Pledge unconstitutional is an unjustifiable expansion of the meaning of "coercion" as that term is used in legal precedent: to prohibit compelling students in a "fair and real sense" by "subtle and indirect public and peer pressure" (see, Lee v. Weisman) to be prayerful, as well as prohibiting actual coercion by force of law and threat of penalty. Further, he argues that the Establishment Clause ought not be considered a right that attaches to individuals pursuant to the Incorporation Doctrine, because he believes the clause only prohibits interference by the federal government in the right of individual states to establish their own official religions – notwithstanding current majority opinion on the question is against states having such a right, as a result of the Incorporation Doctrine.

In a concurring opinion Justice O'Connor referenced the endorsement test and wrote: "When a court confronts a challenge to government-sponsored speech or displays, I continue to believe that the endorsement test "captures the essential command of the Establishment Clause, namely, that government must not make a person's religious beliefs relevant to his or her standing in the political community by conveying a message 'that religion or a particular religious belief is favored or preferred.' " County of Allegheny v. American Civil Liberties Union, Greater Pittsburgh Chapter, 492 U. S. 573, 627 (1989) (opinion of O'Connor, J.) (quoting Wallace v. Jaffree, 472 U. S. 38, 70 (1985) (O'Connor, J., concurring in judgment)).

See also
List of United States Supreme Court cases, volume 542
List of United States Supreme Court cases
Religious Heritage of America
West Virginia State Board of Education v. Barnette (1943)

References

External links

 Oral Argument
 Ninth Circuit decision

Establishment Clause case law
United States education case law
United States Supreme Court cases
2004 in United States case law
Pledge of Allegiance
2004 in religion
2004 in education
Education in Sacramento County, California
American Civil Liberties Union litigation
Legal history of California
United States Supreme Court cases of the Rehnquist Court
Alliance Defending Freedom litigation


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 Hafsa bint Ömer, İslam peygamberi Muhammed'in eşi, Ömer bin Hattab'ın kızı (d. y. 605)
 Zeyd bin Sabit, İslam peygamberi Muhammed'in vahiy kâtiplerinden olan sahabe (d. 612)

665


Mar Hicks est une historienne des sciences, du genre connue pour ses travaux sur l'histoire des femmes dans l'informatique. En 2017, Mar Hicks publie Programmed Inequality: How Britain Discarded Women Technologists and Lost Its Edge in Computing.

Biographie
Mar Hicks obtient un Bachelor of Arts en histoire européenne moderne de l'Université de Harvard avec sa thèse The Price of Excellence : Coresidence and Women's Integration aux universités d'Oxford et de Harvard, 1964-1977. Mar Hicks étudie l'histoire à l'Université d'Oxford pendant un an. Après avoir obtenu une maîtrise du département d'histoire de l'Université Duke, Mar Hicks obtient un doctorat, au Département d'histoire de l'Université Duke.

Avant de soutenir sa thèse, Mar Hicks travaille à l'Université de Harvard en administration système, sur Unix. Mar Hicks déclare que cette expérience lui a apporté un éclairage sur ses recherches sur l'histoire de la technologie.

Mar Hicks est successivement professeure adjointe dans différentes universités : à l'Université d'État de la Caroline du Nord à Raleigh, à l'Université Duke à Durham, à l'Illinois Institute of Technology à Chicago et à l'Université du Wisconsin-Madison.

Mar Hicks est ensuite professeure agrégée titulaire à l'Institut de technologie de l'Illinois.

Les recherches de Mar Hicks se concentre sur les questions d'inégalité dans la technologie, en particulier les discriminations genrées dans l'industrie informatique. Son livre Programmed Inequality : How Britain Discarded Women Technologists and Lost Its Edge In Computing montre que la Grande-Bretagne a mis en place dans les années 1960 et 1970 un système de façon à remplacer de façon systématique les femmes qui occupaient des postes informatiques par des hommes.

Mar Hicks se base sur cette histoire lorsqu'elle traite des questions contemporaines de genre dans l'industrie du numérique. Mar Hicks par ses travaux de recherche, attribue la création des premiers sites de rencontres à l'ère du mainframe, à des femmes. Mar Hicks montre que les femmes étaient à l'avant-garde de la création d'entreprises de rencontres par ordinateur, contrairement à ce que l'on pensait auparavant.

Mar Hicks est rédactrice en chef adjointe des Annals of the History of Computing de l' IEEE .

Mar Hicks est une personne non binaire et utilise le pronom iel.

Distinctions

 2019 IEEE Computer Society Best Paper Award pour Hacking the Cis-Tem: Transgender Citizens and the Early Digital State
 2018-2019 : National Humanities Center, Triangle Park, Caroline du Nord, Fellow
 2019 : American Historical Association, Prix Herbert Baxter Adams d'histoire européenne pour Programmed Inequality
 2018 : Société pour l'histoire de la technologie, prix Hacker pour Programmed Inequality
 2018 : Conférence nord-américaine sur les études britanniques, Prix Stansky pour les Programmed Inequality
 2018 : Association of American Publishers, prix PROSE pour Programmed Inequality
 2017 : British Business Archives Council, prix Wadsworth pour Programmed Inequality

Publications

Notes et références

Liens externes

Historien américain du XXIe siècle
Professeur à l'université du Wisconsin à Madison
Étudiant de l'université Harvard
Étudiant de l'université Duke
Historienne américaine
Personnalité non binaire

Mar Hicks


Iftar (în arabă:إفطار) este masa care este luată în fiecare seară, de către musulmani, după apusul soarelui în timpul postului din luna Ramadan. Termenul iftar este similar cu fitr (în Eid ul-Fitr, sărbătoarea care marchează sfârșitul Ramadanului), cu sensul de "rupere rapidă". În afara acestui context, termenul se referă la micul dejun.

Iftar poate fi o masă de familie sau un banchet într-o moschee sau în alt loc public.

Este, de asemenea, numit ftour sau ftor' în dialectele nord-africane.

Referințe

Legături externe

 Ramadan 2015 Time Table
 Rulings for Iftar (Breaking the fast after sunset)

Mâncare
Shariah
Cuvinte și expresii în limba arabă

Iftar


Nürnberška načela skup su smjernica za određivanje ratnih zločina i pravnih sastavnica ratnog zločina. Dokument je izradila Komisija za međunarodno pravo Ujedinjenih naroda kako bi se ustanovila pravna načela na kojima bi se mogli temeljiti tadašnji Nürnberški procesi, suđenja članovima nacističke stranke nakon Drugog svjetskog rata.

Načela

Načelo I
Svaka osoba koja počini djelo koje predstavlja zločin prema međunarodnom krivičnom pravu za to je odgovorna i podložna je kazni.

Načelo II
Činjenica da unutarnje pravo države ne izriče kaznu za čin koji predstavlja zločin pod međunarodnim pravom ne oslobađa osobu koja je taj čin počinila od odgovornosti prema međunarodnom pravu.Pojednostavljeno: "Osoba koja je počinila zločin prema međunarodnom pravu će snositi posljedice iako taj čin nije zločin prema zakonu neke države (npr. one u kojoj je počinjen)."

Načelo III
Činjenica da je osoba koja je počinila čin koji predstavlja zločin prema međunarodnom pravu, djelovala kao šef države ili odgovorni državni dužnosnik, ne oslobađa je odgovornosti prema međunarodnom pravu.

Načelo IV
Činjenica da je osoba djelovala prema naredbi svoje Vlade ili nadređenog ne oslobađa je odgovornosti prema međunarodnom pravu, pod uvjetom da joj je moralni izbor zapravo bio moguć.Ovo načelo govori da reći "samo sam pratio/la naredbe svojih nadređenih" nije prihvatljivo opravdanje za ratni zločin, ako je osoba mogla izbjeći naredbu. Ovaj se slučaj neposredno prije Nürnberških procesa kolokvijalno poznavao kao "naredba nadređenih (eng. superior order)", no nakon procesa je poznat kao "Nürnberška obrana".

Tijekom prvog Nürnberškog procesa, Wilhelm Keitel, Alfred Jodl i drugi optuženici neuspješno su koristili ovu vrstu obrane. Tvrdili su da, iako su znali da su Hitlerove naredbe nemoralne, ili su barem imali razloga vjerovati da su nemoralne, njihovo mjesto nije bilo da ispituju, već da se pokore naredbama. Tvrdili su da ih je na to natjerao Führerprinzip (načelo vođe) koji je upravljao nacističkim režimom, kao i njihova vlastita prisega na vjernost Hitleru. U većini slučajeva, Tribunal je utvrdio da su kaznena djela optuženih bila toliko nečuvena da se Nürnberška obrana nije mogla uzeti kao ublažujući faktor na suđenju.

Načelo V
Svaka osoba optužena za zločin prema međunarodnom pravu ima pravo na pravično suđenje na temelju činjenica i zakona.

Načelo VI
Zločini koji su u nastavku navedeni su kažnjivi kao zločini prema međunarodnom pravu:

(a) Zločini protiv mira:

 Planiranje, pripremanje, pokretanje ili vođenje agresorskog rata ili rata koji krši međunarodne ugovore, sporazume ili jamstva;
 Sudjelovanje u zajedničkom planu ili zavjeri za postizanje bilo kojeg od djela navedenih pod 1.

(b) Ratni zločini:

Kršenja zakona ili običaja ratovanja koja uključuju, ali nisu ograničena na, ubojstvo, zlostavljanje ili deportaciju na robovski rad ili u bilo koju drugu svrhu civilnog stanovništva na okupiranom teritoriju; ubojstvo ili zlostavljanje ratnih zarobljenika ili osoba na moru, ubijanje talaca, pljačka javnog ili privatnog vlasništva, bezobzirno uništavanje gradova, naselja ili sela ili pustošenje koje nije opravdano vojnom nuždom.

(c) Zločini protiv čovječnosti:

Ubojstvo, istrebljenje, porobljavanje, deportacija i druga nečovječna djela počinjena protiv bilo kojeg civilnog stanovništva, ili progoni na političkoj, rasnoj ili religijskoj osnovi, kada se takva djela čine ili se takvi progoni provode u izvršenju ili u vezi s bilo kojim zločinom protiv mira ili bilo kojim ratnim zločinom.

Vođe, organizatori, poticatelji i suučesnici koji sudjeluju u formuliranju ili izvršenju zajedničkog plana ili zavjere za počinjenje bilo kojeg od gore navedenih zločina odgovorni su za sva djela koja su izvršile bilo koje osobe u izvršenju takvog plana.

Načelo VII
Suučesništvo u počinjenju zločina protiv mira, ratnog zločina ili zločina protiv čovječnosti kako je navedeno u načelu VI je zločin prema međunarodnom pravu.

Povezani članci

 Nurnberški kodeks

Izvor

 Načela međunarodnog prava priznata u Povelji Nürnberškog suda i u presudi Tribunala, 1950. (engleski) arhivirano na Wayback Machine 19. veljače 2019. sa web-stranice Ujedinjenih naroda

Međunarodno pravo
Međunarodni ugovori
Drugi svjetski rat
Nürnberg

Nürnberška načela