Eugen D. Relgis (citire inversă a numelui Eisig D. Sigler; prenumele, de asemenea, Eugenio, Eugène sau Eugene, numele de familie, de asemenea, Siegler sau Siegler Watchel; ) a fost un scriitor român, filosof pacifist și militant anarhist, cunoscut ca un teoretician al umanitarismului. Dogma lui internaționalistă, cu ecouri distincte din iudaism și din morala evreiască, a fost stabilită mai întâi în timpul Primului Război Mondial, când Relgis a fost un obiector de conștiință. Inspirată de anarho-pacifism și de socialism, ea i-a creat lui Relgis un renume internațional și i-a adus sprijinul unor pacifiști celebri ca Romain Rolland, Stefan Zweig și Albert Einstein. Un alt aspect, mult mai controversat, al filozofiei lui Relgis a fost susținerea eugenismului, care s-a axat pe sterilizarea obligatorie a "degeneraților". Acestă ultimă propunere a fost prezentată în mai multe eseuri și studii sociologice ale lui Relgis.

După un debut timpuriu în cadrul mișcării simboliste din România, Relgis a promovat literatura modernistă și poezia lui Tudor Arghezi, publicând mai multe articole în revistele literare și politice ale vremii. Operele sale poetice și de ficțiune oscilează între extremele expresionismului și didacticismului, oferind o reprezentare artistică activismului său, viziunii sale pacifiste sau luptei lui cu deficiența de auz. El a fost membru al mai multor cercuri moderniste, format în jurul unor reviste românești ca Sburătorul, Contimporanul sau Șantier, dar a fost apropiat, de asemenea, al mai influentei reviste literare Viața Românească. Opțiunile sale politice și literare l-au transformat pe Relgis într-un inamic atât al fascismului, cât și al comunismului: persecutat în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, el s-au refugiat în cele din urmă în Uruguay. Din 1947 până în momentul morții sale, Relgis a devenit respectat în cercurile culturale din America de Sud ca un comentator anarhist și susținător de soluții pentru pacea mondială, precum și ca promotor al culturii latino-americane.

Biografie

Primii ani și debutul literar
Scriitorul cunoscut ulterior sub numele de Eugen Relgis era originar din regiunea Moldova și aparținea comunității evreiești locale. Tatăl său, David Sigler, era un practicant al iudaismului, și era descendent al unor tăbăcari stabiliți în județul Neamț. Eisig a avut două surori, Adelina Derevici și Eugenia Soru, care au urmat ambele o carieră în domeniul biochimiei. Născut în orașul Iași sau în Piatra Neamț, Eisig a fost educat la Piatra Neamț, unde a devenit prieten cu familia scriitorului și liderului sionist A. L. Zissu. Relgis l-a întâlnit probabil pentru prima dată în cercul lui Zissu pe mentorul său, scriitorul modernist român Tudor Arghezi; la vremea respectivă, Arghezi era căsătorit cu Constanța Zissu, mama fiului său, fotograful Eli Lotar. Tânărul scriitor a remarcat mai târziu că el și Zissu au fost emoționați de peisajul sălbatic al masivului Ceahlău și de atmosfera de shtetl din Piatra Neamț. În altul din textele sale, Relgis și-a amintit că a fost influențat în copilărie de lecturi selective din textele savantului evreu român Moses Schwarzfeld și din revista sa, Anuarul pentru Israeliți (el a spus că, în anii următori, a adunat întreaga colecție Anuarul).

Urmând primii pași în viața literară, Eisig Sigler a adoptat un pseudonim format printr-un joc de cuvinte care se bucura de o popularitate printre scriitorii evrei (vezi cazul lui Paul Celan, născut Ancel). El a fost de la început un promotor al literaturii moderniste și simboliste, o cauză în care a amestecat perspectiva sa de stânga și apelurile la emanciparea evreiască. Într-un studiu publicat în anul 2007, istoricul literar Paul Cernat a sugerat că Relgis, la fel ca și intelectualul evreu și colegul umanitarist Isac Ludo, a avut un rol "deloc neglijabil" în răspândirea timpurie a modernismului românesc. Contribuția principală a lui Relgis în anii 1910 a fost redactarea tribunei simboliste Fronda, editând primele ei trei numere la Iași în perioada aprilie - iunie 1912.

La fel ca și revista Absolutio a lui Ludo (care a fost tipărită doi ani mai târziu), Fronda a reprezentat ramura radicală a mișcării simboliste românești din Iași, spre deosebire atât de revista tradiționalistă Viața Românească, cât și de revista simbolistă mai convențională Versuri și Proză. Membrii colegiului ei de redacție, din care făcea parte Relgis, publicau anonim, dar numele lor erau cunoscute de alte periodice ale vremi și de cercetătorii literari de mai târziu. Potrivit lui Cernat, Relgis a fost "cel mai semnificativ frondist", secondat de două viitoare personalități ale jurnalismului evreiesc românesc: Albert Schreiber și Carol Steinberg. La fel ca Ludo și poetul Benjamin Fundoianu, grupul Fronda i-a reprezentat pe acei entuziaști evrei români din Iași care au urmat școala simbolist-modernistă a lui Arghezi și care au promovat poezia lui Arghezi în nordul României: autorii publicați în Fronda au început să aprecieze Viața Românească atunci când acea revistă a început să găzduiască poeziile lui Arghezi.

Au apărut doar trei numere ale revistei Fronda, după care Relgis a început să colaboreze ocazional la publicații mai răspândite, printre care Rampa (fondată de Arghezi și de agitatorul socialist N. D. Cocea) și Vieața Nouă (condusă de criticul simbolist Ovid Densusianu). În 1913 el și-a adunat eseurile vag filosofice sau "fanteziile" în volumul Triumful neființei. A publicat primele sale două cărți de poezii în timpul Primului Război Mondial, dar înainte de sfârșitul perioadei de neutralitate a României. Primul volum era o colecție de sonete intitulată Sonetele nebuniei, tipărită la Iași în 1914; al doilea a fost publicat în capitala București sub titlul Nebunia. Unele dintre aceste poezii au fost ilustrate cu desene realizate chiar de Relgis.

De la Umanitatea la Mântuirea
După o pregătire sumară în domeniul arhitecturii, Relgis s-a înscris la Universitatea din București, unde a urmat cursuri în filosofie. În această perioadă, el a părăsit România plecând într-o excursie în Imperiul Otoman și Regatul Greciei. El și-a întrerupt studiile la scurt timp după  intrarea României în război, în cea de-a doua jumătate a anului 1916. Revenit la Iași, după ce Puterile Centrale au ocupat sudul României, el a fost recrutat în Armata Română, dar a refuzat să se prezinte afirmând că este obiector de conștiință ; arestat pentru o scurtă perioadă, el a fost în cele din urmă lăsat la vatră pe motiv că ar avea deficiențe de auz.

Reluându-și activitatea publicistică la sfârșitul războiului, Eugen Relgis a început să-și promoveze agenda umanitară și pacifică. În vara anului 1918, Relgis a devenit unul dintre colaboratorii revistei ieșene Umanitatea. Istoricul Lucian Boia, care remarcă faptul că Umanitatea a fost publicată atunci când înfrângerea temporară a României părea să anunțe reforme politice de amploare, consideră că revista reflecta în principal agenda "nebuloasă" a redactorului șef, jurnalistul basarabean Alexis Nour. În afară de Relgis și Nour, au mai publicat în Umanitatea scriitorii evrei I. Ludo și Avram Steuerman-Rodion. Revista de scurtă durată, scrie Boia, a sprijinit reforma agrară, drepturile muncitorilor și, neobișnuit în contextul "pronunțatului antisemitism românesc", emanciparea evreilor. Pe cont propriu, Relgis a publicat o revistă cu același titlu în cursul anului 1920. Potrivit unei relatări, Umanitatea a fost închisă de cenzura militară din România, care ținea sub control publicațiile radicale. În 1921, o cronică nesemnată în revista clujeană Gândirea îl recunoștea pe Relgis drept "tânărul bun și entuziast, care nu
de mult făcea prin revista Umanitatea o propagandă pentru religia omului".

Relgis și-a reluat activitatea literară la începutul perioadei interbelice. El a scris eseul ideologic "Literatura războiului și era nouă" (București, 1919); un alt text, "Umanitarism sau Internaționala intelectualilor", a apărut în Viața Românească în 1922. Viața Românească a publicat, de asemenea, traducerea realizată de Relgis a articolului pacifist "The Biology of War" al medicului german Georg Friedrich Nicolai. În 1922 a apărut manifestul Principiile umanitariste al lui Relgis, care conținea propriile lui concluzii cu privire la pacea mondială, reafirmând în același timp necesitatea înființării unui forum internațional al intelectualilor pacifiști. El a avut o prefață scrisă de Nicolai.

Relgis a înființat, de asemenea, Primul Grup Umanitarist din România, precum și o bibliotecă de stânga, Biblioteca Cercului Libertatea. Implicat în astfel de activități de anarhiștii veterani Han Ryner și Panait Mușoiu, Relgis a distribuit, de asemenea, un Apel către toți intelectualii liberi și muncitorii luminați. Până în 1932, Grupul Umanitarist a înființat circa 23 de filiale regionale în România Mare. Începând din 1925, Relgis i-a reprezentat, de asemenea, pe pacifiștii români la Internaționala antirăzboinică.

Între timp, a continuat să publice sporadic poezii cum ar fi "Ascetism", apărută în Gândirea. Anul 1923 a marcat începutul unei prietenii între Relgis și scriitorul pacifist aspirant George Mihail Zamfirescu. Relgis a prefațat cartea Flamura albă a lui Zamfirescu și a colaborat la revista lui Zamfirescu Icoane Maramureșene. Un volum de proză intitulat Peregrinări a fost tipărit de Editura Socec în același an. Relgis a publicat, de asemenea, în 1924, cele trei volume ale principalului său roman Petru Arbore (un Bildungsroman numit după principalul său protagonist). Două noi volume de eseuri au fost tipărite în anii următori: primul, publicat de editura colegului său jurnalist Barbu Brănișteanu, a fost Umanitarism și socialism (1925); al doilea, tipărit în 1926, a fost intitulat Umanitarismul biblic. Activitatea sa în presă a inclus contribuții la ziarele sioniste: a scris la Știri din Lumea Evreiască și a făcut parte pentru o scurtă perioadă din colectivul redacțional al publicației Mântuirea a lui Zissu.

Sburătorul și Umanitarismul
De asemenea, la începutul anilor 1920, Eugen Relgis a intrat în contact cu cercul literar bucureștean Sburătorul, care sprijinea literatura modernistă și relativismul estetic. Revista eponimă a publicat mostre ale poeziei sale lirice. Prin literatura sa umanitaristă, Relgis a fost o figură unică în cadrul numeroaselor facțiuni ale cenaclului Sburătorul, așa cum a remarcat mai târziu istoricul literar Ovid Crohmălniceanu atunci când a discutat eclectismul mentorului cenaclului Sburătorul, Eugen Lovinescu. Un alt cercetător român, Henri Zalis, notează că Relgis era unul dintre numeroșii intelectuali evrei pe care Lovinescu i-a cultivat ca reacție la tradiția discriminării etno-naționaliste. Totuși, potrivit criticului Eugen Simion, Lovinescu a exagerat mult valoarea literară a lui Relgis.

Contribuția lui Relgis la literatura română a fost reluată în 1926, când a publicat Melodiile tăcerii și volumul Poezii, urmate în 1927 de Glasuri în surdină. Ultimul roman, republicat mai târziu, cu o prefață semnată de scriitorul austriac Stefan Zweig, dezvăluia propria luptă a lui Relgis cu hipoacuzia postlinguală.

În acea etapă a carierei sale, Eugen Relgis a colaborat, de asemenea, la ziarele bucureștene de stânga Adevărul și Dimineața, făcând parte dintr-o  generație nouă de autori radicali sau pacifiști promovați de ziar (alături de Zamfirescu, Ion Marin Sadoveanu și alții). Contribuțiile sale pentru ziarul Adevărul au inclus studii de sociologie medicală, cum ar fi "Înapoi, la biologie!" din septembrie 1922. Editura Adevărul a publicat în 1925 traducerearealizată de el a povestirii "Sclavii iubirii" a lui Knut Hamsun. Cam prin același timp, Biblioteca Căminul, ce edita cărți de educație populară, a publicat traducerea realizată de Relgis a cărții Așa grăit-a Zarathustra, romanul clasic al filozofului german Friedrich Nietzsche. Ea a rămas una dintre cele două versiuni în limba română ale principalelor opere ale lui Nietzsche, care au fost publicate până în anii 1970, împreună cu Antihristul tradus de George B. Rateș. Relgis a mai tradus în limba română scrieri ale lui Zweig, Émile Armand, Selma Lagerlöf, Emil Ludwig și Jakob Wassermann.

După ce a redactat gazeta cu o viață scurtă Cugetul Liber, Eugen Relgis a înființat revista politică și culturală Umanitarismul. Aici au apărut texte ale scriitorilor români Ion Barbu, Alexandru Al. Philippide și Ion Vinea. Revista a beneficiat de recenzii pozitive din partea altor personalități culturale ale vremii (Tudor Arghezi, Enric Furtună, Meyer Abraham Halevy, Perpessicius). Relgis și-a publicat scrierile într-o varietate de periodice, de la Contimporanul (portavocea modernistă a lui Vinea), la revista Adam a lui Ludo și până la revista sionistă Cuvântul Nostru și revista tradiționalistă românească Cuget Clar. Editura Umanitatea (pe care o patrona) i-a publicat în 1929 volumul Anchetă asupra internaționalei pacifiste, o carte de interviuri, bazată pe texte prezentate anterior în Umanitarismul. În același an, Relgis a susținut la cercul sionist Avodah o conferință despre oportunitățile de revenire a evreilor în Țara Israel.

Al Doilea Război Mondial, persecuția și emigrarea
Eugen Relgis a fost încă activ pe scena literară în primii doi ani ai celui de-al Doilea Război Mondial, înainte ca România să-și formalizeze alianța militară cu Puterile Axei. Războiul ciudat l-a surprins în Franța, dar s-a întors în România la scurt timp după aceea, expunându-se persecuției realizate de mișcările fasciste românești în ascensiune. În februarie 1940, el a ținut o lectură retrospectivă, republicată de ziarul L'Indépendence Roumaine, referitoare la activitatea psihanalistului austriac Sigmund Freud. O altă carte de scrieri politice, Spiritul activ, a fost tipărită în același an.

Contribuții literare

Principii și stil literar
Cauza pacifismului a influențat opera literară a lui Relgis: criticul literar contemporan Pompiliu Păltănea credea că, prin contribuția sa la literatura română, Relgis a făcut parte dintr-un grup "ideologic" antirăzboinic de scriitori (alături de Felix Aderca, Ioan Alexandru Brătescu-Voinești, Barbu Lăzăreanu și alți câțiva). Potrivit lui Călinescu, idealul literar al lui Relgis a devenit "cartea vie", transmiterea imediată și brută a experienței individuale, sub influența unor "idoli" precum Rolland, Zweig, Henri Barbusse, Heinrich Mann și Ludwig Rubiner. O influență suplimentară a fost exercitată, conform poetului-critic Boris Marian, de expresionismul european, aflat la modă la începutul carierei literare a lui Relgis.

Lucrări
 Umanitarism și eugenism (1934-1935)
 Esseuri despre iudaism (1936)
 Eros în al treilea Reich (1946)
 Las aberraciones sexuales en la Alemania nazi (1950)
 Perspectivas culturales en Sudamérica (1958)
 Historia sexual de la Humanidad (1961)

Note

Referințe
 Trenton W. Batson, Eugene Bergman, prefață și note în vol. Angels and Outcasts: An Anthology of Deaf Characters in Literature, Gallaudet University Press, Washington, 1985. ISBN: 0-930323-17-3
 Lucian Boia, "Germanofilii". Elita intelectuală românească în anii Primului Război Mondial, Humanitas, București, 2010. ISBN: 978-973-50-2635-6
 Maria Bucur, Eugenics and Modernization in Interwar Romania, University of Pittsburgh Press, Pittsburgh, 2002.  ISBN: 0-8229-4172-4
 George Călinescu, Istoria literaturii române de la origini pînă în prezent, Editura Minerva, București, 1986
 Ángel Cappelletti, "Anarquismo latinoamericano", în Carlos M. Rama, El Anarquismo en América Latina, Biblioteca Ayacucho, Caracas, 1990. ISBN: 980-276-117-6
 Paul Cernat, Avangarda românească și complexul periferiei: primul val, Cartea Românească, București, 2007. ISBN: 978-973-23-1911-6
 Ion Clopoțel, "Discuții și recensii. Eugen Relgis: Bulgaria necunoscută", în Societatea de Mâine, nr. 7-9/1933, pp. 168-169 (digitalizat de Babeș-Bolyai University Transsylvanica Online Library)
 Ovid Crohmălniceanu, Literatura română între cele două războaie mondiale, vol. I, Editura Minerva, București, 1972.
 Dorel Dorian, Geo Șerban, "Eugen Relgis: un literat provoacă destinul: îngrijorat de învrăjbirile umanității", în suplimentul revistei Realitatea Evreiască, nr. 310-311 (1010–1011), decembrie 2008 - ianuarie 2009: p. I , p. II , p. III , p. IV , p. V , p. VI , p. VII , p. VIII
  Bernard Duchatelet, Liste des publications de correspondances de Romain Rolland , pe situl Centrului Național Francez de Cercetări Științifice, Centrul pentru studierea corespondenței și jurnalelor [UMR 6563]; accesat la 7 martie  2011
 Eugen Lovinescu, Istoria literaturii române contemporane, Editura Minerva, București, 1989 (cu o postfață de Eugen Simion). ISBN: 973-21-0159-8
 Eduard Masjuan, La ecología humana en el anarquismo ibérico: urbanismo "orgánico" o ecológico, neomalthusianismo y naturismo social, Icaria Editorial, Barcelona, 2000. ISBN: 84-86864-42-9
 Andrei Oișteanu, Inventing the Jew. Antisemitic Stereotypes in Romanian and Other Central East-European Cultures, University of Nebraska Press, Lincoln, 2009. ISBN: 978-0-8032-2098-0
 William Rose, "Frontiers. A Voice of Europe in America", în MANAS Journal, nr. 28/1962, pp. 12-14
 Liviu Rotman (ed.), Demnitate în vremuri de restriște, Editura Hasefer, Federația Comunităților Evreiești din România & Institutul Național pentru Studierea Holocaustului din România "Elie Wiesel", București, 2008. ISBN: 978-973-630-189-6
 Marius Turda, "«To End the Degeneration of a Nation»: Debates on Eugenic Sterilization in Interwar Romania", în Medical History, nr. 53/2009, pp. 77-104

Legături externe
  Eugen Relgis, "Humanitarisme, n. m." , în Anarchist Encyclopedia
  Lucrările lui Relgis, pe situl Proyecto filosofía en español:
 Los Principios Humanitaristas
 Individualismo, Estética y Humanitarismo
 Las aberraciones sexuales en la Alemania nazi
 Humanitarismo y Eugenismo

Nașteri în 1895
Nașteri pe 22 martie
Decese în 1987
Decese pe 24 mai
Anarhiști români
Avangarda artistică românească
Bibliotecari români
Biografi români
Critici de artă români
Critici literari români
Decese în Montevideo
Editori de reviste români
Eseiști români
Evrei români
Filozofi evrei
Fondatori de reviste români
Ieșeni
Memorialiști români
Poeți evrei
Prizonieri și deținuți din România
Publiciști români
Revista Gândirea
Romancieri evrei
Români ai Războiului civil spaniol
Români expatriați în Uruguay
Scriitori evrei români interziși de regimul Antonescu
Scriitori expresioniști
Sioniști români
Sociologi evrei
Traducători din secolul al XX-lea
Umaniști români

Eugen Relgis


Shriekback are an English rock band formed in 1981 in Kentish Town by Barry Andrews, formerly of XTC and the League of Gentlemen (keyboards/synthesizers/vocals), and Dave Allen, formerly of Gang of Four (bass guitar), with Carl Marsh, formerly of Out on Blue Six (guitars/vocals) soon added to the line-up. The band's early music was a funk-influenced version of new wave and post-punk, later moving towards art rock and always featuring "insidiously weird vocals".

History
The band enjoyed some success on the dance chart on its original Y Records label and had a string of hits on the UK Indie Chart, while its first album, Care (1983), was picked up by Warner in the United States. The band left Y for Arista Records for Jam Science (1984), also recruiting the drummer Martyn Barker. The album reached number 85 on the UK Albums Chart and "Hand on my Heart" was a number 52 UK single. The 1985 album Oil and Gold was recorded on Arista (released by Island Records in the US). Marsh left Shriekback during the recording of Oil and Gold and was replaced on guitar by Mike Cozzi, with Andrews taking over lead vocals. Shriekback also left Arista and signed to Island Records for whom they recorded Big Night Music (1986), after which Allen left to rejoin Gang of Four, and Shriekback remained a collaborative centred on Andrews. Allen also went on to play in King Swamp and The Elastic Purejoy. Marsh was also in the band Happyhead.

After another album in 1988, Go Bang!, the band split up. Andrews continued working on other projects before re-forming Shriekback in 1992, although after the single "The Bastard Sons of Enoch" and album Sacred City, there were no further releases until Naked Apes and Pond Life (2000). Both Allen and Marsh returned to the studio to contribute to the recording of the 2003 release Having a Moment. After Having a Moment, Andrews recorded three albums for Malicious Damage (Killing Joke's original label) under the Shriekback name.

Shriekback are still actively producing music and released the studio album, Why Anything? Why This?, in May 2018. The same line-up of Andrews, Barker and Marsh self-released a 15th studio album, Some Kinds of Light, on 6 December 2019. 1000 Books and Bowlahoola followed in 2021 and 2022.

Members
Other than those listed above, Shriekback members or contributors have included Luc van Acker, Linda Nevill, Emma Burnham, Brian Nevill, Pedro Ortiz, Clare Hirst, Lu Edmonds, Wendy and Sarah Partridge (from Electric Guitars), Steve Halliwell, Eve Moon, Ivan Julian, Mike Cozzi and Jessica Palin/Jose Fina Cupido.

In other media
The film director Michael Mann was a fan of the band and used several Shriekback songs in his films Manhunter and Band of the Hand and in his television series Miami Vice. Music composed by Shriekback is used as the theme song for the Squaring the Strange podcast hosted by Benjamin Radford and Pascual Romero. They selected it because of their fondness for music from the 1980s.

Discography

Studio albums
 Tench (1982)
 Care (1983), Y (UK Indie No. 7)
 Jam Science (1984), Arista (UK No. 85)
 Oil and Gold (1985), Arista
 Big Night Music (1986), Island
 Go Bang! (1988), Island
 Sacred City (1992), World Domination/Capitol
 Naked Apes and Pond Life (2000), Mauve/Mushroom
 Having a Moment (2003)
 Cormorant (2005)
 Glory Bumps (2007)
 Life in the Loading Bay (December 2010)
 Without Real String or Fish (March 2015)
 Why Anything? Why This? (May 2018)
 Some Kinds of Light (December 2019)
 1000 Books (December 2021)
 Bowlahoola (November 2022)

Compilations and live albums
 The Infinite (The Best of Shriekback) (1984), Kaz
 Evolution - Best of Shriekback Vol. 2 (1988), Kaz
 The Dancing Years (1990), Island
 Natural History - The Very Best of Shriekback (1994), Essential
 Priests and Kannibals: The Best of Shriekback (1994), Arista
 The Y Records Years (2000), Sanctuary
 Aberrations 81-84 (2001), Weatherbox
 Vicissitudes (2002) (Shriekback.com Internet-only release)
 2 Live Shows (2002)
 Live at Hatfield (2002)
 Secrets of the City (2002) (Shriekback.com Internet-only release)
 Island of the Hopeful Monsters (2015)
 Live at Park West, Chicago '87 (2016)
 Peel Sessions and Singularities (2016)
 Big Live Band 2017 (2017)
 The Elated World (2017) (album of commissioned songs)

Singles and EPs

Video albums
 Jungle of the Senses (1987) Island Visual Arts

References

External links
Shriekback homepage
The Shriekback Pages
[ Shriekback], Allmusic
Shriekback, Trouser Press
[ Shriekback's Billboard hits]
Malicious Damage Records
Information about the Shriekback tracks used in Michael Mann's Manhunter

English post-punk music groups
English new wave musical groups
English rock music groups
British supergroups
Rock music supergroups
New wave supergroups
Musical groups established in 1981
Musical groups disestablished in 1989
Musical groups reestablished in 1992
Musical groups disestablished in 1992
Musical groups reestablished in 1999
Musical groups from the London Borough of Camden
Arista Records artists
Island Records artists
Capitol Records artists

Shriekback


Zhengyia, novootkriveni monotipski biljni rod iz porodice koprivovki opisan 2013 godine. Jedina vrsta Z. shennoongensis, kineski endem iz provincije Hubei.

Izvori

Koprivovke

Zhengyia


Die US Open 1992 im Badminton fanden vom 22. bis zum 27. September 1992 im Bren Events Center der University of California in Irvine statt. Das Preisgeld betrug 35.000 US-Dollar, was dem Turnier zu einem Zwei-Sterne-Status im Grand Prix verhalf.

Finalergebnisse

Weblinks
 tournamentsoftware.com
 https://www.newspapers.com/newspage/177359698/

1992
World Badminton Grand Prix 1992
Sportveranstaltung in Irvine (Kalifornien)

US Open 1992 (Badminton)


Nonna Grișaeva (Нонна Валентиновна Гришаева; n. 21 iulie 1971, Odesa) este o actriță de teatru, film și televiziune, parodistă, prezentatoare TV și cântăreață rusă. Este Artistă emerită a Federației Ruse (2006) și conducător artistic al Teatrului regional al tînărului spectator din Moscova (26 iunie 2014).

Carieră
S-a născut la Odesa la 21 iulie 1971 în familia lui Valentin Grișaev (1940-1996) și învățătoarea de limba engleză Margareta Grișaeva (Kazanskaia, n. 1946).

În 1996 a jucat în Prima lovitură, cu Jackie Chan.

În 2006 a primit titlul de artist emerit al Rusiei.

Către anul 2012, Nonna Grișaeva se număra printre cele mai solicitați artiști de parodie de la televiziune. Veniturile sale anuale se estimau la peste 1 milion de dolari..

La 26 iunie 2014 guvernatorul regiunii Moscova Andrei Vorobiov a numit-o pe Nonna Grișaeva în funcția de conducător artistic al Teatrului regional al tînărului spectator din Moscova.

Viață personală

Primul său soț a fost actorul și muzicianul Anton Diorov (n. 13 mai 1968), din mariajul de șapte ani cu el are o fiică Anastasia (n. 1996). În prezent este căsătorită cu actorul Aleksandr Nesterov; la 12 decembrie 2006 s-a născut fiul lor, Ilia.

Note

Legături externe

Nașteri în 1971
Nașteri pe 21 iulie
Cântăreți ruși
Prezentatori de televiziune din Rusia
Actrițe din secolul al XXI-lea
Actrițe din secolul al XX-lea
Cântăreți din secolul al XX-lea
Ruși în viață

Nonna Grișaeva


දූපත් යනු සෑම පැත්තකින්ම, එනම් වටෙන්ම ජලයෙන් වට වූ මහාද්වීපයන්ට වඩා කුඩා ගොඩබිම් වේ. මුහුදු, ගංගා සහ විල් යන සියල්ලෙහිම දැකිය හැකි භූ රූපයකි.

ආශ්‍රිත ලිපි

 කොදෙවු
 පාළු දූපත්
 Great wall of sand
 Island biogeography
 Island ecology
 දූපත් රටවල්
 Island hopping
 Lake island
 පුරාණ දූපත් ලැයිස්තුව
 List of archipelagos
 List of artificial islands
 List of divided islands
 List of fictional islands
 List of island countries
 භූමි ප්‍රමාණය අනුව දූපත් ලැයිස්තුව
 List of islands by body of water
 මහාද්වීපය අනුව දූපත් ලැයිස්තුව
 රට අනුව දූපත් ලැයිස්තුව
 List of islands by highest point
 List of islands by name
 ජනගහණය අනුව දූපත් ලැයිස්තුව
 List of islands by population density
 List of islands named after people
 Phantom island
 Private island
 River island
 Rock fever
 Small Island Developing States
 Tidal island

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

 Definition of island from United Nations Convention on the Law of the Sea
 Listing of islands  from United Nations Island Directory.

වෙරළබඩ සහ සාගරික භූ රූප
Fluvial landforms
Oceanographical terminology
Lacustrine landforms

දූපත්


Jost Gippert  (n. 12 martie 1956, Winz-Niederwenigern, Hattingen) este un lingvist, caucazian și autor german, profesor pentru lingvistică comparată la Institutul pentru Lingvistică Empirică la Universitatea Johann Wolfgang Goethe Frankfurt.

Biografie

În anul 1972 a absolvit Gimnasiul Leibniz din Essen-Altenessen. Din anul 1972 până în anul 1977 a studiat lingvistica comparată, sinologie, studii japoneze și indologie la universitățile din Marburg și Berlin (Universitatea Liberă) . Între anii 1977 și 1990 a deținut diferite funcții în calitate de asistent de cercetare și universitare și ca lector universitar la Berlin, Viena și Salzburg. Ca asistent de cercetare pentru lingvistică computațională orientalistă în anul 1991, a habilitat la Universitatea din Bamberg, cu o teză despre cuvintele iraniene împrumutate în limba armeană și georgiană.

Jost Gippert predă din anul 1994 lingvistică comparată la Universitatea Johann Wolfgang Goethe din Frankfurt pe Main. Din anul 1996, el este membru străin al Academiei de Științe la Gelati (Georgia), din anul 2002, membru la comisia Turfan, iar din anul 2007 membru la Centrul "Limbă" al Academiei de Științe din Berlin-Brandenburg.

În anul 1997 a fost numit profesor de onoare al Universității Sulkhan Saba Orbeliani din Tbilisi (Georgia), în acelaș oraș a primit titlul de doctor onorific al Universității Ivane Javakhishvili în anul 2009 și în anul 2013 un doctorat onorific de la Universitatea Șota Rustaveli din Batumi (Georgia).
Interesele sale de cercetare includ de la numirea sa ca profesor de lingvistică comparată la Universitatea Johann Wolfgang Goethe din Frankfurt în anul 1994 în plus față de limbile indo-europene și istoria lor, precum și tipologia limbilor, limbile zonei Caucazului. În ultimul timp sunt proiecte internaționale de cooperare sub conducerea sa.
Ca lingvist computațional a inițiat în anul 1987 proiectul TITUS, care are ca scop dezvoltarea de date electronice textuale primare în limbile ancestrale indo-europene și învecinate. Interesele sale de cercetare includ lingvistica istorico-comparativă, tipologia limbilor, corpusuri electronice, documentație multimedia de limbi, analiza electronică a manuscriptelor.

Digital Humanities

TITUS, ARMAZI, GNC și LOEWE
Jost Gippert este fondator si director al proiectului TITUS (Tezaur texturile și materiale de voce indo-europene), care are ca scop o captură digitală completă a materialului de tradiție textuală în limbile indo-europene antice și expresiile lor adiacente (începând cu 1987).
În anul 1999 a initiat proiectul ARMAZI (limbi și culturi caucaziene: documentare electronică), care a vizat o înregistrare digitală aprofundată a materialelor din limbi caucaziene și a reieșit din prezent proiectul Corpus National Georgian.
Din anul 2010 directionează Jost Gippert focusul "Digital Humanities Hesse: integrat de prelucrare și analiză a corpusurilor bazate pe text" sub "Stat ofensiva pentru dezvoltarea științifică și excelență economică (LOEWE)" statul Hesse (proiect comun al Universității din Frankfurt, cu Universitatea Tehnică din Darmstadt și cu Freies Deutsches Hochstift/Frankfurt Goethe Museum).

Analiza electronică a manuscriptelor
Cu manuscripte orientale Jost Gippert lucrează intens încă de la mijlocul anilor 1990, ca parte a proiectelor care digitalizează manuscripte (de exemplu, manuscriptele tocharian ale colecției Turfan din Berlin) sau publică ediția de palimpseste (de exemplu, manuscriptele de palimpseste caucazian-albanez din Sinai). În cadrul acestor activități a fost în anul 2009 oaspete de onoare la grupul de cercetare "Culturile manuscripte" de la Universitatea din Hamburg. Pe semestrul din vara anului 2013, el a rămas la fel ca Petra Kappert Fellow pentru a doua oară în Hamburg (Centrul de Colaborare acum stabilit de cercetare 950 "Culturi Manuscripte din Asia, Africa și Europa"), pentru a participa la pregătirea la "Encyclopedia of Manuscript Cultures of Asia and Africa" și manualul "Comparative Oriental Manuscript Studies".

Proiecte selectate
 1995-1998 (DFG): Avesta and Rigveda: Electronic Analysis
 1995-1999 (INTAS): The Georgian Verbal System
 1999-2002 (Volkswagen Foundation, EUR 117,900): Caucasian Languages and Cultures: Electronic Documentation
 Din anul 2000 (DFG): Graduate School "Types of Clauses: Variation and Interpretation"
 2002-2006 (Volkswagen Foundation, EUR 167,800): Endangered Caucasian Languages in Georgia
 2003-2007 (Volkswagen Foundation): Palimpsest Manuscripts of Caucasian Provenience
 2005-2009 (INTAS): Georgian Gospels
 2005-2007 (Volkswagen Foundation, EUR 189,000): The Linguistic Situation in modern-day Georgia
 2008-2014 (DFG, EUR 240,000): Old German Reference Corpus
 Din anul 2008 (BMBF): German Language Resource Infrastructure
 2009 (Volkswagen Foundation, EUR 400,000): Aché Documentation Project
 Din anul 2009 (DFG/NEH, EUR 96,000): RELISH (Rendering Endangered Languages Lexicons Interoperable Through Standards Harmonization)
 Din anul 2009 (Volkswagen Foundation): Georgian Palimpsest Manuscripts
 2010 (Google Inc., US$49,600): Corpus Caucasicum
 Din anul 2011 (HMWK, EUR 3,792,000): LOEWE Research Unit "Digital Humanities – Integrated Processing and Analysis of Text-based Corpora"
 Din anul 2011 (Volkswagen Foundation, EUR 299,600): Khinalug Documentation Project
 Din anul 2011 (DFG): Relative Clauses in a Typological View
 Din anul 2012 (Volkswagen Foundation, EUR 390,400): Georgian National Corpus

Publicații selectate

 1977: The syntax of infinitival formations in the Indo-European languages. (Europäische Hochschulschriften, 21/3), 360 pp.; Frankfurt, Bern, Las Vegas: Lang 1978. Dissertation
 1990: Iranica Armeno-Iberica. A study of Iranian loan words in Armenian and Georgian, 451 + 389 pp.; Vienna: Austrian Academy of Sciences 1993. Inaugural dissertation.
 2007: Gippert, Jost / Sarjveladze, Zurab / Kajaia, Lamara: The Old Georgian Palimpsest Codex Vindobonensis georgicus 2, edited by Jost Gippert in co-operation with Zurab Sarjveladze and Lamara Kajaia, 368 pp.; Turnhout: Brepols 2007.
 2008: Gippert, Jost / Schulze, Wolfgang / Aleksidze, Zaza / Mahé, Jean-Pierre: The Caucasian Albanian Palimpsests of Mount Sinai, 2 vols., XXIV + 530 pp.; Turnhout: Brepols 2009.
 2010: Gippert, Jost / Schulze, Wolfgang / Aleksidze, Zaza / Mahé, Jean-Pierre: The Caucasian Albanian Palimpsests of Mount Sinai. Vol. III: The Armenian Layer, edited by Jost Gippert., 220 pp.; Turnhout: Brepols 2010.

Referințe

Legături externe
 Jost Gippert's website

Lingvistică
Lingviști_germani
Profesori_germani

Jost Gippert


Beilerbei (în limba , Beylerbeyi sau în limba turcă veche Beglerbeg) a fost denumirea celui mai înalt rang militar din lumea islamică medievală (Imperiul Selgiucid, Imperiul Savafid și Imperiul Otoman). La început, acest titlu desemna comandantul suprem al armatei pentru ca ulterior să desemneze guvernatorii marilor provincii ale imperiului, eialete (eyalet).

Beilerbeiul a fost conducătorul unui mari entități administrative denumită beilerbeilik (sau beylerbeylik).

Note

Bibliografie

Vezi și
 Imperiul Otoman
 Eyalet
 Bei

Imperiul Otoman
Cioturi Istoria României
Cuvinte și expresii în limba turcă
Titluri turcești

Beilerbei


Als Homo soloensis (auch: Solo-Mensch oder Ngandong-Mensch) werden Fossilien bezeichnet, die im Osten der Insel Java in der Flussterrasse des Solo gefunden wurden und der Art Homo erectus zugeordnet werden. Ihr Alter beträgt laut einer 2019 veröffentlichten Datierung rund 110.000 Jahre; sie gelten daher als der jüngste Beleg für die Existenz von Homo erectus. Mit anderen auf Java entdeckten, ähnlich alten homininen Fossilien und den wesentlich älteren Funden aus Sangiran (Alter von 1,51 bis 0,9 Millionen Jahre) werden die Fossilien vom Solo-Fluss auch als Java-Menschen bezeichnet.

Funde
Die Uferterrassen entlang des Solo-Flusses waren schon Ende des 19. Jahrhunderts bekannt als reichhaltige Fundstätte für Fossilien unterschiedlicher Tierarten. Bereits 1891 hatte Eugène Dubois am Flussufer bei Trinil hominine Fossilien entdeckt, die heute ebenfalls als Homo erectus bezeichnet werden.

Die zeitweise als "Solo-Menschen" bezeichneten Schädel-Fragmente wurden 1931/32 am Ufer des Flusses Solo in der Nähe der Stadt Ngandong, 10 km nördlich von Ngawi, unter der Leitung des Geologen Carel ter Haar entdeckt und von dem niederländischen Geologen Willem Oppennoorth zunächst als Homo soloensis benannt. Die Ähnlichkeit der Solo-Fossilien mit den früheren Funden von homininen Fossilien auf Java und mit den Peking-Menschen führte jedoch letztlich dazu, die Solo-Fossilien als eine Variante des Homo erectus zu interpretieren; gelegentlich werden sie – zwecks Verweis auf den Fundort – auch als Homo erectus soloensis bezeichnet.

Bereits in den 1930er-Jahren wurden Teile von mindestens elf Schädeln (Sammlungsnummern: Solo I bis Solo XI) sowie zwei Schienbeinknochen (Tibia A und B) gefunden. Später wurde die Benennung der Funde geändert in Ngandong 1 bis Ngandong 12 (plus Tibia A und B), während ein drittes System die Fossilien heute als Ngandong 1 bis Ngandong 14 benennt, mit den Tibiae als Ngandong 9 und 10; Ngandong 1 (= Solo I) ist das Typusexemplar von Homo soloensis, sein Verwahrort ist das Geological Research and Development Center in Bandung. An allen Schädeln fehlen die Gesichtsknochen, an vielen die Knochen der Schädelbasis. Wie andere Funde von Homo erectus haben auch die Solo-Fossilien dicke Knochen und massive Überaugenwülste. Das anhand der Fragmente rekonstruierte Schädelvolumen beträgt im Mittel 1135 cm3.

Weitere Fossilien stammen aus einer Fundstelle bei der Ortschaft Sambungmacan, die ebenfalls am Solo-Fluss liegt, darunter der 1977 geborgene und später in einem New Yorker Souvenirshop von Eric Delson identifizierte Schädel Sm3 sowie der 2001 direkt an der Fundstelle geborgene Schädel Sm4.

Alter
Unklar blieb lange Zeit das genaue Alter der Funde: Ihre Einbettung in die Sedimente des Solo-Flusses sprach für ein eher junges Alter, ihr Aussehen jedoch für ein recht hohes Alter. Da es sich um angeschwemmte Fossilien handelte, war nicht auszuschließen, dass sie im Laufe der Jahrtausende mehrfach umgebettet worden waren. So wurde beispielsweise in einer 1997 in Science publizierten Studie argumentiert, dass einige der Fossilien nur 53.300 ± 4000 bis 27.000 ± 2000 Jahre alt sein könnten. Im Jahr 2011 ergab eine 40Ar-39Ar-Datierung eine untere Altersgrenze von 143.000 ± 20.000 Jahren und eine obere von 546.000 ± 12.000 Jahren. 2019 wurde schließlich anhand einer komplexen Datierung ein Alter von 117.000 bis 108.000 Jahren rekonstruiert.

Somit scheint nunmehr festzustehen, dass Funde des Homo erectus auch von dieser Fundstelle in eine Epoche fallen, die wesentlich länger zurückliegt als die Zuwanderung des Homo sapiens ins heutige Indonesien.

Literatur
 Franz Weidenreich: Morphology of Solo Man. In: Anthropology Papers of the American Museum of Natural History. Band 43, Nr. 3, New York 1951, S. 205–290, Volltext (PDF), mit zahlreichen Abbildungen

Siehe auch
 Liste der Homo-Epitheta

Weblinks
 Finding showing human ancestor older than previously thought offers new insights into evolution. Auf: terradaily.com vom 5. Juli 2011, zuletzt abgerufen am 31. März 2022.
 Notes from an excavation. Russell L. Ciochon and his team are in Indonesia investigating the geological source and age of one of the world's biggest caches of Homo erectus. Auf:  nature.com vom 28. Juli 2010.

Anmerkungen

Belege

!
!
Ausgestorbener Menschenaffe
Paläoanthropologie
Archäologischer Fund (Indonesien)
Archäologischer Fund (Asien)

Homo soloensis


Bruce County is a county in Southwestern Ontario, Canada. It has eight lower-tier municipalities with a total 2016 population of 66,491. It is named for James Bruce, 8th Earl of Elgin and 12th Earl of Kincardine, the sixth Governor General of the Province of Canada. The Bruce name is also linked to the Bruce Trail and the Bruce Peninsula.

The county has three distinct areas. The Bruce Peninsula is part of the Niagara Escarpment and is known for its views, rock formations, cliffs, and hiking trails. The Lakeshore includes nearly 100 km of fresh water and soft sandy beaches. Finally, the Interior Region has a strong history in farming.

History

Cessions of First Nations lands
The territory of the County arose from various surrenders of First Nations lands.

The bulk of the land arose from the Queen's Bush, as a result of the 1836 Saugeen Tract Agreement. That was followed by the cession of the Indian Strip in 1851 for a road between Owen Sound and Southampton that was never constructed. Friction between the Chippewas arisng out of that led to significant delay in later negotiations.

The Saugeen Surrenders of 1854, known as "Treaty 72," transferred the remainder of the Bruce Peninsula to the Crown and reserved the following lands:

Municipal history

Huron County was organized in the Huron District in 1845, and the District itself, which had been continued for judicial purposes, was abolished in early 1850. Legislation passed later in the same session of the Legislative Assembly of the Province of Canada provided instead for it to be reconstituted as the United Counties of Huron, Perth and Bruce, with the territory of the Bruce Peninsula (referred to as the "Indian Reserve") to ne withdrawn and annexed to Waterloo County. Bruce County consisted of the following townships:

 Huron
 Kinloss
 Curloss
 Carrick
 Kincardine
 Greenock
 Brant
 Bruce
 Saugeen
 Elderslie
 Arran

The Indian Reserve (being the part not otherwise transferred to Grey County) was later withdrawn from Waterloo and transferred to Bruce in 1851. The County of Perth was given its own Provisional Municipal Council at that time, and was separated from the United Counties in 1853.

In 1849, the Huron District Council initially united the area of the county with the United Townships of Wawanosh and Ashfield as a single municipality, which lasted until 1851, when Wawanosh and Ashfield were withdrawn. The area then became known as the "United Townships in the County of Bruce," which lasted until its division into municipalities in 1854.

The Bruce Peninsula was later surveyed into townships, starting with Amabel and Albemarle in 1855, Eastnor in 1862, followed by Lindsay in 1870 and St. Edmunds in 1871.

The following villages and towns would be constituted over the years:

Formation of separate county council (18571867)

A Provisional Municipal Council was established for Bruce County at the beginning of 1857, Walkerton was initially proclaimed as the county seat, in preference to Kincardine, but local opposition forced the proclamation to be deferred until each town and village had presented a case for its selection. A subsequent proclamation confirmed Walkerton's selection.

In 1863, the provisional council promoted a bill in the Legislative Assembly to divide the county into the counties of Bruce and Wallace, with Kincardine and Southampton once more proposed as the respective county towns, but it went only as far as thé second reading and did not proceed further.

The provisional council later asked for legislation to provide for a referendum as to whether Walkerton, Paisley, Kincardine, or another place would be the most acceptable choice. The referendum was held in September 1864, and Paisley received a plurality of the votes. In early 1865, the provisional council asked for legislation to confirm the result but changed its mind later in the year in favour of Walkerton. Confirming legislation was passed in 1866 to provide for the dissolution of the United Counties on January 1, 1867, with Huron and Bruce becoming separate counties for all purposes.

Indigenous lands
Two First Nations are included within the Bruce census division, but their lands are separate from the county administration:

Land disputes
There have been disputes relating to cottage owners leasing properties on First Nations lands in the county. At Hope Bay, the occupiers of 68 cottages saw their leases revoked in 2007, resulting in a lawsuit that was only settled in 2018, leading to the resulting demolition of the cottages. in the Saugeen and Chief's Point reserves, there are four blocks of land encompassing 1,200 cottages that had been subject to ten-year lease agreements, on which a new five-year agreement came into effect in May 2021.

Litigation is underway, in which the Saugeen Ojibway First Nation is claiming the following:

Compensation resulting from the Crown breaching its fiduciary trust to protect and preserve the territory of the Saugeen Ojibway Nation;
Aboriginal title over the water territory around the Bruce Peninsula, from the international boundary with the United States in Lake Huron across to Georgian Bay; and
A declaration that their harvesting (i.e., hunting and fishing) rights within their traditional territory were not extinguished by Treaty 72 of 1854.

In July 2021, the Ontario Superior Court dismissed the first two claims, but upheld the third. It deferred the question of liability with respect to municipal defendants for a subsequent hearing. An appeal has been filed with respect to the dismissals. Settlements on municipal liability have since been reached with Bruce County and Saugeen Shores.

The Saugeen First Nation is pursuing separate litigation relating to the determination of the actual reserve boundary. Treaty 72 had originally provided for the following reservation of land:

A dispute has arisen because the original survey of Amabel Township appears to be at variance with the treaty's specifications, with the eastern limit being drawn at 8 miles from the western limit, instead of the 9½ stated. The matter had been partially resolved some years earlier, with certain lands running from Sauble Beach down to Southampton reverting to the reserve. However, another part of the public beach in Sauble Beach, approximately 2 km in length, is still in dispute. The matter has been in protracted litigation, with separate claims being filed in 1990 by the federal government and in 1995 by the First Nation. An attempted settlement, arising from mediation overseen by the former Supreme Court of Canada justice Ian Binnie, collapsed in 2014. The case hearing began in November 2021. In the meantime, some friction has occurred between the First Nation and local authorities over maintenance work being undertaken on the local dunes.

The southern portion of Sauble Beach, known as Sauble Park, is within the limits of the reserve. As of 2018, beach parking is no longer available there, in line with what is already the case at Wasaga Beach and Grand Bend.

In April 2023, the Ontario Superior Court ruled that the entire portion of the fish landing ground fronting on Lake Huron that was reserved from surrender in Treaty 72, being the substantial part of Sauble Beach, continues to be part of the Saugeen reserve, and no third parties have an interest in any part of it. A proposal to allow a life interest to the private landowners being displaced is currently under consideration by the court. The Town of South Bruce Peninsula subsequently announced that it would take the case to the Ontario Court of Appeal.

Demographics

As a census division in the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, Bruce County had a population of  living in  of its  total private dwellings, a change of  from its 2016 population of . With a land area of , it had a population density of  in 2021.

Municipalities

Bruce County comprises eight municipalities (in population order):

The County of Bruce is governed by a council consisting of a warden and mayors of the area municipalities. County council meetings are held in the Bruce County Administration building, in Walkerton.

Environment

Protected areas

National parks
 Bruce Peninsula National Park
 Fathom Five National Marine Park

Provincial parks
 Inverhuron Provincial Park
 MacGregor Point Provincial Park
 Sauble Falls Provincial Park
 Black Creek Provincial Park

Conservation areas
Bruce County is home to a number of conservation areas with the jurisdiction of Saugeen Valley Conservation Authority and Grey Sauble Conservation Authority.

Endangered species

 Massasauga Rattlesnake
 Hungerford's crawling water beetle

See also
 Municipalities of Bruce County
 List of municipalities in Ontario
 Bruce County municipal elections, 2010
 Ontario municipal elections, 2010
 Bruce Peninsula
 List of counties and districts of Canada
 List of townships in Ontario
 List of secondary schools in Ontario#Bruce County

Notes

References

External links

Counties in Ontario
Southwestern Ontario

Bruce County


An Oberonia menghaiensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sing Chi Chen. An Oberonia menghaiensis in nahilalakip ha genus nga Oberonia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oberonia

Oberonia menghaiensis


Orthagoras fut à partir de 676 av J.-C. un des tyrans de Sicyone, une ville voisine de Corinthe.

Il est le fondateur et l'éponyme de la dynastie séculaire des Orthagorides.

Selon Aristote, il aurait pris le pouvoir en multipliant les mesures démagogiques et en acquérant le soutien de la partie la plus pauvre de la population. Cependant, Helmut Berve estime que la vision d'Aristote est plus représentative de la tyrannie au IVe siècle, pendant lequel vivait Aristote qu'au VIIe siècle.

En réalité, il semblerait qu'Orthagoras, issu d'une famille aristocratique, ait acquis le respect de ses pairs en combattant la cité de Pellène ce qui lui a permis d'établir son règne.

Références

Tyran de la Grèce antique du VIIe siècle av. J.-C.
Dirigeant politique du VIIe siècle av. J.-C.
Sicyone

Orthagoras


L' ou  est une soupe typique de Minorque, en Espagne. Il trouve son origine dans la paysannerie de l'île et c'est pourquoi ses ingrédients sont essentiellement des produits du jardin, comme les tomates, l'orge et les poivrons verts. Traditionnellement, il faisait partie du déjeuner, mais au fil du temps, il a évolué pour devenir un plat qui se mange au dîner.

Caractéristiques
Il s'agit d'une soupe qui, dans sa version la plus simple, en période de pénurie, se composait parfois simplement d'eau, d'un peu d'huile d'olive et d'herbes. Puis, si possible, on ajoutait un peu d'ail ou de graisse. Il est ensuite enrichi de tomates et de  (piment).

Pour le préparer, on coupe les légumes en morceaux pas trop gros et on les fait revenir lentement à la poêle dans de l'huile d'olive, en ajoutant de temps en temps un peu d'eau si nécessaire. Couvrir ensuite d'eau et blanchir sans faire bouillir. Comme pour les autres soupes minorquines, le mets est servi dans une soupière. Chaque convive dépose du pain rassis dans son bol puis la soupe est versée dessus. L est généralement accompagné de figues fraîches en été (connu sous le nom d'. Il existe également d'autres types d.

Il existe également d'autres oliaigües d'hiver et de fin d'hiver (, ,  blanc, …), ainsi que des  de fruits de mer, comme l,  et aussi l. L est généralement servi avec des figues fraîches en été (connu sous le nom doliaigua amb figues).

Notes et références

Cuisine espagnole
Soupe

Oliaigua


is a town located in Ama District, Aichi Prefecture, Japan. , the town had an estimated population of 32,318 in 13,683 households, and a population density of 4,904 persons per km². The total area of the town is .

Geography
Ōharu is located in western Aichi Prefecture, and has developed largely as a commuter town for the neighboring Nagoya metropolis.

Neighboring municipalities
Aichi Prefecture
Nakagawa-ku, Nagoya
Nakamura-ku, Nagoya
Ama

Demographics
Per Japanese census data, the population of Ōharu has increased dramatically over the past 50 years.

Climate
The town has a climate characterized by hot and humid summers, and relatively mild winters (Köppen climate classification Cfa).

History
The village of Ōharu was established in 1889 with the establishment of the modern municipalities system. It was raised to town status in 1975. In 2008, discussions were held to merge Ōharu with neighboring Shippō, Jimokuji and Miwa towns. Later three municipalities formed the new city of Ama, but Ōharu withdrew from the negotiations, and remains an independent municipality.

Education
Ōharu has three public elementary schools and one public junior high school operated by the town government. The town does not have a high school.

Transportation

Railway
Ōharu is not served by any passenger rail transport. The nearest train station is  on the Nagoya Municipal Subway's Higashiyama Line in neighboring Nakamura-ku, Nagoya.

Highway
  Nagoya Daini Kanjo Expressway

Noted people from Ōharu
Kaneyoshi Muto, naval aviator

References

External links

Towns in Aichi Prefecture

Ōharu


مجموعة زهران هي شركة صناعات أدوات طبخ مصرية، تأسست سنة 1967 على يد المهندس محمد زهران (1919 - 2006) برأس مال قدره 250 مليون جنيه مصري (ما يعدل 45 مليون دولار أمريكي). الطاقة الإنتاجية السنوية حوالي مليوني وحدة وتصدر إنتاجها إلى الشرق الأوسط، شمال أفريقيا، أوروبا. للشركة مقران رئيسيان في القاهرة والإسكندرية ومصنعان وعشر مخازن في أنحاء الجمهورية. منذ عام 1973 أصبحت زهران المصنع المرخص والوكيد التسويقي لماركة تيفال الفرنسية.

المنتجات
لزهران 6 خطوط إنتاج رئيسية:
 تيفال.
 أدوات طهي ستانلستيل.
 أدوات طهي ألومونيوم.
 حلل ضغط تيفال.
 أدوات كهربائية.
 أدوات مطبخ بلاستيكية.

الجوائز
 شهادة الأيزو 9001 سنة 2000.
 شهادة الأيزو 18000 سنة 2004.

المراجع

انظر أيضًا
 مجموعة مصر الحجاز

شركات أدوات منزلية
شركات المنتجات المنزلية المصرية
شركات أسست في 1976
شركات قابضة مصرية
تأسيسات سنة 1967 في مصر
شركات مقرها في القاهرة
شركات مقرها في الإسكندرية

مجموعة زهران


San Arsenio (Arsenios) de Corfu, también conocido como Arsenio de Kerkyra, (f. 800 o quizás 959 AD) es uno de los principales patrones de la isla griega de Corfú junto San Espiridón.

No confundir con San Arsenio de Sirmia, continuador de la obra de San Sava de Serbia.

Biografía
Nació en Constantinopla en el seno de la fe judía. Se convirtió al cristianismo y se convirtió en el primer obispo de Corfú.

Enlaces externos
 Saints of January 19: Arsenius of Corfu

Santos católicos
Santos de Grecia
Santos del Imperio bizantino del siglo X
Corfú
Bizantinos del siglo IX
Judíos conversos al cristianismo
Santos de Turquía
Santos católicos y ortodoxos

Arsenio de Corfú


Le CCL17 (pour « CC chemokine ligand 17 ») est une chimiokine. Son gène, CCL17 est situé sur le chromosome 16 humain.

Rôles
Il se lie au CCR4. Il favorise la proliférations des lymphocyte T régulateurs et auxiliaire.

En médecine
Son expression est augmentée dans l'asthme, dans la dermatose allergique de contact,dans la polyarthrite rhumatoïde et dans l'athérome.

Notes et références

Chromosome 16 humain
Chimiokine

CCL17


Raja Permaisuri Tuanku Bainun (Jawi: راج ڤرمايسوري توانکو بعينون; née Bainun binti Mohd Ali; born 7 November 1932) is the former Raja Permaisuri (Queen consort) of Malaysian state of Perak. She was also the ninth Raja Permaisuri Agong (Queen consort) of Malaysia, the first commoner to be installed as Queen consort. She is the widow of Sultan Azlan Shah and the mother of the incumbent Sultan Nazrin Shah. She is now styled as Yang Maha Mulia Raja Permaisuri Tuanku Bainun.

Background
Tuanku Bainun was born on 7 November 1932 in Penang, the Straits Settlements and received her early education at the St. George's Girls School, Penang. She was selected to further her studies at the prestigious Teacher's Training College, Kirkby, England from 1952 to 1954.

A year after returning from England, she married Sultan Azlan Muhibbuddin Shah ibni Almarhum Sultan Yussuff Izzuddin Shah Ghafarullahu-lah of Perak on 9 December 1955. The Sultan was then a Magistrate in Kuala Lumpur, while Tuanku Bainun was teaching at her former school. She was a teacher for 22 years and has taught in various schools in Kuala Lumpur, Seremban, Raub, Taiping and Kuantan.

Queen consort
Upon her husband's accession to the Perak throne on 3 February 1984, she became Raja Permaisuri of Perak with the title of Tuanku. In Perak, Queens of royal blood are known as Raja Perempuan, while the title of Raja Permaisuri was reserved for commoner consorts. Her Royal Highness was officially proclaimed the Raja Permaisuri Perak Darul Ridzuan on 9 December 1985 in a historic ceremony at Istana Iskandariah in Kuala Kangsar.

Sultan Azlan Shah was selected as the ninth Yang di-Pertuan Agong and during the Oath Taking and Signing Ceremony on 26 April 1989, Tuanku Bainun was proclaimed Raja Permaisuri Agong. Tuanku Bainun is the first commoner ever to become Queen of Malaysia. She was crowned Raja Permaisuri Agong on 19 February 1988 a new throne made of silver that replaced the ancient wooden throne used by Malaysia's eight previous Queens of royal blood, adding another first to her crown. They held these titles until the end of Azlan Shah's term on 25 April 1994.

She ceased to be Raja Permaisuri of Perak on 28 May 2014, after her husband died. She was succeeded a month later by her daughter in-law, Tuanku Zara Salim.

Royal family
The royal couple had five children, two princes and three princesses. The eldest is Sultan Nazrin Muizzuddin Shah ibni Almarhum Sultan Azlan Muhibbuddin Shah, the current Sultan of Perak. The others are Raja Dato' Seri Azureen Binti Almarhum Sultan Azlan Muhibbuddin Shah, Raja Dato' Seri Ashman Shah Ibni Sultan Azlan Muhibbuddin Shah, Raja Dato' Seri Eleena Binti Almarhum Sultan Azlan Muhibbuddin Shah and Raja Dato' Seri Yong Sofia Binti Almarhum Sultan Azlan Muhibbuddin Shah.

Awards and recognitions
She was awarded:

Honours of Perak
  :
  Recipient of the Royal Family Order of Perak (DK)
  Member First Class of the Azlanii Royal Family Order (DKA I, 2010)

Honours of Malaysia
  :
  Recipient of the Order of the Crown of the Realm (DMN)
  :
  First Class of the Royal Family Order of Selangor (DK I, 11 December 2005)

Foreign Honours
  :
 Grand Cordon of the Order of the Precious Crown (30 September 1991)
  :
 Grand Cross of the Order of Chula Chom Klao (September 1990)

Academic
 Fellow of Liverpool John Moores University

Places named after her
Several places were named after her, including:
 Raja Pemaisuri Bainun Bridge in Lumut, Perak
 Raja Permaisuri Bainun Hospital in Ipoh, Perak
 Raja Permaisuri Bainun Mosque in Kuala Kangsar, Perak
 Jalan Raja Permaisuri Bainun in Ipoh, Perak
 Institut Pendidikan Guru Kampus Tuanku Bainun in Bukit Mertajam, Penang
 SMK Raja Permaisuri Bainun, a secondary school in Ipoh, Perak
 Tuanku Bainun Library in Universiti Pendidikan Sultan Idris, Tanjung Malim, Perak

See also
 Yang Di-Pertuan Agong
 Raja Permaisuri Agong

References

|-

1932 births
People from Penang
Living people
Royal House of Perak
First Classes of Royal Family Order of Selangor
Perak royal consorts
Malaysian royal consorts
Malaysian people of Malay descent
Malaysian Muslims

Grand Cordons of the Order of the Precious Crown
Dames Grand Cross of the Order of Chula Chom Klao
Queens consort of Malaysia
Recipients of the Order of the Crown of the Realm
Queen mothers

Raja Permaisuri Tuanku Bainun


Kingsley es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Staffordshire Moorlands, en el condado de Staffordshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Kingsley tiene una superficie de 17,25 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Kingsley tenía 2210 habitantes (48,69% varones, 51,31% mujeres) y una densidad de población de 128,12 hab/km². El 18,42% eran menores de 16 años, el 73,26% tenían entre 16 y 74, y el 8,33% eran mayores de 74. La media de edad era de 41,49 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 22,96% estaban solteros, el 61,29% casados, y el 15,75% divorciados o viudos.

El 99,14% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 0,41% de la población, mientras que el 0,45% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 99,73% eran blancos, el 0,14% mestizos y el 0,14% de cualquier otro salvo asiáticos, negros y chinos,. El cristianismo era profesado por el 86,52%, el budismo por el 0,14% y cualquier otra religión, salvo el hinduismo, el judaísmo, el islam y el sijismo, por el 0,14%. El 7,42% no eran religiosos y el 5,79% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 914 hogares con residentes, 42 vacíos, y 7 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Staffordshire
Parroquias civiles de Staffordshire

Kingsley (Staffordshire)


Saint David's  ) es una ciudad galesa, que volvió a recuperar el estatus de ciudad en 1994. Se ubica al lado de la costa occidental del condado de Pembrokeshire en el suroeste del país. La ciudad obtuvo un el título de la ciudad más pequeña del Reino Unido, debido a su escasa población. Es la única ciudad en Pembrokeshire o el condado preservado de Dyfed. La ciudad en su totalidad está en el Parque Nacional de la costa de Pembrokeshire y está al lado del río Alun. Es la única ciudad británica incrustada en un parque nacional.

Historia
La ciudad lleva el nombre de David, el patrón de Gales, que vivía cerca de la ciudad durante el . El cual fundó un monasterio donde ahora está la catedral y fue sepultado allí cuando murió en el 589. Asser, el biógrafo del rey Alfredo el Grande, fue un monje del monasterio. El papa Calixto II dijo que una peregrinación a Saint David's vale dos a Roma y tres a Jerusalén ("Roma semel quantum dat bis Menevia tantum"). Debido a esto, se obtuvo un gran ingreso de los peregrinos visitantes en la Edad Media.

En 2002 el Eisteddfod Nacional de Gales se realizó en St David's.

Referencias

Localidades de Pembrokeshire
Ciudades de Gales

Saint David's


Das Gebiet Überlinger See und Bodenseeuferlandschaft ist durch das Regierungspräsidium Tübingen nach der Richtlinie 92/43/EWG (Fauna-Flora-Habitat-Richtlinie) ausgewiesenes Schutzgebiet (SG-Nummer DE-8220-342) im Südosten des deutschen Landes Baden-Württemberg.

Lage
Das rund 3.785 Hektar (ha) große Schutzgebiet Überlinger See und Bodenseeuferlandschaft gehört naturräumlich zum Bodenseebecken und Hegau. Seine sechs Teilgebiete liegen auf einer Höhe von 389 bis  und erstrecken sich zu 93 Prozent (= 3.505 ha) im Bodenseekreis (Meersburg, Sipplingen, Überlingen, Uhldingen-Mühlhofen) sowie zu sieben Prozent (= 264 ha) im Landkreis Konstanz (Bodman-Ludwigshafen, Stockach).

Im Wesentlichen umfassen die Teilflächen das Nordufer des Überlinger Sees, ein Teil des Bodensees, zwischen Espasingen im Nordwesten und Meersburg im Südosten.

Schutzzweck
Wesentlicher Schutzzweck ist die Erhaltung des Überlinger Sees mit seiner Steiluferlandschaft und zwei Höhlen, die in markanter Weise von der Flachwasserzone des Bodensees bis auf die Höhen über dem See reicht.

Lebensräume
Die Vielfalt von trockenen und feuchten Lebensraumtypen mit Still- und Fließgewässern, Felsen, Schluchten und Quellen und Arten auf engstem Raum ist Zeugnis der spät- und postglazialen Landschaftsentwicklung. Das Schutzgebiet zeichnet sich hauptsächlich durch folgende Lebensräume aus: Binnengewässer (79 %), Laubwald (6 %)  sowie feuchtes und mesophiles Grünland (4 %).
Folgende Lebensraumtypen nach Anhang I der FFH-Richtlinie kommen im Gebiet vor:

Arteninventar
Folgende Arten von gemeinschaftlichem Interesse kommen im Gebiet vor:

Zusammenhängende Schutzgebiete
Folgende neun Schutzgebiete sind Bestandteil des FFH-Gebiets:

Siehe auch
 Liste der Schutzgebiete im Bodenseekreis
 Liste der Schutzgebiete in Baden-Württemberg

Weblinks

 Klimadaten und Szenarien für das Schutzgebiet vom Potsdam-Institut für Klimafolgenforschung (PIK)
 Standarddatenbogen für das FFH-Gebiet "Überlinger See und Bodenseeuferlandschaft"

 Karte des Schutzgebiets im Daten- und Kartendienst der LUBW

Einzelnachweise

FFH-Gebiet im Bodenseekreis
FFH-Gebiet im Landkreis Konstanz
Schutzgebiet in Meersburg
Schutzgebiet in Sipplingen
Schutzgebiet in Überlingen
Schutzgebiet in Uhldingen-Mühlhofen
Schutzgebiet in Bodman-Ludwigshafen
Schutzgebiet in Stockach
Geographie (Bodensee)
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa
Schutzgebiet im Hegau


خوسيه اكاسوسو  هو لاعب كرة مضرب أرجنتيني.

روابط إضافية

مراجع

أرجنتينيون من أصل إيطالي
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مدينة بوساداس (ميسيونيس)
رياضيون أرجنتينيون من أصل إيطالي
رياضيون من محافظة ميسيونس
لاعبو كرة مضرب ذكور أرجنتينيون
مواليد 1982
مواليد في مدينة بوساداس (ميسيونيس)

خوسيه أكاسوسو


İndirgenmiş komut takımlı bilgisayar (İngilizce: Reduced instruction set computer veya kısaca RISC), işlemci tasarım alanında 1980'li yıllarda önerilen ve giderek CISC'in yerini alan yaklaşımdır.

Tarihsel gelişimi
Bir bilgisayarın beş bileşeninden -girdi, çıktı, bellek, hesap ve kontrol-, son ikisinin bir entegre devre olarak gerçekleştirilmiş hali olan mikroişlemci belli makine dilinde komutları uygulayan devrelerden oluşur. Seksenli yıllarda hala, bilgisayar kullanımını kolaylaştıran işletim sistemi ve programlama dilini makine diline otomatik tercüme eden derleyici gibi önemli yazılımlar derleyicilerin yeteri kadar randımanlı sonuç veremeyeceği düşünülüp, makine diline bire bir eş kavramlar içeren Assembly dilinde yüksek emek sarfıyla yazılırdı. Her şeyin C programlama dili ile yazıldığı Unix işletim sistemi o sıralarda büyük kabul görmeye başladı. Daha sonra CISC'in çoğu komutlarının aslında pek kullanılmadığı bu yüzden sadece kesin kullanılacağı bilinen, az sayıda ve daha özenle tasarlanmış bir komut takımının hem zaman hem de enerji israfını azaltacağı savı tutulmaya başladı. RISC terimi ilk David Patterson tarafından önerildi.

Berkeley RISC projesi 1982'de CISC tasarımlarında ortalama 100.000 transistöre karşılık sadece 44.420 transistörden oluşan ve 32 komut içeren RISC-I işlemcisini teslim etti. RISC-I çipi diğer tüm tek çipli tasarımlardan daha iyi bir performans gösteriyordu. Peşinden 1983 yılında 40.760 transistör, 39 komut içeren ve RISC-I'den üç kat daha hızlı RISC-II geldi.

Stanford RISC projesi 1981'de Stanford Üniversitesi'nde John L. Hennessy tarafından lisansüstü bir dersten gelişti. 1983'te çalışan bir sistem ile, 1984'te basit programları çalıştırabilen bir çözüm ile sonuçlandı. Aynı yıl kurulan MIPS Computer Systems 1985'te  MIPS ve R2000 microprocessor ürünlerini pazarlar hale geldi.

Hewlett Packard 1986'da PA-RISC, 1987'de SUN Microsystems SPARC, IBM 1990 ve 1995'te kendi RISC temelli server ürünleri ile gelişme devam etti. Günümüzde hem yüksek kapasiteli merkezi sistemler, hem de küçük ölçekte ve kullanıcıya yakın çözümlerde özellikle ARM, MIPS, SH4, PowerPC, AVR temelli sistemler çoğunluktadır.

CISC bile artık donanım seviyesinde (fazladan devrelerle) RISC'e derlenip aslında RISC kullanarak gerçekleştirilmektedir.

2010 yılında Berkeley'de başlayıp 2014'te sonuç veren RISC-V projesi ile güncel ihtiyaçlara cevap veren ilk açık kaynak RISC hayata geçti.

Neden RISC?
Bilgisayar tasarımında önemli noktalardan birisi işlemcinin komut kümesinin belirlenmesidir. Belirli bir bilgisayar için seçilen komut kümesi bu bilgisayarın makine diliyle yazılımlanmasını belirler. Eski bilgisayarlarda küçük ve basit komut kümeleri mevcuttur. Bunun nedeni komutları yürütecek donanımın küçük tutulmasıydı. Sayısal donanım ucuzlamaya başlayıp, tüm devreler daha ileri bir seviyeye ulaşınca bilgisayar komutları da hem sayı hem de karmaşıklık olarak arttı. Bazı bilgisayarlar 100 hatta 200'ün üzerinde komut kümesine sahip oldular. Bu bilgisayarlar çok farklı veri tiplerini
kullanabiliyorlar ve çok sayıda adresleme kipi bulunuyordu. Bilgisayar donanımlarının karışık olma eğilimi birçok etkenin sebep olduğu bir olaydır. Örneğin mevcut kiplerin güncellenmesi, yüksek seviyeli dilden makine diline geçişin sağlanması ve yazılım temelli işlevlerin donanım temelli olmasının sağlanması bu nedenlerden bazılarıdır. Çok sayıda komutları bulunan bir bilgisayar CISC olarak adlandırılır.

Yüksek düzeyli dillerde yazılmış olan yazılımların CISC makinelerde derlenmesi ile elde edilen kodlar incelendiğinde:

 Çok sayıda atama (A=B) yapıldığı
 Erişilen verilerin çoğunlukla yerel ve skaler (dizi ve matris olmayan) veriler olduğu
 Makine dili yazılımlarda en büyük yükü altyazılım çağrılarının oluşturduğu
 Altyazılımların büyük çoğunluğunun (%98) 6 veya daha az parametre aldığı
 Altyazılımların büyük çoğunluğunun (%92) 6 veya daha az yerel değişken kullandığı
 Altyazılım çağırma derinliğinin büyük çoğunlukla (%99) 8'den daha az olduğu

belirlenmiştir. Yüksek düzeyli yazılımlama dillerinin oluşturduğu bu veriler dikkate alınarak merkezi işlem birimlerinin verimlerini artırmak amacıyla daha az bellek erişimi yapan ve:

 Daha az sayıda komut
 Daha az sayıda adresleme kipi
 Sabit uzunlukta komut yapısı (komut çözme işi kolaydır)
 Doğrudan bellek üzerinde işlem yapan komutlara sahip olmayıp, işlemlerin iç saklayıcılarda yapılması
 Belleğe sadece okuma/yazma işlemleri için erişme
 Tek çevrimde alınıp yürütülebilen komutlar (komut işhattı sayesinde)
 Devrelendirilmiş (hardwired) donanım birimi

özelliklerine sahip olan RISC işlemciler tasarlanmıştır. Bazıları tüm RISC makinelerde bulunmayan bazıları ise CISC makinelerde de rastlanılabilen RISC işlemciler için özellikle önemli özellikler ise:

 Çok sayıda saklayıcı (register file)
 Kesişimli saklayıcı penceresi (overlapped register window)
 Komutlar için optimize edilebilen işhattı(pipeline)
 Derleyici desteği

olarak sayılabilir.

Ayrıca bakınız
 EPIC

Kaynakça

Bilgisayar türleri
Bilgisayar terimleri

RISC


O Palacete de veraneio do Barão de Beberibe, também conhecido como Palacete Beberibe, é um casarão histórico localizado na cidade do Recife, capital do estado brasileiro de Pernambuco. Desde 1940, abriga o Museu do Estado de Pernambuco (MEPE).

História
O palacete do século XIX foi casa de verão de Francisco Antônio de Oliveira, o negociante, banqueiro e traficante de escravos Barão de Beberibe, tornando-se depois residência de seu filho, Augusto Frederico. Em princípios do século XX, foi adquirido por Julius von Söhsten, grande exportador de açúcar do Recife distinguido Cavaleiro da Ordem de Orange-Nassau.

Nos jardins e terraços do casarão, há grifos, zuavos e outras esculturas em ferro e mármore.

Ver também

 Solar do Barão Rodrigues Mendes
 Palacete de Frederika von Söhsten
 Mansão Henry Gibson
 Centro Histórico do Recife

Palácios do Recife
Palacetes de Pernambuco
Arquitetura neoclássica no Brasil
Arquitetura do Brasil do século XIX


Kırgız Sovyet Sosyalist Cumhuriyeti, bugünkü Kırgızistan'ın 1991'deki SSCB'nin dağılmasından önceki ismi. Kırgızistan Sovyet Sosyalist Cumhuriyeti Çarlık rejiminin 1917 Ekim Devrimi ile yıkılmasından sonra kurulan Sovyetler Birliği'ne bağlı 15 cumhuriyetten biridir.

Bolşeviklerin Orta Asya'da güçlenmesiyle 1919'da Sovyet gücü bölgede kabul gördü ve Rusya Sovyet Federatif Sosyalist Cumhuriyeti içinde Kara-Kırgız Özerk Bölgesi oluştu. Kara-Kırgız terimi 1920'lerin ortasında Ruslar onları aynı zamanda Kırgız olarak bakılan Kazaklardan ayırıncaya kadar kullanılmıştır. 5 Aralık 1936'da Kırgız Sovyet Sosyalist Cumhuriyeti, tam bir Sovyetler Birliği cumhuriyeti olarak kabul görmüştür.

1920'ler boyunca Kırgızistan, kültür, eğitim ve sosyal yaşam açısından epeyce geliştirildi. Okur yazarlık büyük ölçüde gelişti ve standart bir edebi dil ortaya çıkarıldı. Ekonomik ve sosyal gelişme de dikkate değerdi. Sovyet açıklık ve dürüstlük politikasının ilk yılları, Kırgızistan'da politik iklim üzerinde küçük bir etki yapmıştır. Bununla birlikte Cumhuriyet'in basın mensuplarına daha fazla liberal bakış edinmeleri ve Yazarlar Birliği'nce yeni bir yayın olan Literaturniy Kirghizstan'ı kurmaları için izin verilmişti. Gayriresmî politik gruplar yasaklanmıştı fakat 1989'da derin iskân krizi ile uğraşmak için ortaya çıkan birkaç grubun faaliyetlerine izin verilmişti.

1990 yılının Haziran ayında Özbekler ve Kırgızlar arasındaki etnik gerginlikler Özbeklerin olduğu Oş İli'ni kaplamıştı. Şiddetli karşılaşmalar birbirini izledi ve bir emniyet ve sokağa çıkma yasağı durumu hasıl oldu. 1990 yılının Ağustos ayına kadar düzen eski haline getirilemedi.

1990'ların başları Kırgızistan'a yeni değişimler getirdi. Kırgızistan Demokratik Hareketi, Parlamento'nun desteğiyle önemli bir politik güç haline geldi. Kırgız Bilim Akademisi'nin liberal başkanı Askar Akayev 1990 yılının Ekim ayında başkan seçildi. Takip eden Ocak ayında Akayev, yeni hükûmet yapılarını öne sürdü ve çoğunlukla daha genç ve reforma yönelik politikacılardan oluşan yeni bir hükûmet tayin etti. 1990 yılının Aralık ayında Yüksek Sovyet, cumhuriyetin adını Kırgızistan Cumhuriyeti olarak değiştirmek üzere oy verdi. 1991 yılının Şubat ayında başkent Frunze'nin adı devrim öncesi adı olan Bişkek olarak değiştirildi. Bağımsızlığa giden bu estetik hareketlere rağmen, ekonomik gerçeklikler Eski Sovyetler Birliği'nden ayrılmaya karşı durur gibi gözükmekteydi. 1991 yılının Mart ayındaki Sovyet Sosyalist Cumhuriyetler Birliği'nin yaptığı bir referandumda seçmenlerin % 95,98'si Sovyetler Birliği'nin yenilenmiş federasyon olarak tutulması teklifini uygun buldular (bkz. 1991 Sovyetler Birliği referandumu).

19 Ağustos 1991'de Olağanüstü Hal Komitesi, Moskova'da Gorbaçov'u devirme girişiminde bulundu. Ancak darbe girişiminin başarısızlığı ve Moskova'nın otoritesini yitirmesinin ardından Akayev ve İkinci Başkan German Kuznetsov Sovyetler Birliği Komünist Partisi'nden istifalarını açıkladılar ve tüm daire ve sekreterya istifa etti. Bunu 31 Ağustos 1991'de Sovyet Sosyalist Cumhuriyetler Birliği'nden bağımsızlığı sağlayan Yüksek Sovyet oylaması takip etti.

Kaynakça


is a town located in Yaeyama District, Okinawa Prefecture, Japan.

The town includes all of the islands in the Yaeyama Islands excluding Ishigaki, Yonaguni, and the Senkaku Islands.  This includes the islands of Iriomote, Yubu, Taketomi, Kohama, Kuroshima, Hateruma, and Hatoma.  Although Ishigaki is not part of the town of Taketomi, the town hall is located there.

As of October 2016, the town has an estimated population of 4,050 and the population density of . The total area is .

Transportation
Hateruma Airport is located on Hateruma Island in Taketomi.

Education

Combined elementary and junior high schools include:
 Funauki Elementary and Junior High School (竹富町立船浮小中学校) - Iriomote Island
 Hateruma Elementary and Junior High School (竹富町立波照間小中学校) - Hateruma
 Hatoma Elementary and Junior High School (竹富町立鳩間小中学校) - Hatoma
 Iriomote Elementary and Junior High School(竹富町立西表小中学校) - Iriomote Island
 Kohama Elementary and Junior High School (竹富町立小浜小中学校) - Kohama Island
 Kuroshima Elementary and Junior High School (竹富町立黒島小中学校) - Kuroshima Island
 Taketomi Elementary and Junior High School (竹富町立竹富小中学校) - Taketomi Island

Junior high schools include:
 Funaura Junior High School (竹富町立船浦中学校) - , Iriomote Island
 Ōhara Junior High School (竹富町立大原中学校) - , Iriomote Island

Elementary schools include:
 Komi Elementary School (竹富町立古見小学校) - , Iriomote Island
 Ohara Elementary School (竹富町立大原小学校) - Haemi
 Shirama Elementary School (竹富町立白浜小学校) - Shirahama (白浜), Iriomote Island
 Uehara Elementary School (竹富町立上原小学校) - Uehara

For public senior high school students may attend schools of the Okinawa Prefectural Board of Education.

References

External links

 Taketomi Island - october 2016 archive

Towns in Okinawa Prefecture

Taketomi, Okinawa


La  est l'une des quinze circonscriptions législatives que compte la préfecture de Saitama au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La deuxième circonscription de la préfecture de Saitama correspond à la quasi-totalité de la ville de Kawaguchi.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Deuxième circonscription de la préfecture de Saitama


Kefalet, hukuki işlem türleri yönünden bakıldığında, bir sözleşmedir. Kefalet güvence sağlama amacına yönelik sözleşmeler arasında yer alır.

Kefalet sözleşmesinin tarafları alacaklı ve kefildir. Başka bir deyişle, alacaklı ile kefil arasında kurulan kefalet sözleşmesine borçlu, yabancıdır: borçlu ile alacaklı arasındaki hukuki sözleşmeden farklı bir sözleşmedir. Ayrıca sözleşmenin meydana gelmesi için borçlunun izin ya da onayı da gerekli değildir.

Kefalet sözleşmesinin güvence sağladığı borç ilişkisi çeşitli kaynaklara bağlı olabilir. Gerçekten satım, kira, ödünç gibi bir sözleşme ilişkisinden doğabileceği gibi, bir haksız eylemden ya da sebepsiz zenginleşmeden de kaynaklanabilir.

Kefaletin en belirgin ve önemli özelliği, bu sözleşmeden doğan borcun fer'i nitelik taşmasıdır. Bu bağımlılık ortada geçerli başka bir borcun yani asıl borcun varlığını zorunlu kılar. Öyle ki, asıl borç söz konusu olmayınca geçerli bir kefalet sözleşmesi kurulamayacağı gibi, asıl borcun sona ermesiyle birlikte kefalet de kendiliğinden sona erer (Borçlar Kanunu, madde 485). Kefaletin güvence altına alınması, amaçlanan asıl borcun mukadderatına sıkı sıkıya bağlıdır.

Kefaletin ikinci bir özelliği de, tali (ikincil) olmasında kendisini gösterir. Bundan maksat, alacaklının kefile başvurmadan önce borçluya başvurup onu borcu ödemeye zorlaması yani hukuki yolla takip etmesi, ancak bundan bir sonuç alamaması halinde kefile başvurmasıdır.

Kefalet sözleşmesi ilke olarak karşılıksız (ivazsız) bir sözleşmedir. İstinaen karşılıklı da olabilir. Poliçe, bono gibi kıymetli evrak niteliği taşıyan ticari senetler üzerine yazılan kefalet beyanına Ticaret Hukukunda aval adı verilmektedir. Aval, Türk Ticaret Kanunu'nda düzenlenmiş bulunmaktadır.

Kefalet Sözleşmesinin unsurları
 Geçerli bir asıl borç ilişkisi: İlk olarak, yukarıda da değindiğimiz gibi, kefalet sözleşmesinin gerçekleştirilebilmesi için bir asıl borç ilişkisinin varlığı gereklidir. İleride doğacak borçlar için de kefalet sözleşmesi kurulabilir, yeter ki alacaklı kefile başvurduğu zaman asıl borç mevcut bulunsun (madde 485). Asıl borç ilişkisinin varlığı tek başına yeterli değildir. Ayrıca bu borç ilişkisinin geçerli bulunması yani sakat bir hukuki ilişki olmaması da gereklidir. Gerçekten yanılma, aldatma, korkutma gibi iradeyi bozan nedenlerle malül olan ya da hukuka, ahlaka aykırı bulunan veya yerine getirilmesi imkânsız, şekle aykırı olan geçersiz borç ilişkilerini güvence altına almak için kurulan kefalet sözleşmeleri de geçersiz olur (BK. m.485).
 Kefilin tam fiil ehliyetine sahip bulunması: Geçerli bir kefalet sözleşmesinden söz edebilmek için, kefilin tam fiil ehliyetine sahip bulunması gereklidir. Yani kefil ergin (reşit), sezgin (mümeyyiz) ve kısıtlanmamış (hacredilmemiş) olmalıdır. Kefalet sözleşmesi kuracak kişi tam ehliyetli değilse, bu sözleşmeyi kuramayacağı gibi, kanuni temsilcileri de (veli, vasi) onun adına kefalet sözleşmesi yapamaz.
 Kefalet sözleşmesinin yazılı şekilde yapılması zorunluluğu: Geçerli bir kefalet sözleşmesinin meydana gelebilmesi için önemli bir husus da, sözleşmenin yazılı bir biçimde gerçekleştirilmesidir. Yazılı şekil şartı bir geçerlilik koşulu olduğundan, kefaletin varlığı diğer delillerle kanıtlansa dahi, yazılı bir sözleşme olmadığı sürece kefaletten söz edilemez.
 Borç miktarının sözleşmede yer alması zorunluluğu: Yazılı şekilde yapılması zorunlu olan kefalet sözleşmesinin içeriğinde ayrıca asıl borcun, borçlunun ve borcun miktarının Türk lirası olarak belirtilmesi de zorunludur. Buna uyulmadığı takdirde geçerli bir kefalet sözleşmesinden söz edilemez (BK. m. 484).

Kefalet çeşitleri

 1) Adi (Olağan) kefalet: Taraflar aralarında anlaşarak, borçlunun borcu ifa etmemesi veya borcun ifasının imkânsız hale gelmesi durumunda, alacaklının kefile başvuracağını kararlaştırabilirler. Bu durumda adi (olağan) kefalet sözleşmesi kurulmuş olur.

Adi kefalette, alacaklı önce borçluya başvurmalıdır. Borçludan alacağını elde edemediği takdirde kefile başvurarak alacağının ödenmesini isteyebilir. Bu yolu izlemeyip, doğrudan doğruya kefile başvuran borçluya karşı, kefil borcu ödemeyi reddederek tartışma defi olarak nitelendirilen savunma aracını ileri sürebilir. Asıl borç için kefaletten önce veya onunla aynı zamanda da rehin tesis edilmiş ise, kefil, alacağın önce rehnin paraya çevrilmesi yoluyla karşılanmasını isteyebilir (BK. m. 486/II.c.1). Ne var ki, eğer borçlu iflas halindeyse ya da borçlunun iflası ilan olunmadıkça rehnin paraya çevrilmesi mümkün bulunmuyorsa, bu durumda kefil, değindiğimiz istemi ileri süremez (BK. m. 486/II.c.2).

Borçlar Kanunumuz, adi kefaleti 486. maddesinde düzenlemiş bulunmaktadır. Buna göre, alacaklının kefile başvurabilmesi, borçlunun iflas etmesine veya borçlu aleyhine yapılan icra takibatının alacaklının kusuru olmaksızın semeresiz kalmasına ya da borçlu aleyhine Türkiye'de takipte bulunmanın olanaksız hale gelmesine bağlıdır.

 2) Birlikte kefalet: Bölünebilir bir borca, birden çok sayıda kefilin adi ya da zincirleme (müteselsil) tarzda kefil olmaları durumunda, birlikte kefaletten söz edebilir (BK. m. 488).
Birlikte kefalet, tanımdan da anlaşılabileceği gibi, "adi birlikte kefalet" ve "zincirleme (müteselsil) birlikte kefalet" olmak üzere ikiye ayrılır:

 a) Adi birlikte kefalet: Bu durumda birden fazla sayıda kefil, bölünebilir nitelikli borcun bir bölümü için kefil olmakta ve borç ödenmediği takdirde, kefillerden her biri kefil olduğu bölüm için adi kefil gibi, öteki kefillere ait bölümler içinde kefile kefil gibi sorumlu olmaktadırlar (BK. m. 488 c.1). Bu tür kefalette, kefil alacaklıya karşı bölme defini ileri sürerek, alacağın ancak kendi payına rastlayan miktarının kendisinden talep olunabileceğini, geri kalan bölümlerin diğer kefillerden istenmesini, iddia edebilir.
 b) Zincirleme (müteselsil) birlikte kefalet: Kefalet sözleşmesinin bu türünde kefiller ya kendi aralarında ya da asıl borçlu ile birlikte zincirleme sorumluluğu taahhüt ederler (BK. m. 488. c.2). Bu durumda kefiller ilke olarak bölme definden feragat etmiş sayılırlarsa da sözleşme ile bölme defini saklı tutabilirler. Kefiller bu tür kefalette de yukarıda belirttiğimiz tartışma definden yararlanırlar. Birlikte zincirleme kefillerden biri borcun tümünü ödediği takdirde kendisinin sorumlu olduğu bölümler için yaptığı ödemeleri elde etmek için diğer kefillere dönüp başvurabilir (rücu edebilir) (BK. m. 488/c.2.).
 3) Zincirleme (müteselsil) Kefalet: Bu durumda kefil, borçlu ile birlikte "müşterek müteselsil borçlu" sıfatıyla borcun ifasını yüklenmektedir. Bu tür kefalette, alacaklı asıl borçluya müracaat etmeden doğrudan kefile başvurabilir. Bu durumda kefil, tartışma defini veya önce rehnin paraya çevrilmesi yolundaki hakkını ileri süremez (BK. m. 487).

Uygulamada zincirleme kefaletin varlığını gösteren değişik hukuki deyimlere yer verilmektedir. Gerçekten sözleşme kurulurken, genellikle tanımda yer verdiğimiz "müşterek müteselsil borçlu" deyiminden başka "müteselsil kefil", "müteselsil borçlu sıfatıyle taahhüt ve tekeffül", "Alacaklı dilerse önce bana başvurabilir", "borçluyla aynı oranda mes'ul olmak üzere" gibi ibarelere yer verilmektedir.

 4) Kefile kefalet: Bu durumda kefile kefil denilen kişi alacaklıya karşı kefilin taahhüdünü temin etmektedir. Eşdeyişle, kefilin borçlu tarafından ifa olunmamış borcu ödememesi durumunda bunun ödenmesini yükümlenmektedir. (BK. m. 489/I.).

Bu sözleşme kefil ile alacaklı arasında yazılı şekle uygun olarak yapılır. Kefile kefilin önce kefile başvurulmasını isteme hakkı (tartışma defi) burada da mevcuttur.

Borcu ödemek zorunda kalan kefile kefil, asıl kefile dönüp başvurabilir (rücu edebilir).

 5) Rücua kefalet: Kısa bir deyişle, alacaklıya ödemede bulunan, ancak borçludan ödediği meblağını alamayan kefile bir başkasının kefil olmasıdır (BK. m. 489/II.). Daha açık bir deyişle, bu tür kefalette rücu kefil, borcu ödemek zorunda kalan kefilin, ödediği borç için asıl borçluya dönüp başvurması (rücu etmesi) sonucu ondan ödediği bir miktarı elde edememesi durumunda bu miktarı kendisinin ödeyeceğini yükümlenmiş bulunmaktadır. Sözleşme rücua kefil ile kefil arasında yapılır. Burada da rücua kefil tartışma definden yararlanabilir. Yani kefile, önce asıl borçluya gitmesini ve ondan alacağını alamazsa o takdirde kendisinin ödemede bulunacağını ileri sürebilir.

Kefalet sözleşmesinde kefilin sorumluluğu, borç asıl borçlu veya kefile kefalet durumunda kefil tarafından ödenmediği takdirde bu borcu ödeme yükümlülüğünden ibarettir.

Kefilin bağlı kılındığı sorumluluğun kapsamına gelince, kefil ilk önce asıl borçtan sorumludur. Bunun dışında kefil, borçlunun ödemede gecikmesi nedeniyle doğan müspet zarardan ve gecikme (temerrüd) faizinden de sorumludur. Buna karşılık, doktrinde kefilin cezai şarttan ve sözleşmeden dönme (fesih) nedeniyle doğan menfi zarardan sorumlu olmayacağı kabul edilmektedir.

Borcun ödenmemesi nedeniyle borçlu aleyhine açılan davanın giderleriyle, icra takip masraflarını da kefil karşılamak durumundadır. Ancak, kefilin söz konusu kalemlerden sorumlu tutulabilmesi için, alacaklının dava ve takipleri önleme konusunda kendisini uyarması, ancak kefilin bu uyarıya kayıtsız kalması zorunludur (BK. m. 490/II.).

Bunlardan başka kefil, eğer sözleşmede ayrıca faiz kararlaştırılmışsa, bu faizlerden de sorumludur. Fakat kefilin sorumluluğu işlemekte olan faizlerle işlemiş bir yıllık faiz tutarıyla sınırlıdır (BK. m. 490/III.).

Hukuk öğretisinde tartışmalı olmakla birlikte, kefilin ödemekle yükümlü olacağı tüm kalemlerin toplam olarak kefalet senedinde gösterilen miktarı aşmaması gerekir.

Kefilin sorumlu olacağı en erken tarih asıl borcun vadesinin dolmasıdır. Asıl borç iflas nedeniyle daha önce istenebildiği takdirde dahi, kefilden ancak borcun vadesi geldiğinde ödemede bulunması istenebilir (BK. m. 491).

Kefilin hukuki durumu

 1) Kefil ile alacaklı arasındaki ilişki: Kefil, borcu ödemesini isteyen alacaklıya karşı asıl borçluya ait defileri ileri sürebileceği gibi, bunun dışında kendisine ait bulunan ve ödemeden kaçınma hakkı veren defileri de başarıyla ileri sürebilir. Borçluya ait defilere örnek olarak, asıl borcun zaman aşımına uğradığı, borcun henüz muaccel olmadığı savunmaları belirtebilir. Kefile ait defiler meyanında, kefalet sözleşmesinin geçersiz olarak kurulduğu, kendisine süre tanındığı, kefalet borcunun muaccel olmadığı, savunmaları belirtilebilir (BK. m. 497/I ve II.).

Alacaklı, borçlunun iflası halinde, alacağını iflas masasına yazdırmak ve borçlunun iflasından kefili haberdar etmekle yükümlüdür. Aksi takdirde bundan doğan zarar nedeniyle kefile başvuramaz (BK. m. 502I. Yine alacaklı borçludan aldığı rehni ve alacağın varlığını gösteren belgeleri kefilin zararına elden çıkartmama yükümü altındadır (BK. m. 500). Ayrıca alacaklının bunları borcu ödeyen kefile teslim etme yükümlülüğü de vardır (BK. m. 501/c2).

 2) Kefil ile borçlu arasındaki ilişki: Kefil, alacaklıya borcu ödediğinde borçluya bu ödemeyi duyurmalıdır. Bu duyuru yapılmaz ve borçlu ikinci kez borcu öderse, kefil ödediği borç nedeniyle borçluya rücu edemez (BK. m. 498.) Kefil, BK.m. 503'te öngörülen bazı durumlarda, borçludan kendisine teminat vermesini ve eğer borç muaccel olmuşsa kendisini kefaletten kurtarmasını isteyebilir.
Kefil, alacaklıya ödediği borç nispetinde alacaklıya halef (ardıl) olur. Yani borçludan borcun kendisine ödenmesini isteyebilir. Kefil bu hakkından önceden vazgeçemez (BK. m. 496). Yukarıda belirtildiği gibi, kefil borcu ödediğini borçluya duyurmadığı takdirde ona rücu hakkını yitirir.
 I -) Asıl borcun sona ermesiyle : Kefalet, yukarıda belirtildiği gibi, bağımlı (fer'i) bir sözleşmedir. Bu nedenle kefaletin bağımlı olduğu asıl borç sona ererse kefalet sözleşmesi de ortadan kalkar.
 II -) Diğer Nedenlerle:
 a) Belirli süreli kefalette: Belirli süreli kefalette, sürenin dolmasından başlayarak bir ay içinde alacaklı alacağını almak için mahkemeye veya icraya başvurarak hakkını aramazsa ya da takibe uzun bir müddet ara verirse, kefil kefaletten kurtulur (BK. m. 493).
 b) Belirsiz süreli kefalette: Kefalet belirli olmayan bir süre için verilmişse asıl borcun muaccel olmasından başlayarak bir ay içinde kefilin alacaklıya başvurarak, alacağını mahkeme veya icra takibi yoluyla izlemesini ve bu izlemeyi kesintisiz sürdürmesini istemesi gerekir (BK. m. 494/I.) Alacağın vadesi, alacaklının borçluya yönelteceği bir ihbarla saptanacaksa, kefil kefalet verdiği tarihten bir yıl sonra bu ihbarın yapılmasını ve ihbar sonucu borç muaccel olduktan sonra bir ay içinde borçlunun alacaklı tarafından mahkeme veya icra takibi yoluyla kesintisiz izlenmesini talep edebilme hakkı yasaca öngörülmüş bulunmaktadır (BK. m. 494/II.) Aynı madde uyarınca alacaklı kefilin istemlerine uygun davranışlarda bulunmazsa, kefil kefaletten kurtulur.
 III -) Memur ve müstahdemlerle ilgili kefalette: Resmi bir memura belirsiz bir süre kefil olunursa, kefil üç yılın dolmasıyla ve bir yıl önceden kefaletin feshini ihbar edebilir. Aynı kural, bir müstahdeme belirsiz süre kefil olunması durumunda da uygulama alanı bulur (BK. m. 495).

Kaynakça

Ekonomi terimleri
Ticaret
Sözleşme hukuku
Hukuk belgeleri

Kefalet


Ardauli (sardisk: Ardaùle) er en by og en kommune (comune) i provinsen Oristano i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 421 meters højde og har 873 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 20,53 km² og grænser til kommunerne Boroneddu, Ghilarza, Neoneli, Nughedu Santa Vittoria, Sorradile, Tadasuni og Ula Tirso.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Oristano

Ardauli


ميغيل أنجيل مويا  (مواليد 2 أبريل 1984 في بني سالم - إسبانيا) هو لاعب كرة قدم إسباني يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى أتلتيكو مدريد الإسباني منذ 2014 في مركز حارس مرمى.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو أتلتيكو مدريد
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية ب
لاعبو ريال سوسيداد
لاعبو ريال مايوركا ب
لاعبو ريال مايوركا
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو منتخب إسبانيا تحت 20 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إسبانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إسبانيا لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي خيتافي
لاعبو نادي فالنسيا
مواليد 1984
لاعبو كرة قدم من منطقة جزر البليار

ميغيل أنخيل مويا


Enemy of Women ist ein US-amerikanischer Propagandafilm von Alfred Zeisler aus dem Jahre 1944. Im Mittelpunkt des Geschehens steht der nationalsozialistische Minister für Volksaufklärung und Propaganda Joseph Goebbels, gespielt von Paul Andor.

Handlung
Der Film beginnt im Vorspann mit folgender Zeile: "Die nachfolgende Geschichte entfaltet das Privatleben des größten Schurken unserer Zeit." Als Bildhintergrund sieht man das von alliierten Bombenangriffen schwer beschädigte Brandenburger Tor. Dazu erklingt preußische Marschmusik.

Berlin, Frühjahr 1943. Aus den Lautsprechern erschallt die schnarrende Stimme eines Sprechers des reichsdeutschen Rundfunks und plärrt Durchhalteparolen durch die Straßen der geschundenen und von alliierten Bombenangriffen schwer gezeichneten Reichshauptstadt. Während die Menschen die rauchenden und brennenden Trümmer beiseiteschieben, fährt ein Wagen vor. Es steigt aus: Dr. Joseph Goebbels, Reichspropagandaminister. Er betritt allein ein von Bombentreffern zerstörtes Gebäude und sinniert eine Weile vor sich hin. Dann setzt er sich auf einen Prunksessel, der das Bombeninferno unbeschadet überstanden hat.

Der Film blendet 18 Jahre zurück, in das Jahr 1925. Der Sessel steht an demselben Platz in einer prunkvollen Villa. Man erfährt, dass es sich dabei um die Residenz der Industriellenfamilie Quandt handelt, der der junge, erfolglose Schriftsteller Goebbels seine Aufwartung macht. Er will für den Chef des Hauses dort als Hauslehrer arbeiten, um sich finanziell über Wasser zu halten. Schon früh vermittelt er mit seinen Lehrmethoden Gedankengut vom arischen Übermenschen und der Herrenrasse, die zum Erobern geboren sei.

Eines Tages lernt Goebbels die junge, schöne, blonde Nachwuchsschauspielerin Maria Brandt kennen. Goebbels ist sofort von ihrem Liebreiz gefangen und verliebt sich in sie. Doch Maria weist seine Zuneigung zurück, als er sich ihr während einer Leseprobe zu William Shakespeares Romeo und Julia allzu stürmisch nähert und sie küssen will. Dabei fällt er rücklings hin. Maria lacht ihn aus. Als er dann noch von ihrem Vater, Oberst Brandt, des Hauses, in dem er Unterkunft gefunden hatte, verwiesen wird, ist Goebbels zutiefst gekränkt. Der Gedemütigte geht in die nächste Wirtschaft und spült seinen Frust mit Alkohol herunter. Dort bekommt er ein Flugblatt in die Hand, auf dem eine Rede eines gewissen Adolf Hitler im Münchner Herkules Auditorium zum Thema 'Wir müssen die Ketten von Versailles brechen' angekündigt wird. Die einpeitschenden Worte des fanatischen Nachwuchspolitikers treffen bei Goebbels auf fruchtbaren Boden, und bald wird er ein glühender Bewunderer des selbsternannten 'Führers'.

Inzwischen formiert sich in der liberalen Presse Deutschlands erster Widerstand gegen Goebbels' hasserfüllte Hetztiraden. Der Wortführer für eine freie deutsche Presse ist der liberale Verleger Wallburg. Zu dieser Zeit, Ende der 20er Jahre, trifft Goebbels auch Maria Brandt wieder. Er konfrontiert sie mit seinen Verletzungen von damals, bemerkt, dass die Nazis über ein sehr gutes Gedächtnis verfügen und sagt ihr mit warnendem Unterton mitten ins Gesicht: "Heute lacht niemand mehr über Dr. Goebbels". Als sie ihm antwortet, dass sich all ihre Hoffnung auf eine Schauspielkarriere nicht erfüllt hätten, ist er dennoch betroffen. Dann bricht der 30. Januar 1933 an…

Goebbels' Protektion bringt Maria, die am Theater in Hannover engagiert ist, schließlich einen Filmvertrag von der UFA ein. Der Minister hat verfügt, dass sie die Hauptrolle in dem Film Königin für eine Nacht spielen soll. Doch die Hoffnung, dass sich die junge Schauspielerin nunmehr auch in ihn verlieben würde, erfüllt sich nicht. Diese hat einen jungen Arzt, Dr. Hans Träger, kennen gelernt, der sich als Untermieter bei ihrem Vater einquartiert hat. Während des Röhm-Putsches entgeht Goebbels nur knapp der eigenen Verhaftung, nachdem ihm gesteckt wurde, dass sein Name auf Heinrich Himmlers Todesliste steht. Goebbels selbst wiederum hat Himmler darum gebeten, einige seiner SS-Schergen zu dem mittlerweile pensionierten Oberst Brandt zu entsenden, um ihn ermorden zu lassen -- als späte Rache für die einst durch Brandt erlittene Schmach des Rauswurfs. Als Maria eine Audienz bei ihrem größten Bewunderer erhält, heuchelt dieser Betroffenheit über den Tod ihres Vaters. Dann verspricht er ihr eine Topkarriere beim Film, wenn sie seine Geliebte werden würde. Doch sie lehnt dieses Ansinnen brüsk ab. Daraufhin weist Goebbels seinen Referenten Hanke an, UFA-Chef Correll darüber zu informieren, dass eine Vertragsunterzeichnung mit Maria Brandt nicht länger erwünscht sei.

1937 in Wien. Maria trifft dort Dr. Träger wieder. Beide verlieben sich ineinander und heiraten. Eines Tages, der Anschluss Österreichs ist inzwischen vollzogen, muss Maria Träger nach Berlin reisen. Als sie nach Wien heimkehren will, verhindert Goebbels dies. Daraufhin reist ihr Mann zu beider viertem Hochzeitstag 1943 nach Berlin nach. Bald darauf wird er von der Gestapo verhaftet. Maria passt daraufhin Goebbels bei einem Krankenhausbesuch ab und erhält von ihm das Geständnis, dass er hinter Trägers Verhaftung steht. Er ringt ihr einen schmutzigen Handel ab. Träger komme in Freiheit und dürfe in die Schweiz ausreisen, wenn die mitreisende Maria an der Grenze umkehre und nach Berlin zurückfahre. Maria lässt sich darauf ein. Zurück in Berlin, flieht Maria bei einem alliierten Luftangriff nicht in den Bunker und stirbt, als eine Bombe ihr Haus trifft. Währenddessen hält Goebbels in dem zerbombten Haus, das er zu Beginn des Films betreten hat, erneut eine im Rundfunk übertragene Propagandaansprache voller Lügen. Der Film endet mit folgender Einblendung: "Events have proven you are a good liar but a bad prophet, Dr. Goebbels."

Produktionsnotizen
Dieser von einer winzigen, unabhängigen US-Produktionsfirma hergestellte, antinazistische Propagandafilm aus Hollywood ist aus mehreren Gründen von filmhistorischem Interesse. So handelt es sich dabei um die einzige US-Produktion, in der der Minister für Volksaufklärung und Propaganda, Joseph Goebbels, im Mittelpunkt des Geschehens steht. Die historisch belegten Fakten stehen allerdings weit hinter dem fiktiven Charakter des Films zurück.

Der jüdische Regisseur und Drehbuchautor Alfred Zeisler kannte Goebbels aus seiner Zeit als UFA-Produzent 1933 bis 1935 persönlich und verließ erst das Land, als er für die Produktionsfirma als nicht mehr tragbar galt. Er war somit in Hollywood als ausgewiesener Goebbels-Spezialist anerkannt. Daher ließ man bereits 1943 Zeisler eine psychologisierende Analyse über Goebbels in Form eines dokumentarischen Kurzfilmporträts unter dem Titel Dr. Joseph Goebbels – His Life and Loves herstellen. Im Jahr darauf schien Zeisler auch der richtige Mann für diesen Kinospielfilm über den berüchtigten Chefpropagandisten.

Hauptdarsteller Wolfgang Zilzer nannte sich in der Spätphase des Zweiten Weltkriegs Paul Andor, um seinen in Berlin lebenden Vater Max Zilzer nicht zu gefährden. Zu diesem Zeitpunkt (1944) war Vater Max jedoch bereits verstorben, was Wolfgang Zilzer aber erst nach Kriegsende erfuhr. Enemy of Women sollte der einzige Film im Exil bleiben, in dem Zilzer eine Hauptrolle erhielt.

Obwohl beide deutsch, wurden sowohl Zeisler als auch Zilzer in den USA geboren. Für sie bedeutete das Exil in den Vereinigten Staaten auch eine Heimkehr.

Aus nicht nachvollziehbaren Gründen wird Goebbels entgegen den Usancen im Deutschen Reich im Film nicht mit Joseph, sondern stets mit seinen beiden Vornamen Paul Joseph genannt.

Enemy of Women war der letzte Film des aus Deutschland und Österreich in die USA geflohenen Wiener Filmkomponisten Artur Guttmann und zugleich der erste Film des deutschen Cutters Wolfgang Loe Bagier im amerikanischen Exil.

Da Enemy of Women nie in einem deutschsprachigen Land gezeigt wurde, ist auch keine deutsche Synchronfassung vorhanden.

Kritik
Das in New York erscheinende Emigrantenblatt Aufbau kritisierte scharf den fiktiven Charakter des Films: "[D]ieser Film, der vorgibt, das "Privatleben von Paul Joseph Goebbels" zu zeigen, zeigt nur ein Nazideutschland aus der Perspektive des kleinen Moritz. Die sattsam bekannten historischen Tatsachen, die interessant genug sind, um zu einem spannenden Film verarbeitet werden zu können, werden umgelogen und eine Haupthandlung erfunden, in der sich eine kleine Schauspielerin aus Hannover Herrn Goebbels verweigert und dafür seinen Zorn einstecken muss. Alfred Zeisler hat sowohl das Buch geschrieben als auch die Regie geführt. Dass der Film budgetmässig billig ist, ist noch keine Rechtfertigung für seine Konfusion und Sinnlosigkeit."

Kay Wenigers "Es wird im Leben dir mehr genommen als gegeben" wies in der Biografie Wolfgang Zilzers auf die propagandistischen Intentionen dieser Produktion hin. Enemy of Women sei eine "leicht als Propaganda-Coup zu deutende[n] Pseudo-Biografie des Goebbels-Kenners Alfred Zeisler" und merkte auf derselben Seite an: "Zilzers Propagandaminister erscheint hier als ein rachsüchtiger, unkontrollierter und mit starken Minderwertigkeitskomplexen behafteter Frauenhasser, der bei Zurückweisung schnell die Fassung verliert."

Einzelnachweise

Weblinks

Filmtitel 1944
US-amerikanischer Film
Schwarzweißfilm
Propagandafilm (Zweiter Weltkrieg)
Filmdrama
Joseph Goebbels

Enemy of Women