Ada van Roon (* 4. Mai 1882 als Adelheid Magdalene Schneider in Berlin; † 27. Januar 1953 in Berlin-Neukölln) war eine deutsche Theaterschauspielerin, Drehbuchautorin und Filmproduzentin.

Leben und Wirken
Adelheid Schneider hatte seit ihrem Debüt 1902 an Berlins Neuem Theater unter ihrem Geburtsnamen als Bühnenschauspielerin gearbeitet, sowohl in der Hauptstadt als auch in der Provinz (z. B. am Deutschen Theater in Hannover). In Berlin lernte sie den österreichischen Drehbuchautor und späteren Regisseur Gernot Bock-Stieber kennen, den sie am 16. Oktober 1917 in Charlottenburg heiratete.

An seiner Seite und unter dem Pseudonym Ada van Roon wechselte die ehemalige Schauspielerin 1919 den Beruf und wurde Drehbuchautorin. In dieser Funktion verfasste sie die Manuskripte zu zahlreichen Inszenierungen Bock-Stiebers. Außerdem arbeitete sie als Geschäftsfrau in der Produktionsfirma ihres Mannes. Kurz nach Anbruch der Tonfilm-Ära zog sich Ada van Roon von der Drehbucharbeit zurück und produzierte ab 1931 mit ihrer eigenen Firma Ada van Roon Produktion Kulturfilme. 1934 musste sie ihre filmische Tätigkeit komplett einstellen.

Filmografie
Drehbücher

 1920: Der Spuk des Lebens (auch Darstellerin)
 1920: Der unsichtbare Dieb (auch Darstellerin)
 1920: Die Strahlen des Todes
 1921: Der Mann im Schrank (Darstellerin)
 1923: Paddy, der Findling oder: Der Kampf der Vier
 1923: Die Flucht aus dem Leben
 1923: Der Fürst der Landstraße
 1923: Der Narr und die Anderen
 1924: Das Haus im Dunkeln
 1924: Menschen im Nebel
 1924: Höhenfieber
 1925: Die Handschrift des Inka
 1925: Der unbekannte Gegner
 1927: Die Welt ohne Waffen
 1928: Liebe und Bazillen (in Österr.: Küssen verboten!)
 1929: Drei machen ihr Glück
 1929: Alimente
 1930: Mit Büchse und Lasso durch Afrika (Dokumentarfilm)
 1930: Der Bergführer von Zakopane

Produktion von Kurzdokumentarfilmen
 1931: Flucht aus dem Alltag
 1932: Schwimmkünstler
 1932: Der König der Tiere und seine Sippe
 1933: Huftiere
 1933: Wassersport und Wasserwandern
 1933: Der 1. Mai 1933. Der Feiertag der nationalen Arbeit
 1933: Deutsche Glocken am Rhein (auch Regie)
 1934: Im Frühling des Lebens

Literatur
 Kay Weniger: Das große Personenlexikon des Films. Die Schauspieler, Regisseure, Kameraleute, Produzenten, Komponisten, Drehbuchautoren, Filmarchitekten, Ausstatter, Kostümbildner, Cutter, Tontechniker, Maskenbildner und Special Effects Designer des 20. Jahrhunderts. Band 6: N – R. Mary Nolan – Meg Ryan. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 2001, ISBN 3-89602-340-3, S. 617.

Weblinks

Theaterschauspieler
Stummfilmschauspieler
Filmschauspieler
Drehbuchautor
Filmproduzent
Deutscher
Geboren 1882
Gestorben 1953
Frau

Ada van Roon


George Richard Beymer, Jr. () este un actor american, care este cel mai bine cunoscut pentru interpretarea rolurilor Tony din filmul West Side Story (1961), Peter din Jurnalul Annei Frank (1959) și Ben Horne din serialul de televiziune Twin Peaks (1990-1991, 2017).

Primii ani
Beymer s-a născut în Avoca, Iowa, în familia tipografului George Richard Beymer și al soției lui, Eunice (născută Goss). El și familia lui s-au mutat în 1940, la Los Angeles, California.

Cariera de actor
În 1949 Beymer a început să joace în televiziune în serialul TV Sandy Dreams.

Beymer și-a făcut debutul în film în Stazione Termini al lui Vittorio De Sica, lansat in 1953. El a jucat în So Big (1953) și Johnny Tremain (1957) și a avut succes în Jurnalul Annei Frank (1959) și West Side Story (1961) înainte de a împărți Premiul Globul de Aur pentru cel mai bun actor debutant în 1962, cu Bobby Darin și Warren Beatty. El a avut un rol important în filmul The Longest Day (1962).

În 1961, el a început o prietenie cu pe atunci necunoscuta Sharon Tate, care a apărut ca figurantă într-un film în care el interpreta un rol principal, Hemingway's Adventures of a Young Man. Beymer a încurajat-o să urmeze o carieră în actorie, iar, după ce a prezentat-o impresarului lui, Tate a semnat un contract cu Filmways.

Televiziune
În 1957 a apărut în drama TV despre Războiul Civil American Gray Ghost în episodul "An Eye for an Eye". În 1958 a interpretat rolul Joe Belden în episodul "Man Hunt" al serialului despre aviațieSky King. El a apărut ca invitat în mai multe seriale de televiziune. A avut trei apariții în Star Trek: Deep Space Nine ca Li Nalas în episoadele "The Homecoming", "The Circle" și "The Siege". În 1984 l-a interpretat pe David Fenton, soțul personajului jucat de Mimi Rogers, în spectacolul de scurtă durată Paper Dolls.

El a avut un rol în serialul de televiziune Twin Peaks din 1990, interpretându-l pe Ben Horne. Mai târziu, el l-a interpretat pe dr. Matthew Sheridan în filmul de televiziune A Face To Die For (1996). Beymer a anunțat că a reluat rolul lui Ben Horne, în cel de-al treilea sezon al Twin Peaks în 2017.

Viața personală
În 2010 Beymer locuia în Fairfield, Iowa, unde continua să facă filme și să scrie, să sculpteze și să picteze. El practică meditația transcendentală pentru a se liniști.

Filmografie selectivă
 1951 Fourteen Hours - (necreditat)
 1953 Terminal Station - Paul Stevens
 1953 So Big - Roelf la vârsta de 12-16 ani
 1957 Johnny Tremain - Rab Silsbee
 1959 Jurnalul Annei Frank (The Diary of Anne Frank), regia George Stevens - Peter Van Daan
 1960 High Time - Bob Bannerman
 1961 Poveste din cartierul de vest (West Side Story), regia Robert Wise
 1961 Bachelor Flat - Mike Pulaski
 1962 Five Finger Exercise - Philip Harrington
 1962 Aventurile unui tânăr (Hemingway's Adventures of a Young Man), regia Martin Ritt
 1962 Ziua cea mai lungă (The Longest Day), regia Ken Annakin GB, Andrew Marton (USA), Bernhard Wicki (CH), Darryl F. Zanuck (USA), Gerd Oswald
 1963 The Stripper - Kenny Baird
 1969 Scream Free! - Dean
 1973 The Innerview
 1983 Cross Country (1983) - Evan Bley
 1989 Silent Night, Deadly Night 3: Better Watch Out! - Dr. Newbury
 1992 Blackbelt - Eddie Deangelo
 1992 Danger Island - Ben
 1993 Under Investigation - dr. Jerry Parsons
 1994 My Girl 2 - Peter Webb
 1996 The Disappearance of Kevin Johnson - Chad Leary
 1996 A Face to Die For - dr. Matthew Sheridan
 1996 Foxfire''' - dl. Parks
 1998 Playing Patti 2000 Home the Horror Story - Bob Parkinson

 Referințe

 Lectură suplimentară
 Dye, David. Child and Youth Actors: Filmography of Their Entire Careers, 1914-1985''. Jefferson, NC: McFarland & Co., 1988, p. 18.

Legături externe

 Richard Beymer's Twin Peaks Photos

 Richard Beymer at the University of Wisconsin's Actors Studio audio collection

Nașteri în 1938
Actori americani
Americani în viață
Nașteri pe 20 februarie

Richard Beymer


All Our Yesterdays er det tiende studiealbum fra den britisk/amerikanske folkrockgruppe Blackmore's Night. Det blev udgivet d. 18. september 2015.

Spor
 "All Our Yesterdays'' - 4:00
 "Allan Yn N Fan - 3:26
 "Darker Shade Of Black - 6:03
 "Long Long Time - 4:12
 "Moonlight Shadow" (Mike Oldfield cover) - 4:12
 "I Got You Babe" (Sonny & Cher cover) - 4:00
 "The Other Side" - 3:19
 "Queen's Lament" - 2:07
 "Where Are We Going From Here" - 5:40
 "Will O' The Wisp" - 4:15
 "Earth Wind And Sky" - 3:41
 "Coming Home" - 3:34

Referencer

Eksterne henvisninger

Blackmore's Night album
Album fra 2015

All Our Yesterdays


8533 Oohira este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
8533 Oohira este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Oohira de Takeshi Urata. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,76 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 8,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 8001-9000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

8533 Oohira


En frygtelig kvinde er en dansk dramedy film fra 2017 instrueret af Christian Tafdrup.

Filmen er produceret for et budget på under fire millioner kroner under ordningen New Danish Screen
og siges at være optaget på kun 16 dage.

En frygtelig kvinde havde verdenspremiere på CPH:PIX i oktober 2017.
Filmen havde egentlig danmarkspremiere den 25. december 2017.
Mens Tafdrups foregående film, Forældre, solgte blot 1.603 billetter, nåede En frygtelig kvinde hurtigt op på et langt større billetsalg med over 21.000 solgte billetter de første fire dage.
I midten af januar var billetsalget på over 100.000.

En frygtelig kvinde har været nomineret til prisen for bedste film ved Lübeck Nordic Film Days og Warsaw International Film Festival.
Den er nomineret til to Bodil- og fem Robertpriser.

Plot

Da den lettere umodne og naive Rasmus møder den handlekraftige og sofistikerede Marie, er han sikker på, at han har mødt sit livs kærlighed. Til at starte med virker alting i forholdet også som fryd og gammen, men efterhånden viser Marie en mørkere og besidderisk side, og begynder oftere og oftere at udsætte Rasmus for følelsesmæssig terror.

Medvirkende
 Anders Juul
 Amanda Collin
 Rasmus Hammerich
 Nicolai Jandorf
 Carla Mickelborg
 Frederik Carlsen

Eksterne Henvisninger

Henvisninger

Danske film fra 2017
Dramafilm fra Danmark
Film instrueret af Christian Tafdrup
Dansksprogede film

En frygtelig kvinde


Henry Beaufort, 2nd Earl of Somerset (probably 26 November 1401 – 25 November 1418) was an English nobleman who died aged 17 at the Siege of Rouen in France during the Hundred Years' War, fighting for the Lancastrian cause. As he died unmarried without issue his heir became his younger brother John Beaufort, 1st Duke of Somerset, 3rd Earl of Somerset.

Origins
He was the eldest son and heir of John Beaufort, 1st Earl of Somerset (1371-1410), the eldest of the four legitimised sons of John of Gaunt, 1st Duke of Lancaster (a younger son of King Edward III) by his mistress Katherine Swynford. His mother was Margaret Holland (1385-1439), a  daughter of Thomas Holland, 2nd Earl of Kent, the son of Joan "the Fair Maid of Kent", a grand-daughter of King Edward I and wife of Edward the Black Prince (eldest brother of John of Gaunt) and mother of King Richard II

Career
Henry succeeded his father as Earl of Somerset on 16 March 1410. During his minority his mother held his lands for him until he reached the age of 15.

Death and succession
He died aged sixteen at the Siege of Rouen during the Hundred Years' War, where he fought under the command of his uncle Thomas Beaufort, Duke of Exeter. He died unmarried and was succeeded by his younger brother John Beaufort, 1st Duke of Somerset, 3rd Earl of Somerset (1404-1444).

References

1401 births
1418 deaths
Henry Beaufort, 2nd Earl of Somerset
Earls of Somerset

Henry Beaufort, 2nd Earl of Somerset


Château du Villard (Haute-Loire)
 Château du Villard (Lozère)
 Château du Villard (Savoie)

Château du Villard


Die Communauté de communes du Pays Manslois ist ein ehemaliger französischer Gemeindeverband mit der Rechtsform einer Communauté de communes im Département Charente in der Region Nouvelle-Aquitaine. Sie wurde am 30. Dezember 1994 gegründet und umfasste 27 Gemeinden. Der Verwaltungssitz befand sich im Ort Mansle.

Historische Entwicklung
Mit Wirkung vom 1. Januar 2017 fusionierte der Gemeindeverband mit
 Communauté de communes du Pays d'Aigre sowie
 Communauté de communes de la Boixe
und bildete so die Nachfolgeorganisation Communauté de communes Cœur de Charente. Gleichzeitig wurden die Gemeinden Aunac, Bayers und Chenommet zur Commune nouvelle Aunac-sur-Charente zusammengelegt.

Ehemalige Mitgliedsgemeinden
 Aunac
 Bayers
 Cellefrouin
 Cellettes
 Chenommet
 Chenon
 Fontclaireau
 Fontenille
 Juillé
 Lichères
 Lonnes
 Luxé
 Mansle
 Mouton
 Moutonneau
 Nanclars
 Puyréaux
 Saint-Amant-de-Bonnieure
 Saint-Angeau
 Saint-Ciers-sur-Bonnieure
 Sainte-Colombe
 Saint-Front
 Saint-Groux
 La Tâche
 Valence
 Ventouse
 Villognon

Pays Manslois
Gegründet 1994
Aufgelöst 2016

Communauté de communes du Pays Manslois


An Oreobolus oxycarpus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Stanley Thatcher Blake. An Oreobolus oxycarpus in nahilalakip ha genus nga Oreobolus, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 O. o. brownii
 O. o. oxycarpus

Mga kasarigan

Oreobolus

Oreobolus oxycarpus


Judith Vittet Fransız oyuncu.

Aralık 1984'te Fransa'da dünyaya geldi. 1995 yapımlı, Jean-Pierre Jeunet ve Marc Caro'nun yönettiği Kayıp Çocuklar Şehri filminde, Miette rolünde oynamıştır.

Kaynakça

1984 doğumlular
Fransız kadın oyuncular
Yaşayan insanlar
Bilgi kutusu bulunmayan kişiler

Judith Vittet


María Soledad Loaeza Tovar (Ciudad de México, 29 de abril de 1950) es una licenciada en Relaciones Internacionales, doctora en Ciencias Políticas, catedrática, investigadora, escritora, historiadora y académica mexicana. Se ha especializado en el estudio del proceso de democratización y las transformaciones de la sociedad en México.

Semblanza biográfica
Realizó sus estudios de bachillerato en la Escuela Nacional Preparatoria Plantel 4 "Vidal Castañeda y Najera" perteneciente a la UNAM. Cursó la licenciatura en Relaciones Internacionales en El Colegio de México, obteniendo el título, en 1972, con la tesis La política exterior del general Charles de Gaulle, 1962-1970. Viajó a Europa para realizar estudios de especialización de Relaciones Internacionales en el Geschwister Scholl Institut en Múnich y un doctorado de Estado summa cum laude en Ciencias Políticas en el Instituto de Estudios Políticos de París con la tesis Classes moyennes, démocratie et nationalisme au Mexique. L'éducation à la recherche du consensus.

Ha impartido clases en El Colegio de México, la Universidad Iberoamericana (UIA), el Instituto Tecnológico Autónomo de México (ITAM), en la Universidad Autónoma Metropolitana Unidad Iztapalapa (UAM) y en la Facultad de Ciencias Políticas y Sociales de la Universidad Nacional Autónoma de México (UNAM). Por otra parte, ha impartido cursos en institutos y universidades de Reino Unido, España, Estados Unidos y Francia. Habla cinco idiomas: español, francés, inglés, alemán e italiano.

Desde 1987, ha sido miembro de la Academia Mexicana de Ciencias. Desde 1990, ha sido miembro de la International Political Science Association, llegando a ser miembro del Comité Ejecutivo de 1991 a 1997. Desde 2005, ha sido miembro de la American Political Science Association. De 2000 a 2006, fue miembro de la Political Studies Association. Desde 1988, es miembro de la Latin American Studies Association. De 1997 a 1993, fue miembro de la Association Française de Science Politique.

Es investigadora y profesora en el Centro de Estudios Internacionales de El Colegio de México. Ha sido investigadora visitante en el Instituto de Estudios Políticos de París, en la Universidad de Oxford, en el Radcliffe Institute for Advanced Study de la Universidad de Harvard y en el Instituto Kellog de la Universidad de Notre Dame. Es investigadora nivel III por el Sistema Nacional de Investigadores.

Está casada con el economista y exdirector de Petróleos Mexicanos, Adrián Lajous Vargas.

Premios y distinciones
Premio al mejor artículo de Historia de México por el Comité Mexicano de Ciencias Históricas en 1998.
Premio de Investigación en Ciencias Sociales por la Universidad Autónoma de Nuevo León en 2001.
Radcliffe Fellowship por la Universidad de Harvard en 2003.
Premio "Jesús Reyes Heroles" por el Círculo de Estudios México en 2006.
Premio "Daniel Cosío Villegas" por el Instituto Nacional de Estudios Históricos de las Revoluciones de México (INEHRM) en 2008.
Premio Nacional de Ciencias y Artes en el área de Historia, Ciencias Sociales y Filosofía en 2010.
Profesora-Investigadora Emérita de El Colegio de México en 2019.

Obras publicadas
Ha colaborado como editorialista para el periódico La Jornada, ha escrito más de treinta artículos para diversas revistas, ha escrito más de sesenta capítulos para diversos libros publicados en México, Francia, Reino Unido, Argentina y Estados Unidos. Ha escritos prólogos y reseñas para más de treinta obras. Ha traducido obras de Peter H. Smith, Samuel E. Finer, David A. Brading y Dnella H. Meadows. Entre sus libros publicados se encuentran:
La restauración de la Iglesia católica en la transición mexicana, 2013
Clases medias y política en México. La querella escolar 1959-1963, en 1968.
México: auge, crisis y ajuste, 1982-1988. Los años del cambio, en 1992.
La cooperación internacional en un mundo desigual, en 1994.
Oposición y democracia, en 1996.
Reforma del Estado y democracia en América Latina, en 1996.
El Partido Acción Nacional: la larga marcha 1939-1994. Oposición leal y partido de protesta, en 1999.
Del popularismo de los antiguos al populismo de los modernos, en 2001.
"Siglo XX", tomo V de la Gran Historia Ilustrada de México, en 2002.
Entre lo posible y lo probable. La experiencia de la transición en México, en 2008.
Las consecuencias políticas de la expropiación bancaria, en 2008.
Acción Nacional: el apetito y las responsabilidades del triunfo, en 2010.

Artículo:

 Perspectivas para una historia política del Distrito Federal en el , Historia mexicana, v. 45, no. 1 (177) (jul.-sept. 1995), p. 99-158

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Ciudad de México
Historiadores de Ciudad de México
Historiadoras de México
Politólogas de México
Traductores de México
Alumnado de El Colegio de México
Académicos e Investigadores de El Colegio de México
Profesores de la Facultad de Ciencias Políticas y Sociales de la Universidad Nacional Autónoma de México
Profesores de la Universidad Iberoamericana
Premio Nacional de Ciencias y Artes (México)
Expertos en relaciones internacionales
Traductores del inglés al español

Soledad Loaeza


Stephen Reed Benson (born January 2, 1954) is an American editorial cartoonist.

Biography
Stephen Benson was born on January 2, 1954, in Sacramento, California. As the grandson of former U.S. Secretary of Agriculture and former LDS Church president Ezra Taft Benson, he attended Brigham Young University, from which he graduated cum laude, and became the cartoonist for the Arizona Republic in 1980.  He moved to the Tacoma Morning News Tribune in 1990, but then returned to the Arizona Republic in 1991, and remained until laid off in January 2019. Benson is now the staff political cartoonist for the Arizona Mirror and his work continues to be nationally distributed by Creators Syndicate.

Awards
Benson was awarded the 1993 Pulitzer Prize for Editorial Cartooning, was a Pulitzer finalist in 1984, 1989, 1992, and 1994, and has received a variety of other awards. He has served as president of the Association of American Editorial Cartoonists. His cartoons have been collected in a number of books.

Controversy
In the late 1980s he was at first a supporter, then a prominent critic, of Evan Mecham, the first Mormon to be elected governor of Arizona.  Benson's criticism stirred controversy among Arizona's Mormon population, leading some LDS Church members to seek the intervention of Benson's grandfather in the matter. In the midst of the scandal, Governor Mecham telephoned Benson and told him to stop drawing critical cartoons about him, or his eternal soul would be in jeopardy. Benson was later relieved of his position on a stake high council.

In 1993 Benson faced further controversy within the LDS Church, when he stated that his grandfather, then nearing his 94th birthday, was suffering from senility that was being concealed by church leadership.  Later that year, Benson publicly left the church. He has since become a critic of religious belief, appearing at Freedom From Religion Foundation's annual conventions and stating in its paper Freethought Today, "If, as the true believers claim, the word 'gospel' means good news, then the good news for me is that there is no gospel, other than what I can define for myself, by observation and conscience. As a freethinking human being, I have come not to favor or fear religion, but to face and fight it as an impediment to civilized advancement."

In 1997, a Benson cartoon used the image of a firefighter carrying a dead child to comment on the death sentence that had just been imposed on Oklahoma City bombing defendant Timothy McVeigh.  Benson forcefully defended his work against some readers' contentions that the cartoon was insensitive.

In 1999, Benson released a political cartoon titled "Texas Bonfire Traditions." In the cartoon, he compared the 1999 Aggie Bonfire collapse to the Waco siege of 1993 and the murder of James Byrd Jr. in 1998. This prompted negative reactions and criticism from Texas A&M, and forced The Arizona Republic to remove the cartoon.

References

Further reading

External links
Benson's View, The Arizona Republic
The Giffords Shooting, as Only a Pulitzer Prize-winning Cartoonist Could Render it
Billy Ireland Cartoon Library & Museum Art Database
 Benson's Corner Arizona Mirror

1954 births
20th-century Mormon missionaries
American atheists
American editorial cartoonists
American Mormon missionaries in Japan
American humanists
Brigham Young University alumni
Former Latter Day Saints
Living people
Pulitzer Prize for Editorial Cartooning winners
Critics of Mormonism
Benson family

Steve Benson (cartoonist)


Popular Problems  13 je studijski album kanadskog pjevača Leonarda Cohena koji je 2014. objavila diskografska kuća Sony Music.

Popis pjesama

Izvori

Vanjske poveznice
AllMusic.com – Leonard Cohen: Popular Problems

Albumi Leonarda Cohena
Albumi iz 2014.

Popular Problems


Die Kinder von Bullerbü (Originaltitel: Alla vi barn i Bullerbyn) ist eine 13-teilige schwedische TV-Serie des Regisseurs Olle Hellbom aus dem Jahr 1960. Sie basiert auf den Kinderbüchern Wir Kinder aus Bullerbü von Astrid Lindgren, die auch die Drehbücher schrieb, wie zu allen Verfilmungen ihrer Bücher durch Hellbom. 1986 wurde mit Wir Kinder aus Bullerbü eine weitere Verfilmung der literarischen Vorlage realisiert.

Handlung
Siehe: Wir Kinder aus Bullerbü

Episoden
1. Lisa und ihr Lämmchen2. Mittsommernacht3. Besuch bei einem Wassergeist4. Zähneziehen tut nicht weh5. Der Schuster und sein Hund6. Jeden Tag ist etwas los7. Kerstin geht auf Abenteuer8. Reise durch ein Jahr9. Flucht vor den Rothäuten10. April April11. Spuk auf dem Heuboden12. Weihnachtsschmaus bei Tante Jenny13. Lasse, der Eisläufer

Filme
Später wurden aus der Serie zwei Filme zusammengeschnitten:
 1960: Alla vi barn i Bullerbyn (deutscher Titel laut IMDb: Ein Wiedersehen auf Bullerbü)
 1961: Bara roligt i Bullerbyn (deutscher Titel laut IMDb: Die Kinder von Bullerbü)

Weblinks
 Die Kinder von Bullerbü bei fernsehserien.de

Fernsehserie (Schweden)
Kinder- und Jugendfernsehserie
Astrid-Lindgren-Verfilmung (Serie)
Fernsehserie der 1960er Jahre

Die Kinder von Bullerbü


Alchemilla vulgaris er fjölær jurt af rósaætt (Rosaceae). Hann er frá Evrópu til Úralfjalla.

Heimildir

Maríustakkar

Alchemilla vulgaris


Aggregat reprezintă o serie de rachete dezvoltate de Germania nazistă între anii 1933 - 1945, ca parte a unui program de cercetare al Wermacht-ului. Cel mai mare succes a fost seria A4, cunoscute sub numele de V-2. În limba germană, cuvântul Aggregat se referă la un grup de mașini care lucrează împreună.

Variante

A1
A1 (Aggregat-1 sau Prototipul 1) a fost prima rachetă cu combustibil lichid dezvoltată de Wernher von Braun, la Kummersdorf în 1933, și dotată cu giroscop pentru stabilizarea în zbor; explodând în cursul unui test, a fost abandonat.
Caracteristici:
greutate: 150 kg
lungime: 1,40 m
diametru: 30,4 cm
combustibil: oxigen lichid și alcool etilic (75%)
tracțiune: 300 kg
timp de ardere: 16 secunde.

A2

A2 a fost o rachetă de mici dimensiuni lansată în luna decembrie 1934; s-a ridicat  la 2200 m înălțime, propulsată de combustibil lichid format din etanol și oxigen lichid. Au fost lansate două rachete A2, Max și Moritz de pe insula Borkum din nord-vestul Germaniei.
Caracteristici:
greutate la lansare: 107 kg
lungime: 1,61 m
diametrul: 31,4 cm
combustibil oxigen lichid-etanol
tracțiune: 3,14 kN (320 kgf)
timp de ardere: 16 secunde.

A3
A3 a fost considerată strămoș direct al rachetei V-2. Proiectul rachetei a început în 1934, iar în 1936 au loc primele încercări și teste în tunelul aerodinamic la Kummersdorf. Primele trei lansări ale unei rachete A3 au loc în luna decembrie 1937, soldate cu eșec, la patra lansare racheta ridicându-se la doar 2500-3000 m.

Racheta A3 n-a intrat niciodată în producție de serie, ea a reprezentat însă o importantă evoluție în fabricarea rachetelor militare, ce a dus ulterior la realizări importante în privința mecanicii, aerodinamicii, termodinamicii, rezistenței materialelor etc.
Caracteristici
lungime: 6,74 m
diametru: 0,68 metri
greutate la lansare: 748 kg
combustibil: oxigen lichid și etanol
tracțiune: 14,7 kN (1500 kgf)
timp de ardere: 45 secunde

A3 era dotată cu un giroscop cu trei axe și avea un compartiment etanș ce conținea instrumente de măsură și control (barograf, termograf, aparat foto); de asemenea, era dotată cu senzori ce măsurau și înregistrau temperatura carcasei, presiunea în camera de ardere, sistem de oprire de urgență radio-comandat ce era activat atunci când racheta se abătea de la traiectorie în timpul zborului.

A4
A4 a fost prima racheta balistica și una dintre cele mai reușite rachete militare germane. Racheta a fost proiectată la cererea Departamentului de Artilerie, un proiect pentru realizarea unei rachete cu rază lungă de acțiune (Fernraketen).

A4 a avut mai multe prototipuri, unele realizate, altele rămase în faza de proiect. La începutul producției de serie în anul 1943, a fost numită V-2 (Vergeltungswaffe-2).
Caracteristici:
două rezervoare de combustibil din aluminiu: unul de 5250 kg pentru oxidant A-Stoff, celălalt, de 3500 kg, pentru carburant B-Stoff
turbopompă compusă din două pompe rotative, acționate de o turbină cu abur
putere: 650 CP/5000 rpm
cameră de ardere prevazută cu 18 injectoare, viteza de evacuare a gazelor de 2100 m/s
lungime: 14 m
diametr: 1,65 m
greutate: 12500/12980 kg
2 giroscoape+acumulatorii de alimentare de 28 V/60 A

A4b Glider
A4b Glider (Planor) a fost un prototip al rachetei A4, a cărui dezvoltare a început în anul 1944. Era asemănător cu A4, dar racheta a fost dotată cu două aripi stabilizatoare de 3,56 m, ce permiteau după epuizarea combustibilului, racheta să planeze mărindu-se autonomia cu aproximativ 450 km. Prima lansare a fost în data de 24 ianuarie 1945.

A5
Racheta A5 a fost un model de dimensiuni mai mici al variantei A4. Primul test a avut loc în primăvara anului 1938, din poligonul de la Greifswalder. Până în anul 1939 mai multe rachete A5 au fost produse și supuse testelor de zbor deasupra Mării Baltice la altitudini de peste 10 000 de metri.
A5 a fost un prototip destinat testelor, cu dimensiuni apropiate de racheta A3: lungime 5,82 m, diametrul 0,78 m, greutate la decolare 900 kg, altitudine maximă atinsă 13 km, carburant oxigen lichid + alcool; dispunea de parașută de recuperare. A avut și o variantă ce era transportată sub un avion Heinkel He 111, destinată testelor aerodinamice în perioada 1939-1942.

A6
Aceasta a fost o rachetă subsonică, variantă ce a rămas doar în faza de proiectare.

A7
A7 avea și o variantă pilotată cu echipaj uman, destinată recunoașterii, testată în anul 1941; caracteristici: lungime 5,91 m, diametru 0,38 m, greutate la decolare 10 000 kg, carburant oxigen lichid + metanol (85%), suprafața aripilor 1,6 m2, înălțime atinsă 10 km, autonomie 25-50 km.

A8
A8 a fost un prototip premergător pentru A9 și A10, aceasta urmând să aibă tracțiunea crescută și combustibil acid azotic și kerosen.

A9/A10

A fost un proiect al unei rachete în două trepte concepută să atingă spațiul cosmic, inițiat în anul 1940 și reluat în 1944.

Treapta 1 A10: greutate la decolare 87 000kg, carburant oxigen lichid + etanol (75%), lungime 20-26 m, diametru 4,12 m (fără aripioare), 9 m (cu aripioare), impuls 1740 m/s, autonomie 200-350 km.

Treapta 2 A9: greutate la decolare 13 000 kg, carburant oxigen lichid + etanol (75%), lungime 14,18 m, diametru 1,65 m (fără aripioare), 3,20 m (cu aripioare), impuls 2100 m/s, înălțime maximă atinsă 90 km, autonomie 180-200 km.

Note

Vezi și
Max și Moritz

Legături externe

 Encyclopedia Astronautica, Astronautix: A1, A2, A3, A4, A4b, A5, A6, A7, A8, A9/A10

Bibliografie
 Roger Marty: Armele secrete de la Peenemunde, Editura, PRO EDITURA, 2007, ISBN 973-145-062-9
 Victor Debuchy: Strania istorie a armelor secrete germane, Editura Politică, 1983

Rachete balistice
Wehrmacht
Invenții germane

Aggregat


Gilmore or Gillmore may refer to:

Gilmore (surname)

Places

Australia
Gilmore, Australian Capital Territory, a suburb in the Canberra district of Tuggeranong
Gilmore Avenue, a road in southern Perth, Western Australia
Division of Gilmore, an Australian Electoral Division in New South Wales

Canada
Gilmore station (SkyTrain), a SkyTrain station in Burnaby, British Columbia

Philippines
Gilmore Avenue, Quezon City
Gilmore station (Line 2), a railway station on the Manila Line 2 in Quezon City, Philippines

United States
Gilmore, Arkansas
Gilmore, Idaho
Gilmore, Bond County, Illinois
Gilmore, Effingham County, Illinois
Gilmore, Maryland
Gilmore, Missouri
Gilmore, Nebraska
Gilmore, Ohio
Gilmore, Oklahoma
Gilmore City, Iowa
Gilmore Township, Benzie County, Michigan
Gilmore Township, Isabella County, Michigan
Gilmore Township, Greene County, Pennsylvania
Gilmore Creek, a river in Kansas
Gilmore Field, a minor league baseball park in Los Angeles, California
Gilmore Lake, a backcountry lake in the Sierra Nevada of California
Gilmore Stadium, a former stadium in Los Angeles, California

Schools and museums
Gilmore Car Museum, a museum located in Hickory Corners, Michigan, United States
Gilmore Community School, an elementary school in Burnaby, British Columbia, Canada
Gilmore Elementary School, an elementary school in Richmond, British Columbia, Canada

Other
Gilmore Commission, U.S. Congressional Advisory Panel to Assess Domestic Response Capabilities for Terrorism Involving Weapons of Mass Destruction
Gilmore (1824 ship), transported settlers and convicts from England to Australia
USS Gilmore (DE-18), an Evarts-class short-hull destroyer escort
Gillmore Medal, a military decoration of the United States Army
Gilmore Girls, an American television series that ran from 2000 to 2007
Gilmore the lion, a flying lion

See also
Gillmor
Gilmor
Gilmour (disambiguation)

Gilmore


بَلَدِيَّةُ جِنْجَالَةَ أو جِنجلة أو شَنْتَجَالَة  (يلفظ الاسم: تشينتشيا دي مونتي-أراغون)؛ هي بلدية تقع في مقاطعة البسيط التابعة لمنطقة قشتالة والمنشف وسط إسبانيا. عرفت باسم جنجالة أيام الحكم الإسلامي لها.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية جنجالة 4.015 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني الإسباني للإحصاء).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية تشينتشيا دي مونتي-أراغون

أماكن مأهولة في البسيط
بلديات البسيط

جنجالة


Um cartão de desconto é um cartão ou documento, geralmente um cartão de crédito de plástico ou cartão de papel, que dá direito ao titular a descontos nos preços de alguns produtos ou serviços. Os cartões podem ser emitidos como parte de um programa de fidelidade, oferecendo descontos aos clientes existentes para garantir a continuidade do seu costume; podem ser oferecidos gratuitamente, oferecendo um desconto modesto com a intenção de persuadir os compradores a frequentar as lojas participantes; ou podem ser vendidos aos membros, oferecendo descontos maiores – por exemplo, o cartão de degustação oferece descontos de 50% em muitos restaurantes – a um custo anual substancial. Os cartões podem ser oferecidos por comerciantes ou grupos de comerciantes, por clubes ou associações que negociam em nome de todos os membros para obter benefícios, ou por organizações oficiais que oferecem preços concessionais a grupos qualificados, como os deficientes.

Tipos

 Cartões de fidelidade
 Cartões que dão direito a desconto educacional. Em muitos casos, pode ser oferecido um desconto na comprovação da condição de estudante, sem um cartão especial.
 Cartões que dão direito a desconto militar. Em muitos casos, pode ser oferecido um desconto no comprovante de filiação atual ou anterior ao serviço militar, sem cartão especial.
 Cartões que dão direito a desconto por invalidez. Em muitos casos, pode ser oferecido um desconto na comprovação de deficiência, sem um cartão especial.
 Cartão de prova de idade, um cartão que atesta a idade do titular. Este tipo de cartão pode, por exemplo, ser utilizado por crianças mais velhas para viagens gratuitas ou com desconto em transportes públicos.

Referências

Comércio

Cartão de desconto


ستورنارييكا (Στουρναραίικα) هي مدينة في تريكالا في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.
يبلغ عدد سكانها حوالي 456 نسمة.

مراجع

مدن اليونان

ستورنارييكا (تريكالا)


A categoria peso mosca masculino ou até 52 kg do boxe nos Jogos Europeus de 2015 foi disputada entre 16 a 26 de junho, no Baku Crystal Hall, em Baku, Azerbaijão.

Calendário
Horário de verão do Azerbaijão (UTC+5).

Medalhistas

Resultados
Os resultados foram os seguintes.

Eventos do boxe nos Jogos Europeus de 2015

Boxe nos Jogos Europeus de 2015 - Peso mosca masculino


Villa Park puede hacer referencia a:

 Villa Park, una ciudad en el estado de California (Estados Unidos);
 Villa Park, una villa en el estado de Illinois (Estados Unidos); o
 Villa Park, un estadio de fútbol en la ciudad de Birmingham (Inglaterra).

Villa Park (desambiguación)


John Kennedy Toole (17 Aralık 1937 – 26 Mart 1969) Amerikalı yazar.

Alıklar Birliği (A Confederacy of Dunces) adlı romanı yayınlanamadan intihar eden Toole, ölümünden sonra, 1981 yılında Pulitzer Ödülü'nü kazandı. Kitabın yayıncılar tarafından geri çevrilmesi, yazarın kötü durumda olan ruh sağlığını daha da olumsuz etkilemiş, artan alkol ve ilaç kullanımı ve ağırlaşan depresyonu intiharla sonuçlanmıştı.

Ancak 1980 yılında yayınlanabilen Alıklar Birliği Türkçe dahil 18 dile çevrildi.

1937 doğumlular
1969 yılında ölenler
20. yüzyıl Amerikalı yazarları
İntihar eden yazarlar
Kurgu dalında Pulitzer Ödülü sahipleri
Columbia Üniversitesinde öğrenim görenler
Resim aranan yazarlar
New Orleans doğumlular

John Kennedy Toole


El ovejero magallánico es una raza canina originaria de la Patagonia occidental. Fue desarrollada para trabajar en la actividad ovina e importados de Chile en 1892. Actualmente, el Kennel Club trabaja con el objetivo de que la raza sea internacionalmente reconocida.

Origen

La historia del ovejero magallánico data de fines del siglo XIX, cuando llegaron a la Patagonia chilena grupos de personas vinculadas al manejo de ovejas que necesitaban de la ayuda y apoyo de perros especialistas. Con el transcurrir de los años, esos perros importados, los cuales probablemente no eran de un mismo tipo, fueron cruzados con un criterio netamente utilitario, es decir se seleccionaron ejemplares capaces de desarrollar labores de pastoreo, resistentes a las rigurosas condiciones climáticas de la Patagonia.

Cabe la posibilidad de que, dentro de los perros que aportaron su herencia genética para dar origen al ovejero magallánico, además de los perros pastores, estuviese el perro yagán o perro fueguino —que desciende muy probablemente del aguará guazú, una especie de zorro sudamericano—, ancestral raza canina que existió antes de la colonización y que acompañaba a los selknam y yaganes; se extinguió a comienzos del siglo XX.

Características

Un instinto innato para el pastoreo de ovejas, inteligencia, carácter sumiso y fiel, y por sobre todo una resistencia a toda prueba ante el frío extremo, la nieve y las grandes distancias a recorrer, son parte de las particularidades del pastor ovejero magallánico.

Entre otras cosas, es uno de los pocos perros pastores del mundo capaz de seguirle el ritmo a arrieros a caballo, por más de 30 km diarios, y cuidando piños de mil ovejas solo entre cinco compañeros. En medio de la tundra austral, acostumbra a comer cada tres días y casi no bebe agua cuando trabaja, para jamás despegarse del rebaño, lo que no ocurre con otras razas introducidas en los últimos años, como el border collie escocés o el kelpie australiano.

El ovejero magallánico ha sido en los últimos 100 años la principal herramienta de trabajo para los ganaderos de la Patagonia, inmortalizado en el Monumento al Ovejero de Punta Arenas.

De estatura mediana, de unos 50 centímetros de alzada, pelo largo, hocico cuadrado, y orejas en punta, tiene un grueso pelaje capaz de repeler la nieve. Aunque sus orígenes se remontan a perros de pastoreo europeos que llegaron con los primeros rebaños a la zona, fue su poder de adaptación a un entorno extremo lo que generó un fenotipo nuevo que para el Kennel Club representa un patrimonio nacional. El peligro de que la genética de esta raza criolla se pierda está latente, por la cruza sin control.

Para certificarla, expertos los censan para registrar su linaje y fenotipo en base al ADN y otras mediciones, y así presentar el "estándar" de la raza, que es la descripción de sus rasgos físicos, carácter y funcionalidad.

De ser reconocida, esta sería la segunda raza certificada a nivel nacional. El terrier chileno ya posee ese estatus y espera la certificación internacional.

Según Eduardo Montoya, de la Comisión de Razas Emergentes del Kennel Club de Chile, la identificación genética y con microchip de al menos seis familias puras y los antecedentes estadísticos recopilados en terreno son los requisitos para que «Federación Cinológica Internacional (FCI) pueda certificar esta raza como endémica, propia de Chile, y en un segundo proceso, como raza reconocida internacionalmente para participar en exposiciones».

Para Werner Kirschbaum, exjuez argentino por 50 años de la FCI, criador y especialista en 20 razas, «el ovejero magallánico es un gran perro, hecho por el medio. Eso es lo que vale, sería una lástima para Chile que se perdiera».

Su peso varía entre 25 a 30 kilos

Véase también
 Terrier chileno
Dogo Chileno

Referencias

Enlaces externos
 Conciencia animal Chile: Ovejero Magallánico
 Kennel club Chile: Ovejero Magallánico

Razas desarrolladas en Chile
Razas de perro de Chile

Ovejero magallánico


Songkitti Jaggabatara (, RTGS: Songkitti Chakkabat, Aussprache: []; * 22. Dezember 1950 in Nakhon Ratchasima) ist ein thailändischer General. Er war von 2008 bis 2011 Oberbefehlshaber des Stabs der Thailändischen Streitkräfte.

Leben

In der Vorbereitungsschule der Streitkräfte war Songkitti ein Klassenkamerad des späteren Ministerpräsidenten Thaksin Shinawatra. Anschließend besuchte er die Königliche Chulachomklao-Militärakademie. Von 1972 bis 1981 diente er im 3. Kavallerie-Bataillon der Königlichen Garde. Den Beginn seiner Dienstzeit verbrachte er im Norden von Thailand, wo ein Konflikt niedriger Intensität mit den bewaffneten Einheiten der Kommunistischen Partei Thailands stattfand. Als Vietnam 1978 in Kambodscha einmarschierte, diente er an der Grenze zwischen Thailand und Kambodscha.

1999 befehligte er die "Thai Joint Task Force 972", die sich im Rahmen der Internationalen Streitkräfte Osttimors (INTERFET) mit der Beilegung der Krise in Osttimor 1999 beschäftigte. Er war der Zweite in der Befehlskette der INTERFET.

Im Oktober 2001 sorgte der neu gewählte Ministerpräsident Thaksin Shinawatra für die Ernennung seines Vertrauten Songkitti zum Vizekommandeur der Vierten Armee, die für Südthailand zuständig ist. Das sorgte für Kritik, weil Songkitti nie zuvor in der Vierten Armee oder in Südthailand gedient hatte und seine Auswahl als politisch motiviert galt. In einem Bericht an Thaksin erklärte Songkitti 2002, dass es sich bei dem Konflikt mit muslimischen Separatisten in den drei südlichsten Provinzen Thailands nicht um einen ernstzunehmenden Aufstand handelte. Damit bewog er Thaksin dazu, Truppen aus der Region abzuziehen. Im April 2003 wurde er zum Generalleutnant und Kommandeur der Vierten Armeeregion befördert. Er stieß im Offizierskorps allerdings auf so viel Widerstand, dass er im Oktober desselben Jahres wieder auf einen anderen Posten versetzt wurde. Tatsächlich eskalierte der Südthailand-Konflikt ab 2004.

Am 1. Oktober 2008 wurde Songkitti zum Oberbefehlshaber des Stabs der Streitkräfte, der formell höchsten Position im thailändischen Militär, befördert. Im April 2010 war er ein Direktor des neugegründeten Centre for the Resolution of the Emergency Situation (CRES). Das CRES wurde gegründet, um die Ordnung in Bangkok und verschiedenen Provinzen Thailands im Zuge der Unruhen 2010 wiederherzustellen. Am 1. Oktober 2011 wurde er von General Thanasak Patimaprakorn als Oberbefehlshaber abgelöst.

Auszeichnungen
Für seine Verdienste in der INTERFET erhielt er den Order of Australia im Rang eines "Honorary Member" und die International Force East Timor Medal.

Am 13. Januar 2011 verlieh ihm der Präsident von Singapur, Sellapan Ramanathan, den höchsten militärischen Orden des Stadtstaates, den Darjah Utama Bakti Cemerlang (Tentera) für seine Verdienste bei der Zusammenarbeit der Thailändischen Streitkräfte und der Streitkräfte Singapurs.

Familie
Songkitti  ist verheiratet mit Poranee Jaggabatara, sie haben zwei Töchter und einen Sohn.

Einzelnachweise

Weblinks

Member des Order of Australia
Militärperson (Thailand)
Thailänder
Geboren 1950
Mann

Songkitti Jaggabatara


An Pleurothallis miragliae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leite. An Pleurothallis miragliae in nahilalakip ha genus nga Pleurothallis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pleurothallis

Pleurothallis miragliae


سي مصطفى وهي معروفة بالنشاط الرياضي والمسرحي هي بلدية جزائرية تقع في ولاية بومرداس، وتبعد عن عاصمة الولاية بحوالي 20 كليومتر. أسست في أواخر سنة 1850 خلال الإستدمار الفرنسي دشن عبرها خط السكك الحديدية سنة 1888 وسميت سنة 1901 باسم «فليكس فور» سنة 2007 كان عدد سكانها يقدر بـ: 14000نسمة وهي تبعد عن الجزائر العاصمة بـ:55كلم وعن مدينة تيزي وزو بـ 45كلم.ولقد سميت بهذا الاسم نسبة إلى الشهيد محمد سعودي المدعو سي مصطفى أثناء الثورة الجزائرية.المدينة ضربها زلزال 21 ماي 2003

القرى
 بلاد قيطون
 علي بوظهر
 لعزيب مرابطين
 أولاد خليف
 لعزيب مراح
 أولاد بوظهر
 بن كانون
 أحمد بجبج
 الوناس مشايري

مواقع أثرية
 ضريح بلاد قيطون

ثقافة
لهذه البلدية جمعيتين للأطفال:
 جمعية أفاق:
 جمعية بصمة:

كما أن في البلدية فرقة مسرحية رائعة فازت بعدة جوائز اسمها *فرقة نجوم المسرح* شاركت في عدة مهرجنات وحفلات مثل:مستغانم، بويرة، بجاية، بومرداس، برج منايل......
ومن مسرحياتها:
 مسرحية «قف»: تتمحور على استغلال الأطفال وحقوقهم المختلفة
 مسرحية «الأمل»: تتمحور عن اثار الزلزال على الفرد حين يفقد عائلته
 مسرحية «العنصر»: تتمحور عن أهمية الماء
 مسرحية «زهور الحي»: تتمحور عن الأطفال وحقهم في اللعب

الملاعب

يضم إقليم هذه البلدية العديد من ملاعب كرة القدم، منها:

مصادر

بلديات ولاية بومرداس

سي مصطفى


Sekundærrute 225 er en rutenummereret landevej på Sjælland.

Ruten strækker sig fra Slagelse til Hundested via Rørvig.

Rute 225 har en længde på ca. 78 km. (ekskl. færge)

Se også
Hundested-Rørvig Færgefart A/S

Kilder

225

Sekundærrute 225


Parc national de la Guadeloupe eller Nationalpark Guadeloupe er en nationalpark i Guadeloupe, der er et fransk oversøisk departement på Leeward Islands i de Små Antiller i den østlige del af Caribien region. Det marine naturreservat Réserve Naturelle du Grand Cul-de-Sac Marin støder op til parken og administreres sammen med denne. Tilsammen danner de to beskyttede områder Guadeloupe Archipelag (Fransk: l'Archipel de la Guadeloupe) biosfærereservat.

Historie
Generalkonsulen for Guadeloupe oprettede den regionale naturpark i 1970 i erkendelse af den exceptionelle biodiversitet på øen Basse-Terres tropiske skov og bjergmassiv. Selv om det oprindeligt blev anbragt under statskovenes administration, opstod der i 1977 forslag om at oprette en nationalpark, for at forbedre forvaltningen og kontrollen af området. Disse forslag førte til den officielle oprettelse af Guadeloupe Nationalpark 20. februar 1989.

Grand Cul-de-Sac Marin Nature Reserve blev oprettet i 1987, og blev lagt under nationalparkens administration.

I 1992 opnåede Guadeloupe Nationalpark international anerkendelse da parken og det tilstødende Grand Cul-de-Sac Marin Nature Reserve blev oprettet som international biosphere reserve af UNESCO.

Geografi

Nationalparken har et areal på 173 km² og en bufferzone på 162 km². Havreservatet Grand Cul-de-Sac Marin Nature Reserve omfatter 21 km² og 16 km² på land.

I alt omfatter de to reservater 10% af Guadeloupes samlede areal, to tredjedele af Basse-Terres tropiske skove. Det højeste punkt i bjergmassivet er den aktive vulkan La Soufrière der er 1.467 moh. Andre toppe er Échelle (1.397 moh.), Grand-Sans-Toucher (1.354 moh.), og tvillingebjerget Mamelles (768 moh.).

Parken omfatter dele af 11 kommuner:

 Vieux-Habitants
 Bouillante
 Pointe-Noire
 Lamentin
 Petit-Bourg
 Goyave
 Capesterre-Belle-Eau
 Trois-Rivières
 Gourbeyre
 Saint-Claude
 Baillif

Vegetation
Guadeloupe Nationalpark er inddelt i tre typer af økosystem:

Tropisk regskov
Parkens tropiske regskov varierer i karakter og arter mellem flere sub-økosystemer, hovedsageligt baseret på højden.
 De lavere højder (op til 500 moh.) i parkens bufferzone er en mesofil skov, med træer som hvid og rød mahogni, palisander, og jatoba. I denne zone er der også landbrug blandt andet produktion af bananer.
 En bjergzone der omfatter 80% af parkens areal, i en højde mellem 300 og 1000 moh. Dette tætte og frodige økosystem rummer en stor diversitet af plantearter: meget store træer der vokser op til 30 meter (tabonuco, acomat boucan, kastanje) men også mange mindre træer og blomster.
 De højeste skove over 1000 moh. er meget mindre tætte end parkens andre skove, på grund af de ekstremt våde forhold og et konstant skydække. disse skove ligner savanner.

Kystskove
Vegetationen i kystegnene har udfordringer med saltholdigheden i luften og jorden, intens varme fra solen og dens udtørrende effekt, og den konstante vind. Notable plantearter i dette miljø er Coccoloba uvifera (havgrape) og pære.

Mangrove
Grand Cul-de-Sac Marin Nature Reserve vådområder med helt eller tidvist oversvømmede skove(både salte og ferske), og omfatter tæt ved halvdelen af Guadeloupes mangrovesumpe (37 km² ud af 80 km²).

Turistattraktioner

Blandt de interesante steder at besøge i Guadeloupe Nationalpark er:
 La Soufrière
 Carbet Falls
 De to Mamelles og Traverséevejen
 Grand Cul-de-Sac Marin Nature Reserve

Endvidere er der mange vandreruter gennem parken

Eksterne kilder og henvisninger

 Official site of Guadeloupe National Park
 Official site of Grand Cul-de-Sac Marin Nature Reserve
 UNEP-WCMC data sheet on the core area of the park
 UNEP-WCMC data sheet on the buffer zone of the park

Nationalparker i Frankrig
Etableret i 1989
Guadeloupe
Biosfærereservater under UNESCO

Parc national de la Guadeloupe


Timor steht für:

 Timor, Insel im Indischen Ozean
 Timor (Victoria), Ort in Australien
 Timor (Vorname), männlicher Vorname
 Demokratische Republik Timor-Leste, amtlicher Name von Osttimor, Inselstaat in Südostasien
 Timor Putra Nasional, indonesischer Automobilhersteller

Timor ist der Familienname folgender Personen:
 Bar Timor (* 1992), deutsch-israelischer Basketballspieler

Siehe auch:

 Timur (Begriffsklärung)

Timor (Begriffsklärung)


Masatoshi Matsuda (født 4. september 1980) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder FC Tokyo og Kyoto Purple Sanga.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Masatoshi Matsuda


لعبة الكراسي  هي لعبة يلعبها مجموعة من الأشخاص (غالباً من الأطفال) في مناسبة مخصصة للتسلية مثل حفلات النجاح تبدأ اللعبة بأي عدد من اللاعبين وعدد من الكراسي يقل واحداً عن عدد اللاعبين حيث ترتب الكراسي في دائرة (أو أي شكل مغلق إذا كانت المساحة محدودة، أحياناً ترتب في صفين) للخارج، ويقف اللاعبون في دائرة خارج دائرة الكراسي. يقوم شخص من خارج اللعبة بتشغيل أنشودة مسجلة أو القيام بالتصفيق. وفي هذه الأثناء يقوم اللاعبون بالدوران حول الكراسي. عندما يقوم المتحكم بالأنشودة بإيقافها فجائياً، لابد أن يتسابق اللاعبون للجلوس على الكراسي. اللاعب الذي يبقى خارجاً يخرج من اللعبة ويُخرج كرسي واحد. تستمر الأناشيد وتتكرر الدورة إلى ان يبقي لاعب واحد ويكون الفائز....

اقرأ أيضاً
 حكرة بكرة

مراجع

ألعاب أطفال
ألعاب احتفال
ألعاب في الخارج
استعارات
ثقافة موسيقية

كراسي موسيقية


Agios Prokopios (Græsk: Άγιος Προκόπιος) er en kystby på øen Naxos i Grækenland med 96 indbyggere (2011). Den ligger 5 km sydvest for Naxos by. Den besidder storslåede strande i Det Ægæiske Hav og er en yndlings turist attraktion.

Administrativt tilhører den, det kommunale fællesskab Agersani.

Byen har mange hoteller, restauranter og caféer.

Den berømte fodboldspiller Kostas Manolas, der er fra Naxos, åbnede i 2015 øens største bageri-cafe, Nikkos Bakery Cafe, i byen.

Stranden Agios Prokopios
Agios Prokopios strand, sammen med den berømte Agia Anna-strand anses for at være Grækenlands tredje bedste. Den indeholder kornet hvidt sand, samt en zone af klitter. Renheden af havet præsenterer en bugt med turkis og blå farve. Dens længde er 2 km. Om sommeren er stranden velorganiseret med solsenge og paraplyer på nær den nordlige del. Der er livreddertårne på stranden.

I regionen bortset fra de forskellige turistfaciliteter, er en privat dykkerskole og særlige både med et glasbund, hvor der arrangeres havture i regionen.

Befolkningstal

References

Naxos (ø)

Agios Prokopios


Hülle steht für:

 Hülle als die äußere Schicht von etwas Gegenständlichem
 in einigen Orden die Bezeichnung für das Brusttuch des Habits der Nonnen.
 in der Virologie für eine Virushülle (wenn vorhanden)

  Für den mathematischen Fachbegriff siehe Hüllenoperator.

Den Familiennamen Hülle tragen:
 Eduard Hülle, Halberstadt, Orgelbauer
 Hedwig Hülle, Pseudonym Ludwig März (1794–1861), deutsche Schriftstellerin und Pädagogin

Siehe auch:
 Hüle
 Hüllen Begriffsklärung

Hülle (Begriffsklärung)


Autolycus ist ein Einschlagkrater auf der Mondvorderseite am Rand des Mare Serenitatis, zwischen dem Krater Archimedes im Westen und Aristillus im Norden.
Der Kraterrand ist unregelmäßig und teilweise erodiert.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem griechischen Astronomen und Mathematiker Autolykos von Pitane offiziell benannt.

Weblinks

 Autolycus auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Autolycus (Mondkrater)


Sitna konica (sitnocvjetna konica, lat. Galinsoga parviflora) je zeljasta biljka iz porodice Asteraceae. Biljka potječe iz Južne Amerike, a danas se može naći širom svijeta kao dosadan korov. Mlada se biljka može koristiti za jelo. Kod nas se za ovu vrstu koristi naziv sitnocvijetna konica.

Povijest
Galinsoga parviflora je u Europu donesena iz Perua oko 1796. godine, te se kao korov prvo raširila diljem Velike Britanije i Irske. Ime je dobila po španjolskom botaničaru Ignaciu Mariano Martinez de Galinsoga.

Sastav
Sadrži stigmasterol, gumu. Listovi sadrže inulin, triterpene saponine, flavonoide, organske kiseline (kava, limunska, jantarna, oleinska, palmitinska), tanine. U biljci je pronađeno 15 aminokiselina, među njima 9 esencijalnih: arginin, valin, treonin, metionin, izoleucin, leucin, fenilalanin, lizin i histidin. Visok sadržaj kalija, silicija, kalcija, fosfora i magnezija utvrđen je u sastavu nadzemnog dijela biljke.

Primjena u narodnoj medicini
Uvarak od bilja pomaže u normalizaciji visokog krvnog tlaka, učinkovit i kod bronhitisa, prehlade. Stanovnici Dalekog istoka koriste nadzemne dijelove kao hemostatsko terapijsko sredstvo za krvarenje uterusa. Aktivne tvari koje se nalaze u travi aktiviraju tjelesni imunitet, pomaže vratiti zdravlje tijekom iscrpljenosti i duge bolesti. Uvarak korijena biljke koristi se kao antipiretičko terapijsko sredstvo.

Dodatna literatura
Grlić,Lj. Samoniklo jestivo bilje,Zagreb 1980.

Vanjske poveznice
https://pfaf.org/user/Plant.aspx?LatinName=Galinsoga+parviflora

Izvori

Glavočike cjevnjače
Samoniklo jestivo bilje
Ljekovito bilje

Sitna konica


Jalla ! Jalla ! est un film suédois réalisé par Josef Fares, sorti en 2000.

Le titre du film peut être traduit en français par « Allez ! Allez ! »

Synopsis
D'origine libanaise, Roro et Mans, copains de toujours et heureux de vivre, coulent des jours tranquilles en Suède. Tout irait pour le mieux si le père de Roro n'avait décidé de le marier de force à Yasmin, selon la tradition ancestrale. De son côté, Mans, sujet à des "pannes" régulières, n'est pas au mieux avec sa copine Jenny. Échapper au mariage, retrouver l'appétit sexuel : les deux amis ne sont pas au bout de leurs peines !

Fiche technique
 Titre : Jalla ! Jalla !
 Réalisation : Josef Fares
 Scénario : Josef Fares
 Production : Anna Anthony, Lars Jönsson et Lukas Moodysson
 Sociétés de production : Memfis Film & Television, Dramatiska Institutet, Film i Väst et TV1000 AB
 Musique : Daniel Lemma
 Photographie : Aril Wretblad
 Montage : Andreas Jonsson et Michal Leszczylowski
 Costumes : Denise Östholm
 Pays d'origine : Suède
 Format : Couleurs - 1,85:1 - Dolby SR - 35 mm
 Genre : Comédie
 Durée : 88 minutes
 Dates de sortie : 13 décembre 2000 (Lucia Movie Night), 22 décembre 2000 (sortie en Suède), 17 avril 2002 (sortie en France)

Distribution
 Fares Fares : Roro
 Torkel Petersson : Mans
 Tuva Novotny : Lisa
 Laleh Pourkarim : Yasmin
 Leonard Terfelt : Paul
 Jan Fares : Farsan
 Sofi Helleday : Jenny
 Benyam Eriksson : Benson
 Khatoun Fares : Farmor
 Abdullahad Fares : Abdul
 Ingemar Carlehed : Vendeur au sex-shop
 Tommy Andersson : Peter
 Christer Fjällström : Polis
 Jakob Tamm : Simon Pramsten
 Caroline Fares : Caroline
 Lucy Wanes : Lucy

Autour du film
 Le film a notamment été tourné dans le comté de Västra Götaland, dans les villes de Göteborg, Trollhättan, Vänersborg ou encore Örebro.
 Le film a été sélectionné pour représenter la Suède aux oscars du cinéma en 2001.
 Jalla! Jalla! fut un succès surprise en Suède, et fut numéro 1 au box office en 2001 dans ce pays.
 Josef Fares, né au Liban, est arrivé avec sa famille en 1977. La question de l'intégration culturelle, notamment la confrontation entre les aspirations traditionnelles familiales et celles de la jeunesse, est abordé dans le film.
 L'acteur principal, Fares Fares est le frère ainé du réalisateur Josef Fares. Plusieurs membres de leur famille font partie de la distribution du film.

Distinctions
 Sélectionné au Festival de Berlin 2001
 Sélectionné au Festival de Toronto 2001

Références

Liens externes

Film suédois sorti en 2000
Comédie suédoise
Comédie de mœurs
Film tourné en 2000

Jalla! Jalla!


Pípufiskar (Syngnathinae) eru undirætt smárra fiska, sem, ásamt með sæhestum og sædrekum (Phycodurus + Phyllopteryx), mynda ættina Syngnathidae.

Greinar

55 greinar eru á undirættinni.

(1) Acentronura - telur 2 tegundir
(2) Amphelikturus - telur 1 tegund
(3) Anarchopterus - telur 2 tegundir
(4) Apterygocampus - telur 1 tegund
(5) Bhanotia - telur 3 tegundir
(6) Bryx - telur 4 tegundir
(7) Bulbonaricus - telur 3 tegundir
(8) Campichthys - telur 4 tegundir
(9) Choeroichthys - telur 6 tegundir
(10) Corythoichthys - telur 12 tegundir
(11) Cosmocampus
(12) Doryichthys
(13) Doryrhamphus
(14) Dunckerocampus
(15) Enneacampus
(16) Entelurus
(17) Festucalex
(18) Filicampus
(19) Halicampus
(20) Haliichthys
(21) Heraldia
(22) Hippichthys
(23) Histiogamphelus
(24) Hypselognathus
(25) Ichthyocampus
(26)Idiotropiscis
(27) Kaupus
(28) Kimblaeus
(29) Kyonemichthys
(30) Leptoichthys
(31) Leptonotus
(32) Lissocampus
(33) Maroubra
(34) Micrognathus
(35) Microphis
(36) Minyichthys
(37) Mitotichthys
(38) Nannocampus
(39) Nerophis
(40) Notiocampus
(41) Penetopteryx
(42) Phoxocampus
(43) Phycodurus - telur 1 tegund
(44) Phyllopteryx - telur 2 tegundir
(45) Pseudophallus
(46) Pugnaso
(47) Siokunichthys
(48) Solegnathus
(49) Stigmatopora
(50) Stipecampus
(51) Syngnathoides
(52) Syngnathus
(53) Trachyrhamphus
(54) Urocampus - telur 2 tegundir
(55) Vanacampus - telur 4 tegundir

Pípufiskar

Pípufiskar


Stole Dimitrievski (în ), (n. 25 decembrie 1993), este un fotbalist macedonean care joacă pe postul de portar pentru clubul spaniol Rayo Vallecano.

După ce și-a început cariera la Rabotnički în 2010, a petrecut cea mai mare parte a carierei sale în Spania. Dimitrievski a strâns 26 de selecții pentru Macedonia de Nord, la nivel de tineret, și a debutat la naționala mare în 2015.

Cariera pe echipe

Cariera timpurie
Născut la Kumanovo, Dimitrievski ajucat la grupele de tineret ale lui FK Rabotnički și și-a făcut debutul pentru club la 24 octombrie 2010, într-o victorie scor 2-0 împotriva lui FK Vardar.

Dimitrievski a fost titular pe postul său pentru Rabotnički în sezonul 2011-2012, jucând pentru echipă și în UEFA Europa League. La 23 august 2011 a semnat un contract cu Udinese din Seria A, fiind lăsat la Rabotnički până în decembrie 2011.

Granada
La 30 decembrie 2011, Dimitrievski a fost împrumutat la Cádiz CF. Aici a jucat doar la echipa a doua din Tercera División și s-a transferat la o altă echipă a doua, Granada CF B în vara anului 2012. La 12 octombrie 2013, el a fost ultimul dintre cei trei jucători ai echipei care au fost eliminați într-o înfrângere cu 2-1 cu Atlético Sanluqueño CF din acel sezon de Segunda División B.

La 23 august 2014, după ce a profitat de suspendarea lui Roberto și de accidentarea lui Oier Olazábal, Dimitrievski și-a făcut debutul la prima echipă - și în La Liga - fiind titular într-o victorie de 2-1 împotriva lui Deportivo de La Coruña.

Gimnàstic
La 16 august 2016, Dimitrievski a semnat un contract de doi ani cu  Gimnàstic de Tarragona din Segunda División, ca acoperire pentru Manolo Reina care era accidentat. El și-a făcut debutul pentru catalani pe 7 septembrie în a doua rundă a Copa del Rey, o victorie cu 1-0 în prelungiri acasă la CD Numancia.

După ieșirea din formă a lui Sebastián Saja, Dimitrievski a devenit titular în octombrie 2016, însă doar până în decembrie, când Reina și-a revenit. La 13 august 2017, după plecarea acestuia, și-a prelungit contractul până în 2020.

Rayo Vallecano
La 31 august 2018, Dimitrievski a fost împrumutat la Rayo Vallecano din La Liga, timp de un an. Inițial a fost rezerva lui Alberto García, dar a devenit prima alegere de portar a clubului în noiembrie.

La 31 ianuarie 2019, Dimitrievski a semnat un contract permanent pe trei ani și jumătate cu clubul din Madrid.

Cariera la națională
După ce a reprezentat Macedonia la sub 17 ani, sub 19 ani și sub 21 ani, Dimitrievski și-a făcut debutul internațional complet pe 12 noiembrie 2015, începând ca titular într-un amical cu Muntenegru scor 4-1 pe Arena Philip II.

Referințe

Legături externe

 Profil la Fotbal macedonean

Fotbaliști internaționali macedoneni
Portari
Fotbaliști macedoneni
Oameni în viață
Nașteri în 1993

Stole Dimitrievski


ماذا لو حكم الإخوان؟ هو كتاب باللغة العربية للكاتبة المصرية فاطمة سيد أحمد صدر عن «دار الحرية للثقافة والنشر» في القاهرة العام 2008 .

يبحث الكتاب في ثمانية فصول عدة محاور حيث يستعرض نشأة حركة الإخوان المسلمين على يد مرشدهم الأول حسن البنا في مصر، وصولا إلى مرشدهم الحالي محمد مهدي عاكف. كما يناقش الكتاب تكتيكات جماعة الإخوان، والنماذج التي ينوون تطبيقها في حال وصلوا إلى الحكم في مصر. وتنتهي الكاتبة إلى أن أي استنتاج للإجابة على عنوان الكتاب «ماذا لو حكم الإخوان» «لن تسفر إلا عن حقائق غامضة ومقلقة لأن الأفق السياسي، عندئذ، سيكون مفتوحاً على كل الاحتمالات».

مصادر

وصلات خارجية
 د. محمد حبيب يكتب: ماذا لو وصل الإخوان إلى الحكم؟، إخوان أون لاين، 6 فبراير 2006م
 ماذا لو حكم الإخوان مصر؟، إسلام أون لاين، 30 أغسطس 2007م
 عرض كتاب: ماذا لو حكم الإخوان، المعرفة، الجزيرة نت، 10 سبتمبر 2008

كتب 2008
كتب عن الإخوان المسلمين
كتب عن مصر

ماذا لو حكم الإخوان؟ (كتاب)


طارق عبد الرحمن لاعب عراقي سابق بكرة القدم، انضم لصفوف منتخب شباب العراق لفترة قصيرة في منتصف ثمانينات القرن الماضي دون أن يلعب ولو مباراة واحدة حيث استبعد عن صفوف منتخب الشباب، لعب لنادي أربيل العراقي، وكان من بين أفضل مهاجمي العراق في ثمانينات القرن الماضي.

لعب لفريق نادي الشرطة العراقي لفترة محددة.

اعتزاله
في سنة 2003 كرمه نادي اربيل وأقام له مباراة إعتزالية تقديراً لما قدمه لناديه ولكرة العراقية مع منتخب العراقي.

مراجع

صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة (أشخاص أحياء)
لاعبو كرة قدم عراقيون
لاعبو نادي أربيل
لاعبو نادي الشرطة (العراق)

طارق عبد الرحمن


Srbuhi Sargsyan (armensk: Սրբուհի Սարգսյան; født 3. april 1994 i Yerevan), også kendt som Srbuk er en armensk sanger. Hun deltog i den første sæson af den armenske version af X Factor, hvor hun sluttede på andenpladsen hvor hun tabte til Vrezh Kirakosyan. Hun deltog derefter i den ottende sæson af den ukrainske version af The Voice i 2018, hvor hun sluttede på en fjerde plads.

Srbuk vil repræsentere Armenien i Eurovision Song Contest 2019 i Tel Aviv. Sangen, som hun skal synge kaldes "Walking out", og det vil blive opført i den anden semifinale den 16. maj 2019.

Referencer

Personer fra Jerevan
Sangere fra Armenien
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2019
Armeniens Eurovision Song Contest-deltagere

Srbuk


{{Infookvir album
|ime_albuma     = Ultra Beatdown
|ime_glazbenika = DragonForce
|vrsta          = studijski album
|s_albuma       =
|slika          = DragonForce - Ultra Beatdown.jpeg
|žanr           = power metal, speed metal
|datum          = 25. kolovoza 2008.
|snimanje       =
|trajanje       = 58:10
|izdavač        = JVC, Roadrunner Records, Spinefarm Records
|producent      = Karl Groom, Herman Li, Sam Totman
|recenzija      = <ul>AllMusic
|kronologija    =
|album_prije    = Inhuman Rampage
|godina0        = 2006.
|godina         = 2008.
|album_poslije  = The Power Within
|godina2        = 2012.
|ostalo         =
}}

Ultra Beatdown četvrti je studijski album britanskog power metal sastava DragonForce, objavljen 20. kolovoza 2008. godine u Japanu preko JVCa i 26. kolovoza 2008. godine širom svijeta preko Roadrunner Recordsa i Spinefarm Recordsa. Ultra Beatdown je zadnji album na kojem pjeva ZP Theart, a prvi na kojem bas-gitaru svira Frédéric Leclercq.

Popis pjesama

Osoblje

Izvori

Albumi iz 2008.
Albumi sastava DragonForce

Ultra Beatdown


Crkva sv. Antuna u Blaškovcu rimokatolička je crkva u naselju Blaškovec koje je u sastavu općine Sveti Ivan Zelina i zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva je sagrađena u oblicima tipičnim za prijelaz iz 18. u 19.stoljeće na posjedu patrona Draškovića. Obnovljena je krajem 19.st. Jednobrodna je, pravokutnog tlocrta s užim polukružno zaključenim svođenim svetištem i sakristijom. U sredini glavnog pročelja smješten je zvonik. Sačuvan je vrijedan barokni inventar.

Zaštita
Pod oznakom Z-3195 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro – pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Katoličke crkve u Hrvatskoj
Zaštićene sakralne građevine u Zagrebačkoj županiji
Građevine u Svetom Ivanu Zelini

Crkva sv. Antuna u Blaškovcu


Carol (Scarlat) Wallenstein de Vella sau Karol Wallenstein sau Carol Valștain (n. 1795, Gospic - d. 26 decembrie 1858 / 1863, București) a fost un pictor, profesor și muzeograf croat care a fost primul profesor de desen al Colegiului Sfântul Sava din București. În data de 8 iulie 1837, la inițiativa Marelui Ban Mihalache Ghica, Carol Wallenstein a fost numit ca prim director al Muzeului Național de Istorie Naturală și Antichități din București. Muzeul Național a fost înființat prin decretul dat în data de 3 noiembrie 1834 de către domnitorul Alexandru Dimitrie Ghica.

Biografie

Carol Wallenstein s-a născut în localitatea Gospic de lângă Zagreb, Croația de astăzi, în familia lui Ioan Vella de unde și particula  de Vella a numelui său. Carol a fost adoptat de către domnul Wallenstein care a devenit tatăl său vitreg. Studiile de pictură le-a făcut la Academia de Arte Frumoase din Viena pe timpul când majoritatea școlilor de arte germane se aflau sub influența neoclasicismului lui Anton Raphael Mengs. Academia de la Viena i-a oferit tânărului Carol Wallenstein o formație tradițională. O dată cu terminarea cursurilor Academiei de la Viena, Carol a plecat la Brașov unde și-a completat educația plastică sub tutela profesorului Debler. După 22 de ani, în anul 1817, Carol Wallenstein s-a stabilit la Craiova și a locuit la familia unei mătuși. În anul 1821 s-a căsătorit cu o româncă din Slatina și s-a făcut remarcat în această perioadă ca profesor de desen și pictor.

Anul 1829 îl găsește pe Carol Wallenstein în serviciul Eforiei Școlilor din București și drept urmare în anul 1830 a fost numit profesor la Colegiul Sfântul Sava. A publicat în 1836 o mie de exemplare din Elemente de desen și de arhitectură la editura lui Ion Heliade-Rădulescu și a făcut o serie de litografii inspirate din istoria românilor. Ion Heliade-Rădulescu a fost atras de compozițiile cu tematică istorică și a realizat mai multe lucrări dintre care cel mai cunoscut este Lupta de la Călugăreni a lui Mihai Viteazul. Acest tablou a fost comandat de către Eforiile Școlilor Județene ale profesorilor și a fost litografiat la Viena. Alte tablouri istorice au fost Întoarcerea Prințului Știrbei din Viena (comandat de domnitor în anul 1850), Jurământul lui Mihai, Portretul domnitorului Grigore Ghica, etc.

Beneficiind de prerogativele ce derivau din funcția de profesor de desen la Colegiul Sfântul Sava, Carol Wallenstein a organizat la acest colegiu prima colecție de mulaje după operele marilor maeștri italieni, portrete contemporane sau chiar portrete fictive ale vechilor domnitori ai principatelor românești. În paralel cu activitățile didactice, Carol Walenstein s-a implicat în organizarea muzeului înființat în anul 1834 la Colegiul Sfântul Sava din inițiativa lui Mihalache Ghica. În calitatea funcției de conservator al muzeului, Wallenstein a îmbogățit colecția de numismatică, sigilografie și științele naturii cu multe exponate, mai ales la secția de ornitologie de care era pasionat. Wallenstein a fost primul director al Muzeului Național din București din data de 8 iulie 1837.

Prin decretul dat de către Barbu Știrbei în data de 24 decembrie 1850, s-a înființat în cadrul muzeului galeria de tablouri a cărei conducere a fost preluată de către Carol Wallenstein. Prin acest decret s-a ordonat Eforiei Școlilor ca toate gravurile și tablourile existente în patrimoniul școlii să fie expuse într-un mod adecvat într-una din sălile muzeului. Cu această ocazie, Barbu Știrbei a donat galeriei două tablouri, unul de Gheorghe Tattarescu (care era în acel an student la Roma) și un altul semnat de către Petre Alexandrescu. În data de 18 decembrie 1851, același Barbu Știrbei a aprobat achiziționarea a cinci lucrări executate de Constantin Lecca. O lungă perioadă de timp, lucrările istorice și portretele din Pinacoteca liceului, au fost nucleul expozițional principal în colecția adunată la Sfântul Sava. În anul 1851 postul de profesor de desen la Colegiul Sfântul Sava a fost preluat de către pictorul Constantin Lecca.

Carol Wallenstein de Vella a fost un foarte bun prieten al lui Carol Popp de Szathmari cu care a fondat în anul 1858 o tipografie.

Iosif Wallestein
Iosif Wallenstein (1831 - 1900) a fost fiul lui Carol Wallenstein de Vella și este considerat pionierul învățământului românesc și primul muzeograf bucureștean. Iosif a fost profesor de desen la Ploiești. O dată cu izbucnirea războiului ruso-turc din 1877, Iosif Wallenstein s-a încorporat ca voluntar și a mers pe front. Ca urmare, el a realizat un tablou intitulat Luarea Griviței de către Batalionul nr. 2 Vânători din Ploiești la 30 august 1877. Lucrarea este importantă pentru iconografia războiului, fără a avea o valoare plastică deosebită.

Galerie imagini

Scrieri
 Elemente de desenu și de architecturi, [pe copertă de: Carol Valstain, Profesor de deseniu în Colegiul Sf. Sava, Tipărită cu cheltuială din Casa Școalelor]. București (În Tipografia lui I. Eliad, [pe copertă: În Litografia lui Valbaum și Veiser]), 1836. (23,5 x 19). 23 p., 35 f. pl. (II 32812), cu caractere chirilice.
 Elemente de ornitologie după proprii observații locale chiar în Țara Românească, [de] Carol Valștein. București (Tip. Mitropoliei). 8°. [1840]. 414 p. (Iarcu, p. 159)

Bibliografie
 Ioan N. Vlad și Gheorghe Stancoveanu: Carol Valștain, Editura Muzeul de Artă Craiova, 1967, 183 pagini
 Adrian-Silvan Ionescu: Învățământul artistic românesc 1830-1892, Editura Meridiane, 1999

Legături externe
 Muzeul Național de Istorie a României - IX, 1997
 Începuturile învățământului românesc de arhitectură în Țările Române

Referințe

Nașteri în 1795
Decese în 1858
Pictori croați

Carol Wallenstein de Vella


RCD Espanyol Femenino (Real Club Deportivo Español) er kvindernes afdeling af den spanske fodboldklub RCD Espanyol. Fodboldklubben blev etableret i 1970.

Aktuel trup

Tidligere landsholdsspillere
  England: Lianne Sanderson
  Italien: Pamela Conti
  Mexico: Kenti Robles
  Portugal: Sónia Matias, Cláudia Neto
  Spain: Verónica Boquete, Raquel Cabezón, Marta Corredera, Marta Cubí, Miriam Diéguez, Vanesa Gimbert, Adriana Martín, Silvia Meseguer, Sara Monforte, Andrea Pereira, Mariajo Pons, Willy Romero, Marta Torrejón, Erika Vázquez, Sandra Vilanova, Maripaz Vilas, Noelia Aybar "Rivi"
  Sverige: Elin Ekblom Bak, Louise Fors
  USA: Joanna Lohman

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindefodboldklubber i Spanien

RCD Espanyol (kvinder)


Irene Frances Adza Denison, marquise de Carisbrooke (4 juillet 1890 - 16 juillet 1956) est la fille de William Francis Henry Denison,  comte de Londesborough et de Lady Grace Adelaide Fane.

Biographie
Elle épouse Alexandre Mountbatten,  marquis de Carisbrooke, fils du prince Henri de Battenberg et de la princesse Béatrice du Royaume-Uni, le 19 juillet 1917 en la chapelle royale du palais Saint James à Londres.

Le couple a un enfant :

 Lady Iris Victoria Beatrice Grace Mountbatten (13 janvier 1920 - 1er septembre 1982)

Elle succède à sa belle-mère en tant que présidente du Frank James Memorial Hospital de East Cowes en 1946, exerçant ce rôle jusqu'à ce qu'il soit repris par le National Health Service en 1948.

Elle meurt le 16 juillet 1956, à l'âge de 66 ans, à Londres. Ses cendres sont enterrées à l'église St. Mildred, Whippingham, sur l'île de Wight.

Distinctions

  Dame Grand-Croix de l'ordre de l'Empire britannique
  Dame de justice du Très vénérable ordre de Saint-Jean
  1080ème dame de l'Ordre de la Reine Marie-Louise

Références

Dame de justice du très vénérable ordre de Saint-Jean
Dame grand-croix de l'ordre de l'Empire britannique
Marquise britannique
Décès en juillet 1956
Naissance en juillet 1890
Naissance à Londres
Maison de Battenberg
Dame de l'ordre de la Reine Marie-Louise

Irene Denison


A Copa Euro-América foi uma competição futebolística amistosa de pré-temporada disputada por clubes da Alemanha, Brasil e Paraguai.

O primeiro evento ocorreu na cidade de São Paulo, em janeiro de 1991, sendo disputado por Corinthians, Palmeiras, Hamburger e Stuttgart, sem confrontos entre times do mesmo país. O Palmeiras conquistou o título após vencer seus dois jogos.

Cinco anos depois, a competição voltou a ser realizada, com sede em Fortaleza. Palmeiras e Flamengo representaram o Brasil, enquanto o Borussia Dortmund representou a Alemanha. O Palmeiras conquistou o bicampeonato, que ficou marcado por um expressiva goleada sobre a equipe alemã: 6 a 1.

O Estádio do Morumbi, por sua vez, foi o palco da última edição da competição, realizada em 1999. Na ocasião, Bayer Leverkusen (Alemanha), Olimpia (Paraguai) e São Paulo foram os participantes. O vencedor foi o São Paulo, que venceu o visitante alemão por 5 a 0.

Campeões

Ver também
 Copa Intercontinental
 Recopa dos Campeões Intercontinentais
 Supercopa Euroamericana
 Copa Euroamericana

Torneios amistosos do Brasil entre clubes de futebol
Competições oficiosas internacionais de futebol

Copa Euro-América


"Skolekammerater" er en sketch fremført af Kjeld Petersen og Dirch Passer i revyen "ABC for viderekomne" på ABC Teatret i 1956. Teksten er skrevet af Børge Müller.

"Skolekammerater" er et af de fire revynumre, der er taget med i kulturkanonen.

Handling

Sketchen indledes med, at to mænd møder hinanden tilfældigt på gaden og mener at genkende hinanden. De begynder jovialt at snakke med hinanden i ufuldendte sætninger, der tilsyneladende bekræfter, at de har gået i skole med hinanden for mange år siden. Tidligt i samtalen glæder de sig over gensynet og taler om, at de er "løbet i vejret", lige som de aftaler, at Dirch Passers figur skal komme til middag hos Kjeld Petersens figur.

Efterhånden som de minder hinanden om kammerater og hændelser bliver det tydeligt (i første omgang for tilskuerne), at de vist ikke har gået i skole med hinanden, idet det, den ene tydeligt husker, har den anden ingen erindringer om. De kommer efterhånden frem til, at de har gået på hver sin skole (Nansensgades Skole, henholdsvis Rughavevejs Skole), og da de når til at omtale hinanden med navns nævnelse, er det helt andre navne, end deres figurer har i virkeligheden. Især Petersens figur bliver noget fornærmet over, at Passers figur kalder ham for Frederik: "Jeg hedder THORKILD! Jeg er stolt af det navn.", og han skælder Passer ud for at tage fejl.

Sketchen afsluttes med, at de bliver lidt fornærmede på hinanden for gensidigt at tro, at de kunne kende hinanden. Alligevel spørger Passers figur til allersidst Petersens, om hvornår den middagsinvitation egentlig er, hvilket Petersen blot stønner over.

Alternative versioner
I filmen Dirch genskaber Lars Ranthe (som Petersen) og Nikolaj Lie Kaas (som Passer) en stor del af sketchen.

Referencer

Humor
Kulturkanonen

Skolekammerater


An Arisaema concinnum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Wilhelm Schott. An Arisaema concinnum in nahilalakip ha genus nga Arisaema, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Arisaema

Arisaema concinnum


Roadhouse Blues pjesma je sastava The Doors. Cijeli sastav ju je skladao i objavljena je kao prva pjesma s albuma Morrison Hotel.

Kasnije postaje jedna od najpoznatijih pjesama sastava koja se može naći na većini kompilacijskih albuma, kao i na live albumu An American Prayer.

Izvori

Singlovi 1970-ih
The Doors

Roadhouse Blues


Les articulations costo-chondrales (ou articulations chondro-costales) sont les articulations entre les extrémités antérieures des côtes et les cartilages costaux.

Description
Ce sont des articulations fibreuses (synarthroses).

Chaque côte présente une dépression en forme de cupule qui reçoit le cartilage costal qui est maintenu par la continuité entre le périoste et le périchondre. Il n'y a normalement aucun mouvement au niveau de ces articulations.

Notes et références

Liens externes

Thorax

Articulation costo-chondrale


النجميات  هي  من النباتات تتبع فوق رتبة النجمونات من ثنائيات الفلقة. تتبعها فصائل مهمة مثل النجمية و الجنطيانية.

الفصائل
 المركبة
 الجريسية
 اللسيوسمية
 الأرجوفيلية
 الغودينية
 الكاليسيرية
 الروصية
 البنتفرغمية
 الستليدية
 الفيلينية
 الإطريفلية

مراجع

نجميات
جريساوايات
رتب كاسيات البذور

نجميات


Curtis Hooks Brogden (November 6, 1816 – January 5, 1901) was an American farmer, attorney and politician who served as the 42nd governor of the U.S. state of North Carolina from 1874 to 1877 during the Reconstruction era. He succeeded to the position after the death of Governor Tod R. Caldwell, after having been elected as the 2nd lieutenant governor of the state on the Republican ticket in 1872.

Brogden had a long political career, first elected to state office in 1838 at the age of 22. Building a close friendship with editor William Woods Holden of the North Carolina Standard, he served nearly without a break in various state offices and lastly as US Congressman, until essentially retiring from politics in 1878. He was elected to one more term in the state legislature in 1886.

Early life and education
He was born on November 6, 1816, in the Brogden family home ten miles southwest of Goldsboro, North Carolina, the son of a yeoman farmer. The Brogdens were Quakers of English descent and came to old Dobbs County during the colonial period. Although he attended the local district schools, like most North Carolina farm boys of his generation, his opportunity for higher education was limited, but Brogden was an auto-didact, learning by his own studies.

Military service
His father Pierce Brogden was a veteran of the War of 1812, and his grandfather, Thomas Brogden, served in the Continental Army during the American Revolution. Brogden continued the family tradition of military service and joined the North Carolina state militia at the age of 18. He was elected captain at his second muster, and eventually rose to the rank of major general.  During the Civil War he served the Confederate cause although he never held a field command due to his position in the North Carolina state government that kept him in Raleigh for the duration of the conflict.

Political career
First elected to the North Carolina House of Commons in 1838 as a Jacksonian Democrat, Brogden was its youngest member at age 22.  He became known as the "Eloquent Plowboy from Wayne" and served in the House until 1851 where he was the longtime chairman of the House Finance Committee. In 1838, he was also elected as Wayne County Justice of the Peace, a position he held for 20 consecutive years.  Brogden studied law and was admitted to the bar in 1845 but never seriously undertook the practice of law.

In 1852, Brogden was elected to the North Carolina Senate, where he served until 1857. That year he was elected by the General Assembly as State Comptroller, a post he held for ten years. He continued in office through the crises of secession, Civil War, and emancipation.  During these decades he formed a political alliance with Holden who as the Civil War dragged on became a quiet critic of the Confederate government, a leader of the North Carolina peace movement, and was ultimately appointed governor of North Carolina by President Andrew Johnson in 1865 for a brief term and then elected in 1868.

Support of Black suffrage

After the Civil War, Radical Republicans in Congress were not content with President Johnson's moderate approach for reconstruction. Concerned that Southern states passed Black Codes restricting freedmen, they passed the Military Reconstruction Acts to temporarily replace state governments and try to remake the societies to incorporate full emancipation of African-American slaves, establish free labor and other rights of citizens for blacks. The Act stipulated that the former Confederate states had to include Negro male suffrage in their new constitutions.

These measures were opposed by most whites in the South, although North Carolina had extended the franchise to free blacks before rescinding it in 1835, following Nat Turner's slave rebellion. In North Carolina before the war, blacks made up about one-third of the population of the state, with a majority in the coastal areas and near parity in some Piedmont counties. Wilmington had had the largest proportion and number of free blacks before the war. Brogden supported extending the franchise.

Switch to the Republican Party
Brogden followed Holden into the Republican Party after the war. His change of parties and support of negro suffrage shocked his ex-Confederate friends who opposed allowing blacks to vote and because the Republican party in North Carolina was at the time dominated by carpetbaggers, freedmen and scalawags.

He briefly left the Senate in 1867 after being elected to represent Wayne County at a state constitutional convention. In 1868 he was elected to the State Senate as a Republican, serving for three terms. He also was a member of the Electoral College supporting Republican, Ulysses S. Grant. In 1870 he was appointed as a U.S. Collector of Internal Revenue. He supported Holden as governor and voted in the state legislature against his impeachment.

In 1872, he was elected on the Republican ticket as lieutenant governor with Tod R. Caldwell. When Gov. Caldwell died in office in 1874, Brogden succeeded to the position of governor. By then, white Democrats had regained control of the state legislature, in part by a program of suppression of black voting carried out by the Red Shirts.

Governorship
During his term as governor, Brogden made a stronger attempt to work with the Democrats who controlled the legislature than his Republican predecessors, and focused on railroad construction and higher education. He worked diligently to re-open the University of North Carolina at Chapel Hill, where he had been an appointed trustee from 1869 to 1872. Brogden also called for founding a college for blacks.  While making efforts to lower the state debt, he supported construction of a state penitentiary as a public good.  During his tenure as governor, the federal government completed the Currituck Beach Lighthouse to light the last remaining dark stretch of coastline along North Carolina's Outer Banks, long known as the Graveyard of the Atlantic in 1875.  In 1876, Governor Brogden represented North Carolina at the Centennial Exposition in Philadelphia.

While serving as governor, Brogden was elected in 1876 as a Republican to the United States House of Representatives from North Carolina's 2nd congressional district, which was a predominately black Republican stronghold in the Piedmont area. In Congress. he worked to gain internal improvements for his state and reduced internal revenue taxes. He also advocated direct presidential elections and pensions for Mexican War veterans. His vote with the Democratic majority for the U.S. Army reorganization bill was unpopular with his Republican constituents.

Brogden served one term and was not re-nominated in 1878, a year of intense rivalry among second district Republicans. Amid charges of fraud, the Democrats narrowly elected their nominee, William H. Kitchin. Two years later, Brogden tried to regain his seat in Congress. After many Republicans disputed the outcome of the turbulent convention, he issued a broadside declaring himself an independent candidate against the convention nominee, Northern immigrant Orlando Hubbs. Brogden called for reduction in the tariff and other taxes and accused Hubbs of not representing the interests of the South. But his efforts collapsed when Republicans closed ranks in response to the entry of a third Democratic candidate into the race. Wayne County was redistricted to the Third Congressional District before Brogden's next campaign for Congress. In 1884, Brogden was nominated, only to be defeated in the general election by Wharton J. Green, a Democrat.

Later political career
After losing the congressional election in 1884, Brogden essentially retired from public life with the exception of a single term, in 1887, representing Wayne County in the North Carolina House of Representatives. In a House controlled by Republicans and independents, he spoke in favor of changing the centralized, indirect system of county government the Democrats had instituted ten years before in order to "save" Eastern North Carolina from "Negro rule." The House passed a bill changing the system, but the Senate rejected it. Brogden was not re-elected in 1888.  By then one of the largest landowners in Wayne County, Brogden devoted himself to farming.

Brogden's goal of establishing a college for blacks was finally realized more than a decade after he left the governor's office.  On March 7, 1887, The North Carolina General Assembly founded North Carolina State University as a land-grant college under the name "North Carolina College of Agriculture and Mechanic Arts." In the segregated system, it was open only to white students.  Under terms of the Second Morrill Act, in 1890 states were required to have colleges available to all races of students. In order to qualify for the land grants, North Carolina in 1891 established qualifying programs at what became North Carolina Agricultural and Technical State University, a historically black college, first as part of Shaw Collegiate Institute in Raleigh.

Brogden, a lifelong bachelor, died on January 5, 1901, in his hometown of Goldsboro, North Carolina and is buried there in Willowdale Cemetery.

Family

Brogden's younger brother Willis H. Brogden (1839-1922) was convicted of murder in 1892 following a dispute over the shooting of one of Willis's cows that led to the death of one of his neighbors.  Willis claimed he struck the man, who died of his injuries weeks later, in the head with a club in self defense after being attacked with a knife.  Despite numerous witnesses who attested to Willis's excellent character and three of the twelve jurors being potentially compromised in his favor (two were related to the defendant by marriage, and one had previously stated that he believed the accused was innocent) Willis was found guilty of manslaughter.   After he was sentenced to six years in the penitentiary, counsel moved to appeal the case and Willis was released from jail on $5000.00 bond (equal to approximately $140,000.00 in 2019) provided by Ex-Governor Brogden. Willis received a somewhat controversial pardon from Governor Holt in 1893.

Brogden's nephew Willis J. Brogden (1877-1935), son of Willis H., was a prominent attorney who served as mayor of Durham from 1911 to 1915. He became a judge in 1925, when Governor McLean appointed him associate justice of the North Carolina Supreme Court to fill the unexpired term of Judge L. R. Varser.  He was elected to a full term on November 6, 1928, and served on the court until his death in 1935.

Another of Brogden's nephews, L. Cramner Brogden, was superintendent of public schools in Kinston in the early 1900s and later served as state supervisor of rural education for North Carolina.

Legacy and Honors

Brogden Middle School in Wayne County is named for Governor Brogden.

A North Carolina historical marker marks the site of Brogden's home along US 13 southwest of Goldsboro.

References

1816 births
1901 deaths
People from Wayne County, North Carolina
Republican Party governors of North Carolina
Lieutenant Governors of North Carolina
Republican Party members of the North Carolina House of Representatives
Republican Party North Carolina state senators
North Carolina Jacksonians
Republican Party members of the United States House of Representatives from North Carolina
19th-century American politicians

Curtis Hooks Brogden


WWE Judgment Day was a professional wrestling pay-per-view (PPV) event produced by World Wrestling Entertainment (WWE), a professional wrestling promotion based in Connecticut. It was first held as the 25th In Your House PPV in October 1998. The event was then brought back as its own PPV in May 2000, replacing Over the Edge, and subsequently became the annual May PPV until 2009. The 2002 event was the company's first PPV held under the WWE name, following a renaming of the company from World Wrestling Federation (WWF) to WWE earlier that same month. Judgment Day was discontinued after its 2009 event and was replaced by Over the Limit in 2010.

To coincide with the brand extension, the event was made exclusive to the SmackDown brand from 2004 to 2006. Following WrestleMania 23 in April 2007, brand-exclusive PPVs were discontinued.

History
Judgment Day was first held as an In Your House pay-per-view (PPV) event. In Your House was a series of monthly PPVs first produced by the World Wrestling Federation (WWF, now WWE) in May 1995. They aired when the promotion was not holding one of its major PPVs and were sold at a lower cost. Judgment Day: In Your House was the 25th In Your House event and took place on October 18, 1998, at the Rosemont Horizon in Rosemont, Illinois.

The In Your House branding was retired following February 1999's St. Valentine's Day Massacre: In Your House. As a result of the death of WWF wrestler Owen Hart at 1999's Over the Edge PPV, which was held in May, the Over the Edge PPV chronology was canceled and Judgment Day was reinstated as its own PPV the following year, being held on May 21, 2000, at Freedom Hall in Louisville, Kentucky. This second Judgment Day event established Judgment Day as the promotion's annual May PPV.

In May 2002, the WWF was renamed to World Wrestling Entertainment (WWE) as a result of a lawsuit from the World Wildlife Fund over the "WWF" initialism. Judgment Day 2002 was in turn the very first PPV produced by the promotion to be held under the WWE name.

In March 2002, the promotion held a draft that split its roster into two distinctive brands of wrestling, Raw and SmackDown!, where wrestlers were exclusively assigned to perform—a third brand, ECW, was added in 2006. Both the 2002 and 2003 Judgment Day events featured wrestlers from both the Raw and SmackDown! brands. The 2003 event was also the final event to not be brand-exclusive until Backlash 2007. Judgment Day from 2004 to 2006 exclusively featured wrestlers from the SmackDown! brand. Following WrestleMania 23 in April 2007, WWE discontinued brand-exclusive PPVs, thus the events from 2007 to 2009 featured wrestlers from the Raw, SmackDown, and ECW brands. The 2009 event was the final Judgment Day PPV held, as the event was discontinued and replaced by Over the Limit in 2010.

In 2022, WWE reused the name for a stable called The Judgment Day.

Events

See also
 List of WWE pay-per-view events
 WWE Over the Limit
 WWF Over the Edge

References

External links
Official Judgment Day website

Recurring events established in 1998
Recurring events disestablished in 2009

WWE Judgment Day


A Open Philanthropy é uma fundação de investigação e doação que visa compartilhar as suas descobertas abertamente. Os seus atuais codiretores executivos são Holden Karnofsky e Alexander Berger, os e seus principais financiadores são Cari Tuna e Dustin Moskovitz. Dustin diz que a sua riqueza, no valor de 11 mil milhões de dólares (US$), está "agrupada ao nosso redor agora, mas pertence ao mundo. Pretendemos não ter muito quando morrermos."

História

Dustin Moskovitz fez uma fortuna de 11 mil milhões de dólares (US$) através da co-fundação do Facebook e, mais tarde, do Asana. Ele e a sua esposa Cari Tuna foram inspirados por The Life You Can Save, de Peter Singer, e tornaram-se o casal mais jovem a assinar o Giving Pledge de Bill Gates e Warren Buffett, onde eles prometeram doar a maior parte do seu dinheiro. Cari deixou o seu emprego de jornalista no The Wall Street Journal para fazer filantropia em tempo integral, e o casal começou a fundação Good Ventures em 2011. A Good Ventures fez parceria com a GiveWell, uma avaliadora de caridades fundada por Karnofsky e Elie Hassenfeld. A parceria autodenominou-se "Open Philanthropy Project" em 2014 e começou a operar de forma independente em 2017. A Good Ventures detém os fundos e distribui-os de acordo com as recomendações da Open Philanthropy. É a quinta maior fundação do Vale do Silício.

Operações
A Open Philanthropy adere à filosofia de doação do altruísmo eficaz. A organização não tem uma missão centrada numa área de causa. Em vez disso, faz "investigações empíricas substanciais" antes de financiar projetos que "entregam os maiores benefícios sociais da forma mais eficiente possível". A Open Philanthropy tem como meta doar mais de 100 milhões de dólares (US$) por ano. A organização faz investigações abertamente, publicando centenas de entrevistas e uma folha de cálculo classificando as questões políticas dos EUA pela eficácia com que o dinheiro pode ter impacto no seu website. Eles calculam o impacto usando anos de vida ajustados por incapacidade. Moskovitz e Tuna esperam que, ao serem abertos sobre o seu trabalho, possam "ajudar outros a tornarem-se melhores filantropos". Eles consideram o seu trabalho "filantropia de alto risco" e esperam "que a maior parte do nosso trabalho não terá impacto". A Open Philanthropy também pode "financiar prazos mais longos do que o governo ou a indústria".

Pessoas notáveis que a Open Philanthropy consultou incluem Avril Haines (diretor de inteligência nacional de Biden) e Steven Teles (cientista político).

Outros financiadores que contribuíram para a Open Philanthropy incluem o cofundador do Instagram, Mike Krieger, que prometeu 750.000 dólares (US$).

Áreas de foco
A Open Philanthropy tem quatro categorias de áreas de foco: saúde e desenvolvimento global, políticas dos EUA, riscos catastróficos globais e ciência. A organização também investe no bem-estar animal.

Saúde e desenvolvimento globais

Os investimentos da Open Philanthropy em saúde e desenvolvimento global incluem esforços para curar deficiências de iodo, reparar o meio ambiente e prevenir a malária. Sobre as suas doações globais de saúde e desenvolvimento, Cari Tuna disse: "Ainda estou otimista de que podemos fazer melhor do que apenas dar dinheiro aos pobres, mas, enquanto isso, estamos a fazer muito dando apenas dinheiro aos pobres". Em 2021, a GiveWell decidiu adiar 110 milhões de dólares (US$) da sua doação anual de 300 milhões de dólares (US$) da Open Philanthropy, incluindo dinheiro alocado à GiveDirectly, que dá dinheiro a pessoas pobres, para ser gasto em anos futuros. Isso foi feito porque a GiveWell espera que "eles possam gastar todo o dinheiro de uma forma que seja pelo menos cinco vezes mais eficaz do que dar dinheiro diretamente às pessoas mais pobres do mundo".

As subvenções incluem:

 17,5 milhões de dólares (US$) para a Target Malaria, para tecnologia de transmissão genética para controlar mosquitos portadores de malária
 Mais de 47 milhões de dólares (US$)  para a GiveDirectly, parcialmente para investigações para comparar a eficácia de doar dinheiro com ajuda ao desenvolvimento mais tradicional, e incluindo pelo menos 16 milhões de dólares (US$) a serem doados diretamente a pessoas extremamente pobres no Quénia e no Uganda
 1 milhão de dólares (US$) para Population Services International para trabalho sobre resistência a medicamentos antimaláricos
 Quase 30 milhões de dólares (US$) para a Against Malaria Foundation

Políticas dos EUA
A Open Philanthropy classifica as questões políticas dos EUA com base na eficácia com que eles preveem que o seu financiamento pode levar a questão adiante. As duas principais questões são a reforma da justiça criminal e a política de estabilização macroeconómica. Para a reforma da justiça criminal, a organização calcula que "um ano de prisão é metade do valor de um fora" e observa que "os Estados Unidos encarceram uma percentagem maior do que quase qualquer outro país do mundo com grande custo fiscal e tem a maior taxa de homicídios criminais no mundo desenvolvido". Para a política de estabilização macroeconómica, a organização espera que o valor da prevenção de recessões seja tantas vezes maior do que o custo do trabalho efetivo de defesa que está disposta a investir nele, apesar do sucesso ser "altamente incerto". A Open Philanthropy também fez doações para ajudar a promover a igualdade no casamento.

As subvenções incluem:

 335.000 dólares (US$) para o Projeto Pleno Emprego no Centro de Orçamento e Prioridades Políticas
 100.000 dólares (US$) para a campanha Fed Up do Center for Popular Democracy
 6,3 milhões de dólares para o Fundo de Ação de Justiça Responsável
 50 milhões de dólares (US$) de dólares para a Just Impact Advisors, para aconselhar filantropos e fazer doações relacionadas com a justiça criminal
 3 milhões de dólares (US$) de dólares para o Projeto de Desempenho de Segurança Pública do Pew Charitable Trusts, para "reduzir o encarceramento e os gastos prisionais, mantendo ou melhorando a segurança pública e concentrando camas de prisão para infratores de alto nível" ao nível estadual
 500.000 dólares (US$) para YIMBY Califórnia.  A Open Philanthropy foi a primeira financiadora institucional do movimento YIMBY; no entanto, o movimento recebeu apoio financeiro individual de muitos executivos de tecnologia.

Dustin Moskovitz e Cari Tuna também doaram dezenas de milhões de dólares para campanhas e partidos políticos como indivíduos.  Sobre essa doação, Dustin afirma: "Esta decisão não foi fácil, principalmente porque temos reservas sobre qualquer pessoa que use grandes quantias de dinheiro para influenciar as eleições. Dito isto, acreditamos em tentar fazer o melhor que pudermos, o que neste caso significa usar as ferramentas disponíveis para nós (como também estão disponíveis para a oposição)."

Riscos catastróficos globais
As áreas desta categoria incluem quase 40 milhões  de dólares (US$) concedidos para biossegurança e preparação para pandemias, e mais de 100 milhões de dólares (US$) para riscos potenciais de inteligência artificial avançada. A Open Philanthropy também investiu na mitigação do risco de colisão de asteroides. A organização foi criticada por seu foco estreito em riscos que podem "matar pessoas suficientes para ameaçar a civilização como a conhecemos". Ao "inundar" dinheiro em biossegurança, a Open Philanthropy está "a absorver grande parte da capacidade de investigação experiente do campo, concentrando a atenção de especialistas nesse aspeto estreito e extremamente improvável do risco de biossegurança".

As subvenções incluem:

 17,5 milhões de dólares (US$) para a Sherlock Biosciences, para ferramentas de diagnóstico viral.
 Cerca de 38 milhões de dólares (US$) para o Johns Hopkins Center for Health Security
 11,3 milhões de dólares (US$) para o Instituto de Design de Proteínas da Universidade de Washington para desenvolver uma vacina universal contra a gripe

Ciência
A Open Philanthropy nomeou onze áreas da ciência "que considera negligenciadas por outros financiadores", "incluindo tuberculose, dor crónica e obesidade". As subvenções incluem as áreas de saúde e bem-estar humano, inovação científica, ciência de apoio à biossegurança e preparação para pandemias, ciência básica transformadora e outras áreas de investigação científica. O financiamento para a ciência foi de 40 milhões de dólares (US$) em 2017, com a intenção de aumentar "várias vezes nos próximos anos". O dinheiro foi entregue a quatro equipas de cientistas cujas propostas foram rejeitadas pelos Institutos Nacionais de Saúde. As doações incluem 6,4 milhões de dólares (US$) para Stephen Johnston e para a sua equipe da Universidade Estadual do Arizona para testar uma vacina contra o cancro para cães de estimação de meia-idade.

Bem-estar animal
Holden Karnofsky afirma que a Open Philanthropy "é a maior financiadora do mundo do bem-estar dos animais de quintas", incluindo o investimento em proteínas alternativas e defesa do bem-estar animal. A Open Philanthropy fez um investimento na Impossible Foods em 2016, para apoiar o crescimento de carnes não animais. É também patrona do The Good Food Institute. A investigação feita pela Open Philanthropy inclui uma investigação sobre os prós e contras da industrialização da produção de carne de insetos, bem como uma investigação da viabilidade econémica da carne cultivada.

Ligações externas

Organizações fundadas em 2017

Organizações associadas ao Altruísmo Eficaz

Open Philanthropy


Sitna loptarka (lat. Pilularia minuta) kritično ugrožena vrsta papratnice iz porodice raznorotkovki, dio reda. Salviniales. Raširena je po Mediteranu, uključujući i Hrvatsku na otocima Rab i Cres.

Sinonimi
 Calamistrum minutum Kuntze

Izvori

Raznorotkovke

Sitna loptarka