Requiem for the Indifferent (Réquiem por los indiferentes) es el quinto álbum de estudio, de la banda neerlandesa de Symphonic/progressive metal Epica, el cual fue publicado el 9 de marzo de 2012 en Europa y el 13 del mismo mes en los Estados Unidos.
Este es el último disco donde participa el bajista Yves Huts , quién abandonó la banda dos semanas después del lanzamiento del álbum.

Antecedentes

Grabación

El 7 de septiembre de 2011 la banda inició a grabar el nuevo material en los estudios Gate. El orden de grabación comenzó con Ariën Van Weesenbeek, quien se ocupó de la baterías y percusiones. Pasados dos días y terminadas las primeras grabaciones, el 9 de septiembre, Isaac Delahaye ingresó a grabar las guitarras principales. Yves, grabó, tras la guitarras, a finales de septiembre, el bajo. Desde el 14 de octubre se comenzó a grabar las voces de las canciones, para lo cual se dio inicio con Mark Jansen y Ariën, lo que corresponderá a los Screams& Grunts, para darle paso, el 17 de octubre, a las voz lírica principal de Simone Simons, grabación que llevó algo similar a dos semanas en completarse.

Promoción y publicación

El 1 de diciembre de 2011, la banda dio a conocer a través de su web oficial, el título del álbum, justificando el mismo:

Español:

.

El mismo día, se dan a conocer las fechas de publicación en Europa y los Estados Unidos, 9 y 13 de marzo de 2012 respectivamente.

El 18 de diciembre anuncian que se han terminado los procesos de grabación, mezclas y masterización, y dan a conocer la carátula del álbum y el listado de canciones. Mencionan también que el 16 de marzo se hará la presentación pública del álbum en Tilburg, Holanda.

Storm the Sorrow
El 3 de febrero de 2012, la banda lanzó en iTunes el sencillo Storm the Sorrow, que se caracteriza por melódicas líneas vocales e influencias electrónicas. El video fue filmado el mismo mes en el centro de Ámsterdam y lanzado el 24 de abril, ganando 128,000 visitas en YouTube el día del lanzamiento.

Forevermore
Epica ha colaborado con "Niks te gek" (Nada demasiado loco), un programa de la televisión neerlandesa en el que las personas con discapacidad mental pueden cumplir sus sueños.
En este caso se trataba de Ruurd Woltring, su sueño era grabar una canción con Epica, la banda le cumplió el sueño y han grabado una canción titulada "Forevermore" escrita por el mismo Woltring. También fue lanzado el video de la canción, donde se ve a la banda en el estudio junto a Ruurd. El episodio se emitió el 16 de septiembre en Países Bajos. La canción fue lanzada como sencillo oficial para su la compra en iTunes por beneficencia.

Requiem for the Indifferent World Tour

La banda hizo su primera presentación pública del álbum en Tilburg, Países Bajos el 16 de marzo ante 2,200 personas .
El 29 de marzo la banda comenzó una gira por Europa pasando por países como Alemania, Bélgica, Francia, Suiza, República Checa, Polonia, Hungría, España y muchos países más. Países como Italia , Francia y en especial los Países Bajos las entradas fueron agotadas con varios días de anterioridad a los conciertos.

La gira continuó en Latinoamérica, comenzó el 16 de septiembre en El Salvador, seguido Guatemala, 2 fechas en Colombia, una fecha en Argentina (con entradas agotadas), una fecha en Chile, 3 fechas en Brasil con gran éxito, las presentaciones continuaron en Uruguay, por primera vez en Paraguay y la gira terminó en México.

La banda realizó una gira Norteamericana de 25 conciertos, que comenzó el 23 de octubre en Washington.

La gira continuó con 2 fechas más en Francia y 7 fechas en el Reino Unido en el mes de diciembre en Nottingham.

La banda anunció a través de su página oficial su primera gira por Australia, visitando ciudades como Sídney, Brisbane y Melbourne. También se anunció dos fechas en China, una en Taiwán y en Indonesia, todas por primera vez, ya que la banda nunca había visitado estos países.

Festivales

Epica se presentó también en diversos festivales de música en Europa como el Rock Harz Open Air en Alemania, Metal Camp en Eslovenia, ARTmania Festival en Romania y el Summer Breeze Open Air también en Alemania. En todos festivales que la banda se presentó fueron cabesa de cartel, también como lo fueron en el festival estadounidense Progpower USA el 14 de septiembre, y como lo serán el 21 de noviembre en el Metal Female Voice Fest en Bélgica.
El 7 de diciembre Epica asistirá al Metal Christmas Festival en Suiza.

Críticas de la Prensa Nacional e Internacional

Terrorizer" (Reino Unido): El más ambicioso disco de Epica, el álbum más completo, tremendamente divertido.

"Metalfan" (NL): Una obra maestra de varias capas.

"Dutch Distortion": Pegadizo, innovador, el álbum más completo de Epica

"Metal Maniac" (IT): Una sorprendente evolución y progreso de una banda con una de las mejores vocalistas femeninas del metal. Esperen lo inesperado.

"Darkview" (NL): Un disco muy fresco que impulsa el típico sonido de Epica hacia nuevas alturas. Es mejor que su anterior trabajo, más épico y teatral.

"Sonic Seductor" (D): Un gran paso hacia adelante, más homogéneo que los discos anteriores, una combinación más madura con elementos modernos y atemporales al mismo tiempo. Dinámico, lleno de tristeza, y muy hermoso el resultado total. Una ópera metal de peso.

"Zwaremetalen" (NL): Un álbum muy fuerte, con mucha variedad y canciones bien escritas, quizás su mejor álbum hasta la fecha.

"Lords of metal" (NL): Una montaña rusa musical muy variada, llena de bucles y saltos inesperados interesantes que van de principio a fin.

"Zillo" (D): Epica ha creado un maravilloso álbum que inmediatamente llamará la atención.

"Powerplay" (Reino Unido): Una liberación progresiva y de gran alcance que pregunta adónde se dirige la sociedad humana.

"Metallian" (F): Épico y grandilocuente, este álbum presenta a Epica en un enfoque progresivo bastante nuevo, muy diferente de las pegadizas canciones de sus primeros lanzamientos. Este álbum combina la cantidad con la calidad.

La respuesta a Requiem for the Indifferent fue positiva. En una de las primeras revisiones del álbum, Rock Sins ha elogiado al Requiem for the Indifferent, Llamándolo "Un deber para todos los fans del metal sinfónico".

Underground Metal fue muy positiva, y afirmó que "Epica se quita otra obra maestra sinfónica que es tan "diferente" como es "indiferente".

The Metal Crypt también fue positiva y elogió la voz de Simone, a los coros y las orquestaciones, y llama a las canciones "uniformemente excelente."

Grande Rock agregó: "Una vez más, Epica demostró por qué se los considera como una de las fuerzas principales en la escena del metal sinfónico".

Allmusic fue menor pero aún positiva, dando al álbum una calificación de 3,5 estrellas de 5, indicando que el álbum "es un asunto típicamente elaborado y ambicioso, la incorporación de grandes cantidades de obra coral y arreglos clásicos dentro de la banda está claramente establecido en una mezcla de progresivo, power, y metal sinfónico".

Listado de canciones

Personal
 Simone Simons - Voz de mezzo-soprano
 Mark Jansen - Guitarra, Voz gutural
 Isaac Delahaye - Guitarra
 Coen Janssen - Piano & Synths
 Yves Huts - Bajo
 Ariën van Weesenbeek - Batería

Músicos adicionales

Coro Epica
 Linda Janssen, Laura Macrì  - sopranos
 Amanda Somerville, Tanja Eisl - altos
 Previn Moore - tenor
 Christoph Drescher - bass

Adicional  Gregoriano
 voice on "Internal Warfare" Amanda Somerville - backing vocals, vocal arrangements, lyrics editing
    Rob van der Loo - bass guitar and music on "Forevermore"
    Ruurd Woltring - music, lyrics, clean vocals and screams on "Forevermore"

Producción

    Sascha Paeth - producer, engineer, mixing
    Simon Oberender - engineer, mastering
    Olaf Reitmeier - engineer, vocal lines production
    Miro - engineer, orchestral arrangements
    Joost van den Broek - orchestral arrangements on "Forevermore"

Producción

    Sascha Paeth - producer, engineer, mixing
    Simon Oberender - engineer, mastering
    Olaf Reitmeier - engineer, vocal lines production
    Miro - engineer, orchestral arrangements
    Joost van den Broek - orchestral arrangements on "Forevermore"

Recepción

Ediciones

Hay un error con todas las copias físicas del disco, en el que la pista 13, "Serenade of Self-Destruction", es una versión instrumental sin las voces de Simone y Mark. Nuclear Blast Records han sido notificados. Esto se ha corregido en las versiones del álbum digital. Como compensación, se decidió a hacer la pista (con la voz) disponible como una descarga gratuita.
Hasta la fecha hay nueve diferentes ediciones del álbum:

 	La versión estándar incluye las 13 pistas anteriores.[14][15]

 	La edición CD + remera contiene la edición estándar del álbum, junto con una camiseta en el tamaño de su elección.[16]

 	La edición digipak contiene el álbum estándar y el bonus track "Nostalgia".

 	La edición 2-LP vinilo blanco está limitada a 150 copias y contiene un póster de tamaño A2.[17]

 	La edición 2-LP vinilo negro, que contiene un póster de tamaño A2.

 	La edición mailorder, limitada a 500 ejemplares, contiene una caja de madera, que incluye un digipak limitado, un CD exclusivo instrumental como bonus, postales de ilustraciones y un certificado.[18]

 	La edición Americana incluye los 13 temas mencionados y el bonus track "Twin Flames" (versión banda sonora).

 	La edición de 2-LP vinilo transparente, que contiene un póster de tamaño A2.

 	La edición 2-LP instrumental de vinilo negro, que contiene un póster de tamaño A2
.

posicionamiento en las listas

Enlaces externos
 Sitio Oficial de la Banda
 Página en Myspace
 FanPage Mexicana (Sensorium)

Referencias

Álbumes de 2012
Álbumes de Epica
Álbumes de metal sinfónico
Álbumes de metal progresivo
Álbumes de Nuclear Blast Records

Requiem for the Indifferent


زهور حسين (29 ديسمبر 1979 -)، ممثلة بحرينية.

حياتها الفنية
بدأت حياتها الفنية كموديل في الفيديو كليب ثم دخلت مجال التمثيل وقدمت أدوارها بالعديد من الأعمال التلفازية، وكان من أبرز هذه الأدوار بمسلسل أخواني أخواتي، وهو مسلسل سعودي إنتج بعام 2005 ومن بطولة فايز المالكي ومحمد العيسى وفخرية خميس حيث قدمت شخصية شقيقتهم الصغرى. ابتعدت عن الفن بسبب زواجها عن حب وأخر عرض لها مسلسل قلب أبيض عام 2009.

أعمالها

من المسلسلات
 تالي العمر.
 أخواني أخواتي.
 صور من الحياة.
 ماكو فكة.
 أخوات موسى.
 لحظة ضعف.
 المقاريد.
 الساكنات في قلوبنا - جزئين.
 أسوار - الجزء الثاني.
 هوامير الصحراء.
 قلب أبيض.
 جاري يا حمودة.
 أيام السراب.
 37 درجة مئوية.
 طاش ماطاش.

روابط خارجية

مراجع

ممثلات تلفزيون بحرينيات

زهور حسين (ممثلة)


حزب العمل الشعبي الديمقراطي (باللغة التركية: Sosyaldemokrat Halk Partisi) حزب سياسي ديموقراطي اجتماعي محافظ يساري تركي تأسس عام 2002 ، الحزب لم يشارك الانتخابات التركية العامة 2007 حفاظاً على أصوات اليسار من التشتت.

وصلات خارجية
 موقع الحزب الرسمي

العلمانية في تركيا
انحلالات سنة 2010 في تركيا
أحزاب تركيا
أحزاب سياسية انحلت في 2010
أحزاب سياسية أسست في 2002
أحزاب وسط اليسار
تأسيسات سنة 2002 في تركيا

حزب العمل الشعبي الديمقراطي


Pravila Formule 1 su brojne uredbe Formule 1 koje su donijele i provodile FIA i kasnije FISA. Pravila su se drastično promijenila od prvog Svjetskog prvenstva Formule 1 1950. Ovaj članak pokriva trenutno stanje tehničkih i sportskih propisa F1, kao i povijest tehnički propisi od 1950.

Pravila Formule 1 kroz povijest

1950. – 1951.
 Momčadima je na raspolaganju stajao 1,5-litreni motor s kompresorom ili 4,5-litreni atmosferski motor bez kompresora.
 Masa motora nije bila propisana.
 Alfa Romeo je 1951. konstruirao redni 8 cilindrični motor i doveo ga do 430 konjskih snaga. Ferrari je probao s 4,5-litrenim 12 cilindričnim, ali je postigao 385 ks.
 Harry Schell u Cooperu T12 na VN Monaka 1950. je bio prvi vozač koji koristio bolid s motor smještenim iza vozača. Unatoč tome tijekom pedesetih godina, gotovo sve momčadi su koristile bolide s motorom ispred vozača.
 Kočioni diskovi su uvedeni 1951.

Pravila Formule 1 danas (2019.)

Izvori

Vanjske poveznice
Formula One uncovered! F1technical.net

Formula 1

Pravila Formule 1


Bidonì (sardisk: Bidunìu) er en by og en kommune (comune) i provinsen Oristano i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 250 meters højde og har 145 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 11,72 km² og grænser til kommunerne Ghilarza, Nughedu Santa Vittoria, Sedilo og Sorradile.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Nuoro

Bidonì


Belejringen af Paris i 845 var kulminationen på en vikingeinvasion i kongeriget Vestfranken. Vikingerne blev ledet af en høvding kaldet "Reginherus", eller Regnar, der traditionelt er blevet identificeret som fornaldersaga-figuren Regnar Lodbrog. Regnars flåde på 120 vikingeskibe, der medbragte tusindvis af mænd, sejlede op af Seinen i marts og fortsatte op ad floden. Den vestfrankiske konge, Karl den Skaldede samlede en mindre hær som modsvar, men da hæren blev delt, blev den ene halvdel nedkæmpet af Regnars krigere, mens den resterende del af hæren derefter fortrak fra stedet. Vikingerne nåede til Paris mod slutningen af måneden, omkring påske. Efter at have erobret og plyndret byen trak vikingerne sig tilbage efter de var blevet betalt en løsesum på 7.000 livre, hvilket svarer til omkring 2570 kg, i sølv og guld af Karl den Skaldede.

Litteratur

Slag med deltagelse af vikinger
Begivenheder i 845
Paris (845)

Belejringen af Paris (845)


Naselja u Iranu:
 Rud-e Šur (Bušeherska pokrajina), naselje u Bušeherskoj pokrajini
 Rud-e Šur (Hormuzgan), naselje u Hormuzganu

Rijeke:
 Rud-e Šur (rijeka), ulijeva se u jezero Namakzar, na granici Irana i Afganistana

Rud-e Šur


خرسانة سابقة الإجهاد الخرسانة سابقة الإجهاد هي شكل من أشكال الخرسانة المستخدمة في البناء والتي يتم وضعها تحت ضغط قبل تحميلها بأحمال تتجاوز وزنها .و يتم إنتاج هذا الضغط من خلال تحزيمها «بأوتار عالية القوة» من الداخل بحجم الخرسانة، ويتم ذلك لتحسين أداء الخرسانة في الخدمة. ويمكن أن تتكون الأوتار من أسلاك مفردة أو متعددة أو أشرطة مترابطة، وتكون أكثر شيوعا من الفولاذ عالي الشد أو ألياف الكربون وأساس الخرسانة السابقة الإجهاد هو أنه بمجرد الضغط الأولي وقد تم تطبيقه، تكون الخرسانة الناتجة لها خصائص كلا من الخرسانة عالية التحمل لقوى الضغط، والصلب المرن عالي التحمل لقوى الشد. وهذا يمكن أن يؤدي إلى تحسين القدرة الإنشائية والخدمية مقارنة بالخرسانة المسلحة التقليدية في كثير من الحالات .

يتم استخدام الخرسانة الجاهزة في مجموعة واسعة من المباني والهياكل المدنية حيث يمكن تحسين أدائها عن طريق تكبير بحر(span) الكمرات، وتقليل سمك الأبنية، وتوفيرفى المواد بالمقارنة مع الخرسانة المسلحة العادية. وتشمل تطبيقاتها النموذجية المباني الشاهقة، والابراج السكنية، والأساسات، وهياكل الجسور والسدود، والصوامع والصهاريج، والأرصفة الصناعية، والهياكل النووية.

و من خصائص الخرسانة انها تقاوم قوى الضغط بقدر أكبر من قوى الشد لذا تم ابتكار طريقة سبق الإجهاد للتغلب على ضعف الشد. وتمكننا من إنتاج كمرات أو بلاطات أو جسور ذات بحور أكبر من البحور التي يمكن ان تنتجها الخرسانة المسلحة. خرسنة الأوتار (الكوابل أو قضبان الصلب عالية الشد ) وتستخدم لتوفير الحمولة التي تنتج ضغطي التأكيد على أن يقابل ذلك التأكيد على أن ملموسة ضغط عضو بخلاف التجربة بسبب انحناء للتحميل. أساس استخدام الصلب تعزيز الحانات وحديد التسليح داخل صب ملموسة.

الخرسانة يمكن أن تتم في ثلاث طرق : المتأزم محددة مسبقا، والرهينة أو unbonded بعد المتأزم ملموسة.

خرسانة سابقة الشد

قبل التوتر الملموس هو بالفعل يلقي التوتر حول الأوتار. وتنتج عن هذه الطريقة سندات جيدة بين الاوتار وملموسة، والتي تحمي الاربطة من التآكل، ويسمح بالنقل المباشر للتوتر. وقد شفي محددة تلتزم والسندات إلى الحانات وعندما أفرج عن التوتر انها نقلت إلى ملموسة كما ضغط من قبل ساكنة الاحتكاك. ومع ذلك، فإنها تحتاج إلى ترسيخ التعاون بين قوي البنية إلى الاربطة ومن المقرر أنه عادة ما تمتد الأوتار في خط مستقيم. وهكذا، فإن معظم عناصر ملموسة الذريعة الجاهزة في مصنع، يجب أن تنقل إلى موقع البناء، الأمر الذي يحد من حجمها. قبل عناصر من حدة قد تكون شرفة عناصر lintels. الطابق الألواح والأعمدة أو مؤسسة أكوام. مبتكر جسر البناء باستخدام طريقة السابقة مشددا على النحو المبين في الشريط أكدت الجسر.

خرسانة لاحقة الشد (مرتبط)

الرهينة بعد التوتر الملموس هو مصطلح وصفي لطريقة تطبيق ضغط بعد صب ملموسة وعملية المعالجة (في الموقع). الملموسة هي التي يدلي حوالي البلاستيك، الفولاذ أو الألومنيوم منحني أنابيب الهواء، وتتبع منطقة التوتر على خلاف ذلك من شأنه أن يحدث في عنصر ملموس. مجموعة من الأوتار يتم صيدها من خلال أنابيب الهواء والملموسة هي سكب. بمجرد تصلب ملموس، عن طريق الأوتار هي باردة الهيدروليكية الرافعات أن رد فعل ضد عضو ملموسة نفسه. عندما الأوتار التي امتدت نحو كاف، وفقا لمواصفات التصميم (انظر قانون هوك)، وهي تقع في الموقف والحفاظ على التوتر بعد إزالة الرافعات، ونقل إلى الضغط ملموسة. ومن ثم فإن أنابيب الهواء حشى لحماية الأوتار من التآكل. هذه الطريقة تستخدم عادة لخلق متجانسة ألواح لبناء المساكن في المواقع التي توسعية التربة (مثل الطوب اللبن والطين) لخلق المشاكل النمطية للمحيط المؤسسة. ويؤكد كل من الموسمي للتوسع والانكماش الكامنة التربة مراعاة كامل لوح المتأزم، الذي يدعم بناء دون انثناء. بعد التوتير كما يستخدم في تشييد الجسور المختلفة، سواء ملموسة بعد أن يعالج بعد الدعم الذي تقدمه falsework والجمعية الجاهزة أقسام، كما هو الحال في جسر المجزأ. مزايا هذا النظام أكثر من التوتير unbonded بعد هي :

 تراجع كبير في تعزيز الشروط التقليدية الأوتار لا يمكن destress في وقوع الحوادث.
 يمكن بسهولة الأوتار 'نسج' يسمح تصميم أكثر كفاءة.
 أعلى نتيجة في نهاية المطاف قوة السندات ولدت بين حبلا ومحددة.
 أي قضايا على المدى الطويل مع الحفاظ على سلامة للمذيع / طريق مسدود.

خرسانة لاحقة الشد (غير مرتبط)

بعد التوتر التحرير ملموسة يختلف عن الرهينة بعد التوتير من خلال توفير كل الكابلات الدائمة حرية الحركة بالنسبة لملموسة. ولتحقيق ذلك، هو كل وتر المغلفة مع الشحوم (عموما الليثيوم القائمة)، والتي تغطيها من البلاستيك في شكل الإغماد البثق العملية. ونقل التوتر إلى ملموسة تتحقق فولاذيا ضد الصلب المراسي مضمنة في محيط من لوح. العيب الرئيسي في أكثر من الرهينة بعد التوتير هو أن برقية destress نفسه ويمكن أن تنفجر من لوح إذا تلف (مثل أثناء تصليح الصارم الموجود على شاهد قبره). من مزايا هذا النظام أكثر من الرهينة بعد التوتير هي :

 القدرة على التكيف مع الكابلات فردية تقوم على سوء الأوضاع الميدانية (على سبيل المثال : تحويل مجموعة من الكابلات حوالي 4 افتتاحي بوضع 2 إلى أي من الجانبين).
 إجراءات ما بعد القضاء على الإجهاد الحشو.
 القدرة على إزالة الألغام التأكيد على الأوتار قبل محاولة إصلاح العمل.

صورة رقم واحد (أدناه) وتبين فيما بعد لفات من التوتير (حزب العمال) وكابلات مع نهاية عقد المراسي عرضها. عقد نهاية المراسي يتم تثبيتها على حديد التسليح وضعت فوق وتحت الكابلات ودفنها في حبس محددة تحقيقا لهذه الغاية. معدودة صور الثاني والثالث والرابع وتظهر سلسلة من سحب سوداء نهاية المراسي من الخلف على طول حافة الكلمة. حديد التسليح وضعت فوق وتحت كل من الكابلات أمام وجهه وراء الانسحاب من نهاية راسية. ما ورد أعلاه، وفيما يلي وضع الحديد ويمكن ملاحظة ذلك في صورة رقم ثلاثة ووضع الحديد امام وخلف ويمكن ملاحظة ذلك في صورة رقم أربعة. الزرقاء الكابل في الصورة رقم أربعة هو توصيل الكهرباء. الصورة يظهر عدد خمسة جردت من البلاستيك الإغماد نهايات بعد التوتير الكابلات قبل التنسيب من خلال سحب نهاية المراسي. ستة عدد الصور تظهر بعد التوتير الكابلات القائمة لملموسة صب. البلاستيك الإغماد أزيل من نهاية الكابل والكابل قد دفع من خلال سحب سوداء نهاية مرساة المرفقة داخل الملموسة الكلمة الجانب. فإن مدهون الكابل يمكن رؤية جاحظ ملموسة من الجانب الكلمة. صور سبعة وثمانية وتبين بعد التوتير الكابلات جاحظ من صب ملموسة الكلمة. بعد الكلمة ملموسة وقد تدفقت، وحددت لمدة اسبوع تقريبا، وسوف تنتهي في برقية سحبت مع رافعة هيدروليكية، ويظهر في الصورة رقم تسعة، وتمتد إلى أن يتم تحقيق المحدد التوتر.

التطبيقات

الخرسانية هو غلبة المواد الطوابق في المباني العالية في دوائر محددة والمفاعلات النووية.

بعد Unbonded التوتير الأوتار الشائعة الاستخدام في أماكن انتظار السيارات كما حاجز كابل. [3] أيضا، وذلك بسبب قدرته على التأكيد والتشديد على إزالة الألغام، فإنه يمكن استخدامها لإصلاح أضرار مؤقتا بناء تعطل أو تلف الجدار الكلمة دائما حتى يمكن إجراء إصلاحات.

مزايا الخرسانية تشمل السيطرة على القضاء، وانخفاض تكاليف البناء ؛ أرق ألواح—أهمية خاصة في مجال بناء الأبراج وسمك في الكلمة التي يمكن أن تترجم إلى وفورات إضافية طوابق لنفسه (أو أقل)، وأقل تكلفة المفاصل، لأن المسافة التي يمكن أن امتد به بعد التوتر يزيد من ألواح عزز البناء مع نفس السمك. تشمل زيادة أطوال يزيد floorspace غير المربوطة القابلة للاستخدام في المباني ؛ تناقص عدد المفاصل يؤدي إلى انخفاض تكاليف الصيانة على مدى الحياة للتصميم مبنى، حيث المفاصل الرئيسية هي موضع ضعف في ابنية الاسمنت.

أأول جسر الخرسانية في أمريكا الشمالية هي الجوزة التذكارية لين جسر في مدينة فيلاديلفيا بولاية بنسلفانيا. وكان وفتح للمرور في عام 1951.

خرسنة ويمكن أيضا أن يتم التعميم على ملموسة الأنابيب المستخدمة في نقل المياه. ارتفاع شد أسلاك الفولاذ هو حلزوني الملفوفة حول السطح الخارجي للأنبوب تحت يسيطر التوتر والتباعد الذي يحمل محيطي ضغطي في التأكيد على جوهر ملموسة. وهذا يتيح للأنابيب عالية على التعامل مع الضغوط الداخلية والتأثيرات الخارجية والاتجار بها الأحمال الأرض.

انظر أيضا
 خرسانة مسبقة الإجهاد بالإنجليزي
 الكمرة والطوبة الخرسانية
 بلاطة أساسية مفرغة

مراجع

وصلات خارجية
 مسبقة الصنع / الخرسانية المعهد – والمعلومات عن الموارد وقبل ممثلون الخرسانية
 بعد التوتير المعهد - المعهد التقني الدولي المخصصة لمرحلة ما بعد التوتر ملموسا تمثل المجتمع المحلي من المهنيين والمؤسسات التجارية
 Canadian قبل ممثلون الكندية / الخرسانية المعهد – الموارد والمعلومات قبل ممثلون عن والخرسانية، ومعظمهم من المعلومات التقنية حول الخرسانية مسبقة الصنع في كندا
ملاحظة:الروابط الخارجية باللغة الإنجليزية.

خرسانة مسلحة
مواد بناء
هندسة إنشائية

خرسانة مسبقة الإجهاد


Marl es una ciudad/municipalidad del distrito de Recklinghausen, en Renania del Norte-Westfalia, Alemania. Está situado cerca del canal Wesel-Datteln, aproximadamente a 10 km al noroeste de Recklinghausen. Tiene alrededor de 90.000 habitantes.

Geografía

Ubicación
La ciudad colinda  en el norte con los bosques del Haard y con el parque natural Hohe Mark. La ciudad forma una transición entre la cuenca industrial del Ruhr y la población rural de Münsterland. La frontera norte de la ya citada ciudad coincide casi completamente con el curso del río Lippe. Aproximadamente 60% del total de su área son campos, bosques, arroyos, parques y otros espacios verdes.

Zona de la ciudad
Marl tiene los siguientes distritos urbanos:

Ciudades vecinas
En el norte, Marl limita con Haltern am See, en el este con Oer-Erkenschwick, en el sureste con Recklinghausen, en el sur con Herten, en el suroeste con Gelserkirchen y en el oeste con Dorsten.

Reservas Naturales
 Braucksenke.
 Die Burg (área Natura 2000).
 Lippeau (área Natura 2000).
 Loemühlenbachtal.

Historia

Historia Antigua
El área de la ciudad estaba poblada ya en las mitades de la Edad de Piedra, como muchos estudios arqueológicos en el distrito de Sinsen confirman. Los restos de los primeros asentamientos datan del año 600 a. C.
En el año 300 a. C. las tribus célticas se asentaron en la zona, pero fueron expulsados por las tribus Germánicas. Los Brúcteros controlaron luego la zona norte del Lippe y los  Marsios vivieron al sur de este.
Las invasiones germánicas fueron detenidas por el avance de los romanos, quienes construyeron un inmenso fuerte en Haltern. Restos de una fortaleza romana más pequeña fueron encontrados en el límite entre las ciudades de Polsum y Herten
Tras la Batalla del bosque de Teutoburgo en el 9 a. C. los romanos perdieron su influencia y se retiraron detrás del Rin. El área volvió a posesión germánica.
En el año 80 los Brúcteros fueron expulsados por tribus rivales y se fueron a la actual área de Recklinghausen.

Alta Edad Media
El siguiente movimiento migratorio tomó lugar en el área de Marl entre los siglos V y VII, cuando los Sajones invadieron desde el noreste a través del Lippe en la antigua área de los Brúcteros. En el año 1920, unas excavaciones arqueológicas probaron que los Brúcteros construyeron una fortaleza circular en una colina en el distrito de Sinsen para defenderse de los Sajones.
Hoy en día la fortaleza es solo reconocible para expertos y está en la reserva natural "Die Burg" (que significa "El castillo"). Los arqueólogos consideran que la fortaleza es un destacado monumento histórico que merece protección.
La fortaleza fue usada por la población rural como una barrera protectora hasta la Baja Edad Media.
Asegurados por escritos los hechos regionales acerca de la Alta Edad Media en el siglo IX y X fueron, no documentados hasta el final del siglo XIX y principios del siglo XX.

Origen del nombre
Marl fue primeramente documentado en el año 890 en el urbarium de la Abadía benedictina de Werden, que fue fundada en el año 799 durante las guerras Sajonas. Está escrito, que un Dagubrath donó sus posesiones y sus ingresos a la Abadía, para así poder salvarla.
El nombre "Marl" deriva del lugar medieval llamado "meronhlare".
Lingüistas interpretaron este nombre como "prado pantanoso" o como "prado del estanque". El nombre fue cambiado alrededor de los siglos desde "Marlar", "Maerl" hasta "Marler", y finalmente "Marl".
En el urbarium son más encontrados los nombres de asentamientos cercanos que luego se harían parte de la ciudad, estos fueron llamados "Threviri(Drewer)", "Vrilinctorpe(Frentrop)" y "Haranni(Hamm)". Además de la Abadía de Werden había otros grandes propietarios de las tierras como Colonia y el capítulo de Xanter, la Abadía de Essen y algunos nobles.
Esta dispersa propiedad causó masivas peleas y enfrentamientos en la Edad Media.

Historia de la iglesia

En el distrito urbano de "Alt-Marl" (Antiguo Marl) esta la iglesia de San Jorge, fue propiedad del Conde Balderich del Bajo Rin en el siglo XI. Luego le dio la Iglesia al arzobispo Heirbert de Colonia.
En un manuscrito que data del año 1160 está escrito que el arzobispo dono la iglesia a la Abadía de Deutz.
Desde 1419 la Iglesia estaba bajo el patrocinio de la Familia noble local, los Loe. Esto duro hasta 1830. De ahí el patrocinio recayó en el Barón Twickel de Lüttinghoff.
De 1856 a 1859 la iglesia fue completamente restaurada acorde a los planes de construcción de Emil von Manger, un constructor de la diócesis católica de Münster. Las paredes de los cimientos románicos se mantuvieron.

Los condes de Loe
En el año 1111 la familia noble de Loe construyó un castillo con un foso llamado "Strevelsloe". En 1359 fue renombrada como "Haus Loe". En un manuscrito oficial de 1373 era llamado "castrum".
En 1378 el castillo fue firmado como un "Offenhaus" por su dueño, Wessel van Loe al arzobispo de Colonia, Frederick III de Saarwerden. Offenhaus significa, que en el caso de guerra, el dueño puede usar el castillo como una fortaleza. Así, la noble familia quedó sujeta al arzobispo.
La familia tenía muchas propiedades en la región, varias granjas y molinos, como el "Loemill", el "Sickingmill" y la casa solariega de Wermeling en el río Lippe.
A pesar de que la familia Loe no tenía ningún sucesor hombre, el nombre sobrevivió hasta que la hija de Wolter van loe se casó con su primo, el Barón Dorneburg-Loe de Eickel.
De 1705 a 1832 el castillo y todas las propiedades pasaron a la familia noble de Viedenbrück. Ellos las vendieron al Barón de Twickel, quien a su vez las vendió a Theodor Waldhausen de Essen. 30 años después se vendieron las tierras al Duque de Arenberg, quien demolió el castillo.
Hoy en día en el antiguo emplazamiento del castillo ahí una escuela de gramática y varios campos de deportes. La familia noble Loe es recordada por distintas cosas, una calle "Loe Street", la escuela de gramática "Grammar school at the Loefield" o el aeropuerto "Loemill".

Edad Media y Edad Moderna

A lo largo de la Edad Media Marl estuvo envuelto en múltiples guerras.
Entre 1243 y 1384 hubo muchas operaciones militares entre el Arzobispo de Colonia y el Conde Mark en medio de otras cosas sobre la posesión del barrio-ciudad de Recklinghausen.
En 1388 y 1389 Marl participó en la "Gran Batalla de Dortmund" y en la guerra fratricida entre Adolfo IV de Kleve-Mark y Gerhard del Mark de Hamm.
De 1443 a 1449 Marl sufrió de la "Pelea de Soest" en la cual la ciudad de Soest defendió su libertad contra el Arzobispo de Colonia.
En los finales del siglo XVI Marl tenía 800 habitantes. La mayoría de ellos vivió en la comunidad agrícola de Drewer.

En la "Guerra del Jülich-Cleves succession", las comunidades agrícolas alrededor de Marl eran saqueadas por las tropas españolas y holandesas que luego se unieron a la guerra.

Directamente siguiendo esta guerra, la Guerra de los Treinta Años comenzó, donde los saqueos siguieron. Después de esta guerra, hubos paz por muchos siglos. Durante la campaña francesa de Carlos, príncipe de Soubise en la Guerra de los Siete Años en 1758 los saqueos de Marl comenzaron de nuevo. Luego de las tropas francesas, las tropas prusianas vinieron pero sin mejoras para los habitantes de Marl.

Hasta 1803 la insignificante Villa Marl era parte de "Vest Recklinghausen". De allí el Duque de Arenberg se adueñó de la Villa. Desde 1810 a 1813, durante la ocupación francesa la Villa fue renombrada como "Mairie Marl" y perteneció al Gran Duque de Berg.
Luego de la Guerra de la Sexta Coalición Marl quedó bajo reinado Prusiano y fue parte del Distrito de Essen hasta 1816, después y hasta ahora forma parte del Distrito de Recklinghausen.

En estos tiempos Marl solo tenía gobernadores en las aldeas, que eran elegidos por un año y eran directamente responsables de los gobernadores de Vest Recklinghausen.
Los gobernadores de las aldeas eran encargados de diversas tareas como la recolección de los impuestos, etc. Junto a estos gobernadores había dos príncipes electos representativos, el "Amtsfron" (el 'socage' de la aldea) y el "Amtsführer" (el líder de la aldea) cuyas tareas era supervisar las normas príncipe-electorales.
Desde 1785 ambos fueron combinados en una sola autoridad.

Desde el 1º de abril de 1816, Marl se consolidó por la ciudad de Dorsten a la"Oficina del Alcalde de Dorsten" ("Bürgermeisterei Dorsten") con el alcalde de Dorsten como rector.

En 1837, después de la reforma territorial del estado de Prusia, Marl fue autónomo nuevamente. El área de la aldea fue ampliada y el poblado de Altendorf-Ulkfkotte fue hecho suburbios, aunque Marl no obtuvo su nombre de regreso, en su lugar se llamó "Alrededores de Dorsten" ("Dorsten-Land")

El 31 de octubre de 1841 la Administración Real en Münster fundó la "Administración de Marl" ("Amt Marl") en un término medio de ciudad-aldea.

El área de administración incluía Marl, las aldeas de Polsum, Hamm y Altendorf-Ulfkotte, más las comunidades agrícolas de los alrededores.

La agricultura siempre fue la principal fuente de ingresos en Marl. Esto se hace evidente en una lista oficial de 1840.
La siguiente está aquí:
493 caballos
1879 de ganado vacuno
857 cerdos
98 cabras
4591 ovejas
A pesar de la mayoría de ovejas, la importancia del ganado ovino declino en los últimos tiempos.

Como muchos granjeros necesitaban un segundo negocio, muchas familias tejían.
El alcalde de ese entonces, Bölling, informa en su crónica:
"...se han construido aquí algunas fábricas y se les felicita a los molinos tejidos de damasco, que garantizan preciosa mantelería para personas de la alta sociedad, ganándose así una gran reputación. Es un elegante tejido."

En los archivos de 1842 las siguientes profesiones están anotadas:
3 panaderos
1 carnicero
17 zapateros
17 sastres
17 carpinteros
5 ebanistas
6 toneleros
1 albañil
15 herreros
6 bodegueros
60 tejedores
42 artesanos de velas/jabón
12 vendedores ambulantes
2 hoteles
11 tabernas
6 fábricas de cerveza
2 destilerías
6 distribuidores de maíz
5 distribuidores de madera

El momento crucial en la historia de Marl fue el 21 de enero de 1875. En este día la "Simsom well-drilling Company" fundó un depósito de carbón en el pozo de 514 metros en el distrito urbano de Polsum. Perforaciones adicionales en Marl dieron como resultado la formación de minas de carbón.

Fundación de la mina de carbón "Auguste Victoria "

August Stein y Julius Schäfer de Düsseldorf fundaron la mina de carbón "Auguste Victoria" en 1898 con sede en Düsseldorf y la producción de carbón se planificó a partir de los reclamos 'Hansi 1' y 'Hansi 2'.
En 1903 la oficina principal se mudó al distrito urbano de Marl, Hüls. A finales de 1905 la producción de carbón empezó en el pozo "AV 1".
El epónimo para la mina era Augusta Victoria de Schleswig-Holstein, la última emperatriz alemana y esposa del emperador Guillermo II de Alemania.

Hasta estos tiempos la mina es una de las mayores productoras de carbón en toda Alemania.
Sin embargo será cerrada en 2015, debido al fin de la producción minera en Alemania.

Fundación de la Mina de Carbón Brassert
En 1905 otra mina de carbón fue fundada en Marl. Se la nombre en honor a Hermann Bressert, el "padre de la ley de minería de 1865"
En 1910 la producción de carbón comenzó y en el año 1950 alrededor de 5.000 personas eran empleados en la mina.
En 1972 la mina fue cerrada y el 2/3 del área de esta se convirtió en un parque comercial, el 1/3 un campo de recreación.
Algunos edificios de la mina fueron salvados. La antigua entrada de los edificios es usada como un estudio de arte y una oficina de la sociedad de la bicicleta.
El distrito urbano alrededor de la mina se nombró "Brassert" como las casas construidas alrededor de la mina para los trabajadores.

Siglo XX

El Levantamiento Espartaquista vinculado al golpe de Kapp tuvo influencias en Marl. El 1 de abril de 1920, el Ejército rojo del Ruhr ocupó Marl y comenzó un tiroteo con el Reichswehr en el río Lippe, en el cruce cercano a Hamm-Bossendorf.
15 buscadores que se encontraban allí y no estaban involucrados fueron asesinados también.

El 15 de enero de 1923 Marl fue ocupado por tropas francesas y belgas.

El 1º de abril del año 1926, Marl creció con los pueblos que le rodeaban: Hüls, Lenkerbeck y Löntrop, que fueron hechos suburbios.

En 1931, el "Manual de todas las ciudades y aldeas en la provincia de Renania y Westfalia", consta que Marl tenía 34.102 habitantes (19.598 católicos, 12.105 protestantes, 30 judíos y 2.309 de otras religiones).
No había ningún alcalde en esos momentos. La Junta Ciudadana consistía de 18 personas.
 10 Partido de Centro (Alemania)
 2 Partido Socialdemócrata de Alemania
 1 Partido del Reich de la Media Clase Alemana
 1 Partido Comunista de Alemania
 1 independiente
El área total de la ciudad es de 11.076 hectáreas, de la misma 415 hectáreas son de edificios, 3.652 hectáreas de granjas y 5.574 hectáreas de bosques y prados.

El 20 de abril de 1936 Marl recibió su Carta Puebla de parte del presidente principal de la provincia de Westfalia, Ferdinand, el Barón de Lüninck.

Como otras ciudades en el distrito del Ruhr Marl creció rápidamente debido a las minas de carbón y a la industria química.

Fundación del "Chemiepark Marl"

El "Chemical Park Marl" vuelve a ser parte de la fundación de las "Fábricas Químicas Hüls" en 1938. En los tiempos de la Alemania nazi las fábricas producían caucho sintético (llamado "Buna") para neumáticos. Por lo tanto muchos trabajadores forzados fueron usados.

Después de la Segunda Guerra Mundial las fábricas producían plásticos, recursos de limpieza y "Buna" nuevamente. En 1999 la compañía se fusionó con Degussa AG, luego en 2007 con las Industrias Evonik y ahora se llama "Parque Químico de Marl". La infraestructura del parque está a cargo de la compañía "infracor".

Segunda Guerra Mundial

La Noche de los cristales rotos en 1938 llevó a la persecución de los habitantes judíos, quienes residían en Marl desde 1910. La mayoría trabajaba en la venta de ropa o vendían muebles. Mucha gente fue lastimada, sus tiendas fueron quemadas y 29 ciudadanos judíos tuvieron que abandonar la ciudad. La mayoría fue deportado a Riga y asesinados.
Estos incidentes fueron documentados por el artista alemán Gunter Demnig en su proyecto Stolpersteine (obstáculos).
Entre 1939 y 1945 muchos extranjeros eran trabajadores forzados en empresas y hogares de familia. A lo largo de la guerra, especialmente las fábricas de "Buna" eran blancos de muchos ataques aéreos de los Aliados. Aunque las áreas civiles de la ciudad estaban relativamente cerca de las demoliciones civiles de las fábricas, esta se mantuvo al límite.

El 31 de marzo de 1945 la Octava División Blindada de los Estados Unidos ocupó la ciudad. Mientras la ciudad se fusionó con varias comunidades agrícolas con los asentamientos mineros y las casas de los trabajadores químicos.
Entre 1960 y 1970 un nuevo centro fue construido en un espacio verde como un nuevo ayuntamiento, muchos edificios de gran altura y el centro comercial 'Marler Stern'.

Población
Desde mediados de siglo XIX hasta comienzos del siglo XX Marl tuvo solo unos cuantos cientos de habitantes. La Industrialización dio lugar a un rápido incremento de 2.000 personas en 1900 hasta 35.000 en 1939 y 92.000 en 1975.
En 2007, el "Número Oficial de Habitantes" calculado por el "Landesamt für Datenverarbeitung und Statistik" of North Rhine Westphalia era 89.122.
La siguiente tabla muestra los números de habitantes. El valor en 1600 es una estimación, luego de recuentos de población o cálculos del Statistisches Landesamt. Las especificaciones hasta el año 1871 muestra la "población del área", desde el 1925 al 1987 indican la población residente y desde entonces la población residente principal. Antes de 1871 los métodos de medición eran inexactos.

 48.8% de los habitantes son hombres, 51.2% mujeres.
 17.7% son menores de 18 años.
 34.3% tienen edades entre 18 y 44.
 21.9% tienen edades entre 45 y 59.
 26.1% son mayores de 60 años.

8.9% de la población son de origen extranjero (Dic 2006), viniendo de 130 países diferentes. 52.5% son de Turquía, 7.5% de la Ex-Yugoslavia, 5.6% de Polonia.

Economía

El "Parque Químico de Marl", la mina "Auguste Victoria", el "Chemical Park Marl", the mine "Auguste Victoria", el "Medienhaus Bauer". La mina de carbón en Marl-Hüls "Zeche Auguste Victoria" fue fundada en 1899 y sigue operando. La producción en masa de vehículos de baja energía Loremo hizo que se planeara construir una fábrica de automóviles en el complejo industrial de Dorsten

Política

Ayuntamiento
El Ayuntamiento de Marl consiste de 50 representantes de los siguientes partidos:

 SPD19
 Unión Demócrata Cristiana (Alemania) 14
 WIR (Lista de los ciudadanos – independiente) 4
 Partido Democrático Liberal 3
 BUM (Union ciudadana – independiente) 3
 Alianza 90/Los Verdes 2
 Wählergemeinschaft (Votantes de la comunidad – independiente) 2
 UBP (Partido independiente de los ciudadanos – independiente) 1
 Die Linke 1

Sobre la base de las elecciones de 2009.

Alcaldes

 1936–1946: Friedrich Wilhelm Willeke, hasta 1933 Partido de Centro (Alemania), desde allí es desconocido, de 1945 parte de la Unión Democrática Cristiana.
 1946–1965: Rudolf-Ernst Heiland, Partido Socialdemócrata de Alemania
 1965–1974: Ernst Immel, Partido Socialdemócrata de Alemania
 1975–1984: Günther Eckerland, Partido Socialdemócrata de Alemania
 1984–1995: Lothar Hentschel, Partido Socialdemócrata de Alemania
 1995–1999: Ortlieb Fliedner, Partido Socialdemócrata de Alemania
 1999–2009: Uta Heinrich, Unión Demócrata Cristiana (Alemania), desde 2004 independiente
 2009–: Werner Arndt, Partido Socialdemócrata de Alemania

Parque Químico de Marl

Uno de los sitios integrados de producción de químicos de Alemania esta en Marl, el actualmente llamado "Chemiepark Marl" que ha cambiado su nombre varias veces a lo largo de la historia: "Chemische Werke Hüls GmbH". (1938-1952), "Chemische Werke Hüls AG" (1953-1972), "Chemische Werke Hüls AG, Werk Marl"(1972-1985) "Hüls AG, Werk Marl" (1985-1998) y "Chemiepark Marl" desde 1999 hasta la actualidad.

Relaciones Internacionales

Marl mantiene lazos culturales, económicos y educacionales con las siguientes ciudades hermanadas:
  Bitterfeld, Sajonia-Anhalt, Alemania
  Creil, Francia
  Herzliya, Israel
  Zalaegerszeg, Hungría
  Pendle, Reino Unido
  Kuşadası, Turquía

Referencias

Enlaces externos

 Official site (en alemán)
 Survey map of the Chemical Park Marl (en alemán)

Localidades de Renania del Norte-Westfalia

Marl


النَّو  هو جنس من فصيلة البقريات. حيوان مميز الشكل، حيث يجمع بين رأس وقرني الثور، ووجه البقرة، وذيل وشعر الحصان، كما يصدر صوت يشبه صوت ضفدع ضخم. يصل طول النو حتى متر ونصف تقريباً كما يزن أكثر من 274 كيلوجراماً، يقل وزن الأنثى قليلاً حيث يصل إلى 230 كيلوجراماً.
يغطي جسم النو جلد سميك أملس ناعم يتدرج لونه من البني الداكن اللامع حتى الأسود، كما تتدلى أسفل الذقن لحية بيضاء من خصلات الشعر، وتوجد حيوانات منه ذات لحية سوداء. له زوج من القرون المقوسة ذات سطح أملس وأذنان طويلتان وذيل أسود طويل يصل طوله إلى الأرض تقريباً.

التصنيف
ينتمى النو إلى عائلة من الحيوانات يطلق عليها عائلة البقر الوحشي الراعي، ويعد أكبر حيوانات تلك العائلة، ويوجد نوعان أساسيان منه هما :
 النو الأزرق.
 النو الأسود.

حياته

يعيش النو في مجموعات كبيرة قد يصل عددها لعشرات الآلاف، يقوم ذلك القطيع بالكبير بالهجرة إلى شمال كينيا كل عام مع بداية شهور الصيف لمسافة تتعدى 800 ميل تقريباً، بحثاً عن الطعام والماء ومع أوائل شهر نوفمبر يعود القطيع إلى موطنه الأصلي

المفترسات
 تعتبر النو من الحيوانات الأساسية في أفريقيا وتعتبر قطعان النوّ من القطعان المعرضة للافتراس من طرف الحيوانات المفترسة وأشهر مفترسيها الأسود خاصة اللبؤات وكذلك النمر الإفريقي والفهود والضباع.

الوصف
 الارتفاع حتى الكاهل: 127 - 147 سم.
 الوزن: 190 - 280 للذكور، 120 - 180 للإناث.
 الحمل: 8 أشهر.
 عدد الحمل: 1 عادة.
 العمر: 20 سنة.
 السرعة القصوى: 65 كلم/ساعة.

مصادر

روابط خارجيه
 صور هجرة حيوان النو من ناشيونال جيوغرافيك العربية

ثدييات إفريقيا
ثدييات تنزانيا
ثدييات زامبيا
ثيتليات
حيوانات إفريقيا الضخمة
حيوانات عاشبة
كائنات ظهرت أول مرة خلال العصر الحديث الأقرب
نوّ

نو (حيوان)


Lucie Chan (née en 1975) est une artiste visuelle canadienne née en Guyane. Son œuvre utilise diverses techniques, notamment des dessins à grande échelle et des installations dans le but d'approfondir les questions d'identité et de race.

Biographie
Lucie Chan est née à Georgetown, en Guyane. Elle immigre ensuite à Halifax, en Nouvelle-Écosse, au Canada. Chan a obtenu un baccalauréat en beaux-arts de l'Alberta College of Art and Design et une maîtrise en beaux-arts du Nova Scotia College of Art and Design en 2001. Elle vit et travaille à Vancouver, en Colombie-Britannique, où elle est professeure agrégée de dessin à l'Emily Carr University of Art and Design.

Distinctions
Elle a été nommée pour le Sobey Art Award en 2010.

Expositions personnelles

 2001 : Mek Back Shaky Baby Mek Back (Galerie Anna Leonowens, Collège d'art et de design de la Nouvelle-Écosse, Halifax, Nouvelle-Écosse)
 2002 : Something to Carry (Mount Saint Vincent Art Gallery, Halifax, Nouvelle-Écosse).
 2006 : Tears, and in Between (Foreman Art Gallery de l'Université Bishop's, Sherbrooke, Québec).
 2007 : Lucie Chan : Between, and in tears, Art Gallery of Nova Scotia.
2018 : How to Be 57 (Kitchener Waterloo Art Gallery, Kitchener, Ontario).

Références

Naissance en 1975
Artiste d'installation canadien
Naissance en Guyane

Lucie Chan


Valea Fergana (alternativ Farghana sau Ferghana; în , cu vechiul alfabet chirilic uzbec Фарғона водийси, în și mai vechea scriere arabă uzbecă فەرغانە ۉادىيسى; în , فەرعانا ۅرۅۅنۉ [ɸerɢɑnɑ ørøːny]; în , Vodiyi Farğona / Vodiji Farƣona; în ; , Vâdiye Ferqâna; , în Xiao'erjing: فِ عَر قًا نَ پٌ دِ) este o vale în Asia Centrală întinsă peste estul Uzbekistanului, sudul Kîrgîzstanului și nordul Tadjikistanului.

Împărțită între trei republici ale fostei Uniuni Sovietice, valea este diversă din punct de vedere etnic și la începutul secolului al XXI-lea era scena unui conflict etnic. Vale triunghiulară mare în ceea ce este o parte de multe ori uscată a Asiei Centrale, Fergana este o zonă fertilă datorită celor două râuri,  și , care curg dinspre est, unindu-se lângă Namangan, unde formează râul Sîr Daria. Istoria văii începe acum peste 2300 de ani, când populația sa a fost cucerită de către invadatorii greco-bactrieni din vest.

Cronicarii chinezi afirmă că orașele de aici datează de peste 2100 de ani, când erau o zonă de trecere între civilizațiile greacă, chineză, bactriană și partă. De aici provine Babur, fondator al ginastiei Mughal, care leagă regiunea de Afganistanul și de Asia de Sud actuale. Imperiul Rus a cucerit valea la sfârșitul secolului al XIX-lea, și ea a devenit parte a Uniunii Sovietice în anii 1920. Cele trei republici sovietice și-au câștigat independența în 1991. Zona rămâne în mare măsură musulmană, populată cu etnici uzbeci, tadjici și , de multe ori amestecați, și adesea într-o distribuție fără legătură cu frontierele moderne. În trecut, erau prezente și substanțiale minorități rusă, kaxgară, , evreiască din Buhara și romă.

Cultivarea în masă a bumbacului, introdusă de către sovietici, rămâne centrală pentru economie, împreună cu o gamă largă de cereale, fructe și legume. Există o lungă istorie de creștere a animalelor, pielărie și un sector minier în creștere, care exploatează zăcăminte de cărbune, fier, sulf, gips, sare gemă, nafta și unele mici rezerve de petrol.

Geografie și geologie

Valea Fergana este o depresiune intramontană din Asia Centrală, între lanțurile muntoase Tien-Shan în nord și Gissar-Alai în sud. Valea are circa  lungime și până la  lățime, formând o suprafață de . Din cauza poziționării sale, ea constituie o zonă geografică distinctă. Ea este o zonă fertilă datorită celor două râuri,  și , care se unesc în vale, lângă Namangan, pentru a forma Sîr Daria. În vale curg și numeroși alți afluenți ai acestor râuri, între care râul Soh. Pâraiele, și numeroașii lor afluenți din zona de munte, furnizează nu doar apă pentru irigare, ci transportă și cantități mari de nisip, care este depus pe malurile apelor, mai ales pe Sîr Daria unde trece lanțul Hudjand-Ajar și formează valea. Această întindere de , care acoperă o suprafață de , sub influența vânturilor de sud-vest, invadează zonele agricole.

Partea centrală a depresiunii geologice care formează valea este caracterizată prin subsidență de blocuri, inițial până la adâncimi estimate la , și este în mare parte umplută cu sedimente, care variază în vârstă până la limita Permian-Triasic. Unele dintre sedimente sunt carbonați marini și argile. Faliile sunt horsturi. Anticlinalele asociate cu aceste falii formează pungi cu petrol și gaze naturale, descoperite în 52 de câmpuri petrolifere mici.

Clima
Clima din această vale este uscată și caldă. În luna martie, temperatura ajunge la 20 °C și apoi crește rapid la 35 °C în iunie, iulie și august. În timpul celor cinci luni de după aprilie, precipitațiile sunt rare, dar frecvența lor crește începând cu luna octombrie. Căderile de zăpadă și înghețul, până la -20 °C, au loc în decembrie și ianuarie.

Istoria

Imperiul Ahemenid
Încă pe la 500 î.e.n., secțiunile vestice ale Văii Fergana făceau parte din regiunea , dominată dinspre vest și credincioasă Imperiului Ahemenid în vremea lui Darius cel Mare. Regiunea Sogdiana, independentă și războinică, forma o regiune de frontieră care separa perșii ahemenizi de sciții nomazi de la nord și est.  sau Stânca lui Ariamazes, o cetate din Sogdiana, a fost capturată în 327 î.e.n. de forțele lui Alexandru cel Mare; după o extinsă campanie de supunere a rezistenței din Sogdiana și după fondarea unor avanposturi militare pe care le-a ocupat cu veteranii săi greci, Alexandru a unit Sogdiana cu Bactria într-o singură satrapie.

Colonizarea elenistică

În 329 î.e.n., Alexandru cel Mare a fondat o colonie grecească, cu orașul Alexandria Eshate, "cel mai îndepărtat", în sud-vestul Văii Fergana, pe malul sudic al fluviului Sîr Darya (în antichitate, Jaxartes), pe locul orașului modern Hudjand, în Tadjikistan. Mai tarziu, a fost dominată de seleucizi înainte de secesiunea Bactriei.

După 250 î.e.n., orașul a rămas, probabil, în contact cu Regatul Greco-Bactrian centrat în Bactria, mai ales atunci când regele greco-bactrian  și-a extins controlul asupra Sogdianei. Există indicii că din Alexandria Eshate, greco-bactrienii ar fi putut efectua expediții până la Kaxgar și Ürümqi în Turkestanul Chinez, ceea ce ar fi dus la unele din primele contacte cunoscute între China și Occident în preajma anului 220 î.e.n. Mai multe statuete și reprezentări ale soldaților greci au fost găsite la nord de Tien Shan, în pragul Chinei, și sunt astăzi expuse în muzeul Xinjiangului de la Urumqi. Despre greco-bactrieni, scrie și istoricul grec Strabon:

Zona Fergana, numită  de către chinezi, a rămas o parte integrantă a Regatului Greco-Bactrian până după vremea lui  (c. 120 î.e.n.), atunci când s-a confruntat cu invazii ale yuezhilor dinspre est și ale sciților saci din sud. După 155 î.e.n., yuezhii au fost împinși înspre Fergana către vecinii din nord și est. Yuezhii au invadat civilizația urbană a dayuanilor din Fergana, în cele din urmă stabilindu-se pe malul nordic al râului Oxus, în regiunea Transoxiana, astăzi în Tadjikistan și Uzbekistan, chiar la nord de Regatul elenistic Greco-Bactrian. Cetatea Grecească Alexandria pe Oxus a fost, se pare, arsă din temelii de către yuezhi pe la 145 î.e.n. Împins de aceste forțe conjugate, Regatul Greco-Bactrian s-a reorientat în preajma teritoriilor actualului Afganistan, în timp ce noii invadatori au fost parțial asimilați de cultura elenistică rămasă în Valea Fergana.

Interacțiunea cu China
Potrivit  sau Shiji din dinastia Han, pe baza călătoriilor lui Chang Ch'ien, lucrare publicată pe la 126 î.e.n., regiunea Fergana este prezentată ca țară  (Ta-Yuan), posibil urmași ai coloniștilor greci (dayuan poate fi o transcriere a formulei "Marii Ionieni"). Zona era renumită pentru , pe care chinezii au încercat să-i obțină de la dayuani, fără succes, până când au purtat  împotriva lor în 104 î.e.n.

Dayuanii au fost identificați de către ca având trăsături neobișnuite, o civilizație urbană sofisticată, similară cu cea a bactrienilor și a parților: "Fiul Cerului, auzind toate acestea, a gândit astfel: Fergana (Dayuan) și avuțiile lor din Bactria și Parthia sunt țări mari, pline de lucruri rare, cu oameni care trăiesc în sălașe nestrămutate și cu îndeletniciri oarecum la fel cu cele ale chinezilor, dar cu armate slabe, și pun mare preț pe ce se aduce din China" ().

Activitățile agricole ale dayuanilor erau, în relatarea lui Zhang Qian, cultivarea de cereale și de struguri pentru vinificație. Zona Fergana era, astfel, teatrul primei marii interacțiuni între o cultură urbanizată vorbitoare de limbă indo-europeană și civilizația chineză, interacțiune care a dus la deschiderea Drumului Mătăsii începând cu secolul I î.e.n.

Dominațiile bactriană, kushană, sasanidă, hepthalită, chineză și gokturcă

Fergana, pe drumul dinspre vest către bazinul Tarim din China, a rămas la marginile mai multor imperii ale epocii clasice.  s-a format din aceiași yuezhi care cuceriseră Fergana Elenistică. Kushanii s-au răspândit în secolul I e.n. din uniunea de triburi yuezhi în teritoriile Bactriei antice pe ambele părți ale cursului mijlociu al râului Oxus sau Amu Darya în ceea ce este acum nordul Afganistanului și sudul Tadjikistanului și Uzbekistanului. Kushanii au cucerit o mare parte din ceea ce este acum nordul Indiei și Pakistanului, înaintând spre est prin Fergana în Bazinul Tarim împotriva chinezilor. Puterea kushanilor a consolidat, în timp, și comerțul la mare distanță legând Asia Centrală atât de China Dinastiei Han, cât și de Imperiul Roman din Europa. Kushanii au dominat zona, ca parte a marelui lor imperiu până în secolul III e.n., când Imperiul Sasanid, de origine persană zoroastriană , a invadat teritoriul kushan dinspre sud-vest. Ulterior, Fergana a rămas sub autoritatea unor căpetenii locale și transoxiane. În unele perioade din secolele al IV-lea și al V-lea, Imperiul Sasanid a controlat direct Transoxiana și Fergana după cuceririle lui  și  împotriva kushanilor și . Dominația sasanidă asupra Ferganei a fost întreruptă de hepthaliți și a încetat definitiv după intervenția gökturcilor la mijlocul secolului al VI-lea. Gökturcii au stăpânit-o până în primul sfert al secolului al VIII-lea, cu excepția dominației chineze dintre 659 și 681.

Influența islamică
În secolul al VIII-lea, Fergana a fost scena unei acerbe rivalități între dinastia Tang din China și expansiunea puterii musulmane, care a dus la  din 751, încheiată cu o victorie pentru musulmani și cu retragerea Chinei din Asia Centrală. Două lupte anterioare, în 715 și 717, îi puseseră pe chinezi în avantaj față de forțele arabe. O serie de căpetenii musulmane arabe, persane și, mai târziu, turcice au domnit peste Fergana.

Dominațiile samanidă, karahanidă și horezmă
Imperiul Samanid, ridicat după , a împins dinspre vest spre ceea ce pe atunci se numea Horasanul Mare, inclusiv Transoxiana și Valea Fergana. În 819, —fiul lui —a primit autoritate asupra orașului din Fergana din partea guvernatorului Horasanului, Ghassan ibn 'Abbad, în numele califului Al-Mamun, drept recompensă pentru sprijinul său împotriva rebelului . După moartea fratelui său, , care a domnit în Samarkand, Ahmad și un alt frate, , au primit autoritate asupra orașului din partea lui Abdallah, guvernatorul Horasanului.

La moartea lui Ahmad în 864 sau 865, el era conducător peste mare parte din Transoxiana, Buhara și Horezm. Samarkandul și Fergana au trecut la fiul său, , ceea ce a dus la o serie de conducători musulmani ai dinastiei samanide în vale. În timpul dispariției samanizilor în secolul al X-lea, Valea Fergana a fost cucerită de . Estul Ferganei de mai târziu a fost sub suzeraitatea . Dominația karahanidă a durat până în 1212, când  au cucerit vestul văii.

Dominația mongolo–turcică

Conducătorul mongol Genghis Han a invadat Transoxiana și Fergana în 1219 în timpul cuceririi Horezmului. Înainte de moartea sa, în 1227, el a lăsat teritoriile Asiei Central-Vestice celui de al doilea fiu său, , și această regiune a devenit cunoscută drept . Dar nu după mult timp, zona era condusă de căpetenii turcice transoxiane, împreună cu cea mai mare parte a Asiei Centrale, ca feude ale Hoardei de Aur din cadrul Imperiului Mongol. Fergana a devenit parte a unui imperiu  mai mare. Această uniune de triburi mongole nomade, cunoscută ca Barlas, era formată din rămășițe ale armatei mongole originare a lui Genghis Han. După cucerirea mongolă a Asiei Centrale, Barlas s-a stabilit în Turkestan (care apoi a devenit cunoscut și sub numele de  - "Țara Mongolilor") și s-au amestecat într-o măsură considerabilă populația locală turcică și vorbitoare de limbă turcică, astfel încât, la data de domniei lui Timur, Barlas se turcizaseră în termeni de limbă și obiceiuri. În plus, prin adoptarea Islamului, turcii și mongolii din Asia Centrală au adoptat și  care a dominat Asia Centrală încă din primele zile ale influenței islamice. Literatura persană a jucat un rol esențial în asimilarea elitei timuride de către cultura de curte perso-islamică.

Moștenitorul uneia dintre aceste confederații, Timur, fondator al , a adăugat valea unui imperiu nou consolidat în secolul al XIV-lea, având centrul în Samarkand.

Situată pe Drumul de Nord al Mătăsii, Fergana a jucat un rol important în înflorirea islamului medieval din Asia Centrală. Fiul său cel mai celebru este Babur, moștenitorul lui Timur și celebrul cuceritor și fondator al dinastiei Mughal în India Medievală. Prozeliții musulmani din Valea Fergana, cum ar fi al-Firghani الفرغاني, al-Andijani الأندجاني, al-Namangani النمنگاني, al-Hojandi الخوجندي au răspândit Islamul în părți ale Rusiei, Chinei și Indiei de astăzi.

Valea Fergana a fost dominată de o serie de state musulmane în perioada medievală. Mare parte din această perioadă, conducătorii locali și sud-vestici și-au împărțit valea într-o serie de state mici. Din secolul al XVI-lea,  din  a dominat Fergana, înlocuind dinastia Janidă din Buhara în 1599. În 1709, emirul șaibanid Șahruh al uzbecilor minglari și-a declarat independența față de Hanatul de Buhara, instituind un stat în partea de est a Văii Fergana. El a construit o cetate de scaun în micul oraș Kokand. Acesta a devenit capitala Hanatului Kokand, cu un teritoriu care se întindea în estul Uzbekistanului și Tadjikistanului, și în sudul Kazahstanului de astăzi, cuprinzând și tot Kîrgîzstanul.

Imperiul Rus

Fergana sau Ferghana a fost o provincie a , format în 1876 din fostul hanat Kokand. Ea se învecina cu provinciile Sîrdaria în nord și nord-vest, Samarkand în vest, și cu  în nord-est, cu Turkestanul Chinez (Kashgaria) în est, și cu Buhara și Afganistanul, în sud. Limitele sale sudice, în Munții Pamir, au fost stabilite de o comisie anglo-rusă în 1885, de la  (Lacul Victoria), la frontiera cu China; iar Khignan,  și  au fost atribuite Afganistanului în schimbul unei părți din  (pe malul stâng al râului Panj), care a fost dat Buharei. Zona reprezenta circa , din care  erau în Pamir.

Nu toți locuitorii din zonă au fost mulțumiți cu această stare de lucruri. În 1898, Muhammed Ali Halfa a proclamat jihadul împotriva rușilor. Cu toate acestea, după ce aproximativ 20 de ruși au fost uciși, Halfa a fost capturat și executat. Când Revoluția din 1905 s-a răspândit în Imperiul Rus, unii  au fost activi în Valea Fergana. Când regimul țarist a extins  și la musulmani, aceasta a condus la o revoltă care a fost mult mai răspândită decât cea din 1898, și care nu era complet suprimată nici până la data Revoluției Ruse.

Perioada sovietică și postsovietică

În 1924, noile granițe care separau RSS Uzbecă și RSS Kîrgîză au izolat capătul estic al Văii Fergana, precum și versanții montani din jur. Situația s-a agravat după ce, în 1928,  a devenit un republică cu drepturi depline, și zona din jurul Hudjandului i-a fost atribuită. Aceasta a blocat ieșirea naturală a văii și traseele către Samarkand și Buhara, dar niciuna dintre aceste frontiere, întortocheate și cu multe enclave, nu a avut vreo importanță în perioada sovietică. Întreaga regiune făcea parte dintr-o singură zonă economică orientată spre producția de bumbac pe scară masivă, și în general structurile politice însemnau că trecerea frontierelor nu este o problemă. Odată cu destrămarea Uniunii Sovietice în 1991 și cu apariția de republici independente, limitele acelea au devenit frontiere de stat. Uzbekistanul își închide în mod regulat frontierele cu Tadjikistanul și Kîrgîzstanul, gâtuind comerțul și producând dificultăți uriașe pentru cei care locuiesc în regiune.

Persoanele din orașul tadjic Hudjand care se deplasează spre capitala tadjică Dușanbe nu pot lua o rută mai directă prin Uzbekistan, și trebuie să traverseze o trecătoare montană înaltă între cele două orașe, pe un drum foarte prost. Comunicațiile între orașele kîrgîze Bishkek și Oș trec printr-o zonă muntoasă dificilă. Tensiunile interetnice au dus și ele la , mai ales în orașul Uzgen, lângă Oș. Nu au mai existat alte violențe interetnice, și lucrurile par să fi potolit în al doilea deceniu al secolului al XXI-lea. Cu toate acestea, valea este o regiune conservatoare din punct de vedere religios, care a fost deosebit de greu lovită de secularizarea legislației de către președintele Karimov al Uzbekistanului, împreună cu decizia de a închide frontierele cu Kîrgîzstanul în 2003. Aceasta a devastat economia locală împiedicând importul de bunuri de consum ieftine din China. Înlăturarea lui Askar Akaev din Kîrgîzstan în aprilie 2005, împreună cu arestarea unui grup de oameni de afaceri locali a escaladat la maxim tensiunile existente în regiunea Andijan- în , în care sute de protestatari au fost uciși de către armată. Violențe au izbucnit din nou în 2010, în partea kîrgîză a văii, agitate de tensiunile interetnice, de înrăutățirea condițiilor economice din cauza crizei economice globale, și de conflictul politic cauzat de înlăturarea președintelui kîrgîz Kurmanbek Bakiev, în aprilie 2010. În iunie 2010, aproximativ 200 de persoane au fost ucise în timpul confruntărilor de la Oș și Jalal-Abad, și alte 2000 au fost rănite. Între 100.000 și 300.000 de refugiați, în principal de origine etnică uzbecă, au încercat să fugă în Uzbekistan, provocând o criză umanitară majoră.

Agricultura

În perioada , din circa  de teren cultivat, circa două treimi au fost sub irigație constantă și restul de o treime doar parțial. Solul a fost considerat de către autorul Enciclopediei Britannica din 1911 a fi admirabil cultivat, culturile principale fiind de bumbac, grâu, orez, orz, porumb, , lucernă, tutun, legume și fructe. Grădinăritul a fost realizat cu un înalt grad de calificare și succes. Se creșteau un număr mare de cai, vite și oi, și destul de multe cămile. Peste  erau cultivați cu viță-de-vie, și circa  cu bumbac.

Aproape  erau acoperiți cu păduri. Guvernul întreținea o fermă de silvicultură , din care se distribuiau gratuit între 120.000 și 200.000 de puieți locuitorilor din provincie. Creșterea viermilor de mătase, anterior o industrie prosperă, a decăzut, chiar dacă a fost încurajată de o fermă de stat la Noul Marghelan.

Industria
Cărbunele, fierul, sulful, gipsul, sarea gemă, și  sunt toate prezente în subsol, dar numai ultimele două au fost extrase în cantități semnificative. În secolul al XIX-lea au exista câteva mici puțuri de petrol în Fergana, dar acestea nu mai funcționează. În perioada țaristă, singurele întreprinderi industriale erau în număr de circa șaptezeci sau optzeci, și se ocupau cu prelucrarea bumbacului. Pielăria, șelăria, hârtia și tacâmurile au fost principalele produse de pe piața internă. La acestea nu s-a adăugat foarte mult în perioada sovietică, când industrializarea a fost concentrată în orașele Samarkand și Buhara.

Comerțul
Istoric, Valea Fergana a fost o stație importantă pe Drumul Mătăsii, pentru bunurile și persoane care călătoreau din China în Orientul Mijlociu și Europa. După ce treceau munții dinspre Kashgar din Xinjiang, negustorii găseau un loc de popas foarte bun în abundența fertilă a Ferganei, precum și posibilitatea de a achiziționa în continuare mătase de înaltă calitate fabricată în .

Cea mai celebră marfă de export a regiunii erau Caii Cerești care "asudă sânge", care captivaseră imaginația chinezilor în timpul dinastiei Han, dar aceștia erau cai aproape sigur crescuți în stepă, fie la vest de Buhara, fie la nord de Tașkent, și doar aduși în Fergana spre vânzare. În secolul al XIX-lea, nu în mod surprinzător, o considerabilă parte a comerțului se desfășura cu Rusia; se exportau bumbac brut, mătase brută, tutun, piei, piele de oaie, fructe și bumbac și produse din piele, și se importau produse de brutărie, produse textile, ceai și zahăr, pentru a fi parțial re-exportate în Kashgaria și Bohara. Comerțul total al Ferganei se ridica la circa 3,5 milioane de lire în 1911. În zilele noastre, el suferă de aceeași recesiune care afectează toate fluxurile economice care provin sau trebuie să treacă prin Uzbekistan. Singura marfă de export cu oarecare importanță internațională este tot bumbacul, deși în Andijan a apărut o fabrică Daewoo care trimite autovehicule în tot Uzbekistanul.

Transporturile

Până la sfârșitul secolului al XIX-lea, ca peste tot în Asia Centrală, Fergana depindea de cămilă, cal și măgar pentru transport, în timp ce drumurile erau puține și rele. Rușii au construit la începutul anilor 1870 un trakt sau drum de poștă care leagă Andijan, Kokand, Margilan și Hudjand cu Samarkand și Tașkent. Comerțul a primit un nou impuls de la prelungirea (1898)  în Fergana până la Andijan, și prin deschiderea căilor ferate Orenburg-Tașkent și  în 1906.

Până în vremea sovietică, când s-a construit  de la Oș la Horog în 1920, drumurile spre Kashgaria și Pamir erau doar poteci peste munți, prin trecători largi. De exemplu, pasurile Kara-kazîk, 4389 m și Tenghiz-bai 3413 m, ambele practicabile tot timpul anului, duceau de la Marghelan la  și în Pamir, în timp ce la Kaxgar se ajungea prin Oș și , și apoi pe pasurile Terek-davan, 3720 m (deschisă tot anul), , 3505 m, Arceat, 3536 m, și Șart-davan, 4267 m. Alte pasuri prin care se iese din vale  Jiptîk, 3798 m la sud de Kokand; Isfairam, 3657 m care duce în valea , și Kavuk, 3962 m, peste Munții Alai.

 a fost finalizată în 2016 (împreună cu ), dând regiunii o legătură feroviară directă cu restul Uzbekistanului.

Există planuri pentru electrificarea căii ferate Pap-Namangan-Andijan.

Demografie istorică
Informațiile conținute în Encyclopædia Britannica din 1911 oferă informații complete despre recensământul din 1897, singurul organizat în Imperiul Rus înainte de 1917, și ajută la luminarea unei situații altfel obscură și supusă capriciilor politicii sovietice pentru naționalități din deceniile anilor 1920 și 1930. Populația număra în 1897  de locuitori, și din acest număr  erau femei și  era populație urbană.

În 1906, populația era estimată la  de locuitori; două treimi erau  și uzbeci. Ei trăiau mai ales în vale, în timp ce pe versanții montani care o străjuiau trăiau kîrgîzi, parțial păstori nomazi și parțial agricultori sedentari. Alte popoare erau kașgarii, , evreii de Buhara și romii. Clasele conducătoare erau, desigur, ruși, care constituiau și clasele incipiente ale negustorilor și muncitorilor industriali. Negustorii din  erau însă denumiți în toată Asia Centrală andijani, după orajul Andijan din Fergana. Marea masă a populației era de religie musulmană ( în 1897).

Împărțirile relevate de recensământul din 1897, între o zonă predominant vorbitoare de tadjică din jurul Huhandului pe de o parte, zonele de deal populate de  pe de altă parte, și populația stabilă din corpul principal al văii pe de altă parte, se reflectă aproximativ și în granițele trasate după 1924. O singură excepție o constituie orașul Oș, majoritar uzbec, dar ajuns în Kîrgîzstan.

Singurul element important care lipsește atunci când se analizează relatările moderne despre regiune sunt sarții. Termenul de sart a fost abolit de către sovietici ca fiind o denumire peiorativă, dar, în fapt, exista o distincție clară între popoarele turcice  stabilite demult, vorbitoare ale unei forme de limbă turcică , foarte apropiată de uigură, și cei care se numeau uzbeci, care erau un trib  vorbitor al unui dialect turcic mult mai apropiat de kazahă, care au sosit în regiune odată cu Șaibani Han la mijlocul secolului al XVI-lea. Erau puțini uzbeci kipceaki în Fergana, deși ei deținuseră la diferite momente puterea politică în regiune. În 1924, cu toate acestea, politica sovietică a stabilit că toate popoarele turcice din Asia Centrală vor fi de atunci încolo denumite "uzbeci", (deși limba aleasă pentru noua republică nu kipceaca, ci qarluqa) iar Valea Fergana era văzută de sovietici ca un centru al uzbecilor.

Diviziuni administrative
În 1911, provincia a fost împărțită în cinci districte, reședințele cărora erau Fergana, capitala provinciei (8977 locuitori în 1897); Andijan (49.682 în 1900); Kokand (86.704 în 1900); Namangan (61.906 în 1897); și Oș (37.397 în 1900); dar  (42.855 în 1900) și  (13.686 în 1897) erau și ele orașe importante.

Valea este astăzi împărțită între Uzbekistan, Kîrgîzstan și Tadjikistan. În Tadjikistan ea face parte din regiunea sau vilaiatul Soghd cu capitala la Hudjand. În Uzbekistan, este împărțită între viloyatiurile Namangan, Andijan și Fergana, în timp ce din Kîrgîzstan ea conține părți din regiunile Batken, Jalal-Abad și Oș, Oș fiind principalul oraș din sudul țării.

Orașe în Valea Fergana sunt:

În Uzbekistan:

 Andijan
 Fergana
 Kokand
 Namangan

În Kîrgîzstan:

 Batken
 Oș
 Jalal-Abad

În Tadjikistan:

 Hudjand

Regiuni aflate în întregime sau parțial în Valea Fergana

Note: 1. Cea mai mare parte a populației din fiecare regiune se află în vale, chiar dacă suprafața aflată în vale reprezintă o proporție mai mică din cea a regiunii. 2. Referințele pentru populația din 2014 este furnizată de agențiile naționale respective: kîrgîză, uzbecă, tadjică (2013).

Dispute de frontieră
Cele mai complicate negocieri de frontieră din Asia Centrală implica Valea Fergana, unde viața este complicată de prezența mai multor enclave. Trei țări sunt separate de o frontieră încâlcită: Uzbekistan, Kîrgîzstan și Tadjikistan au toate revendicări istorice și economice în regiune, asupra rutelor de transport și resurselor naturale. Negocierile între cele trei țări sunt adesea tensionate și predispuse la a fi abandonate.

După prăbușirea Uniunii Sovietice, frontierele au lăsat populații substanțiale de uzbeci în afara Uzbekistanului. În sud-vestul Kîrgîzstanului, un  a explodat în 1990 în  pe scară largă (). Prin stabilirea unor entități politice pe baze monoetnice într-o regiune în care popoare diferite trăiau împreună, procesul sovietic de delimitare națională a semănat semințe tensiunilor interetnice de astăzi.

Conflictele pentru apă au contribuit și ele la dispute de frontieră. De exemplu, granița dintre Kîrgîzstan și Uzbekistan în regiunea Jalal-Abad este ținută deschisă limitat pentru a facilita irigația, dar disputele interetnice din regiunile de frontieră se transformă de multe ori în dispute de frontieră între țări. Chiar și în timpul verii, există conflicte de frontieră pentru apă, întrucât acolo ea nu este suficientă pentru toată lumea.

Note

Surse
De la  rus :

 "Sart" Encyclopaedia of Islam, Vol. IV S-Z (Leiden & Londra) 1934
 "Фергана" Работы по Исторической Географии (Moscova) 2002 pp. 527–539 (disponibil și în limba engleză, în Vol. II din ediția originală a Encyclopaedia of Islam)

Alți autori:

 Rahmon Nabiev, Из История Кокандского Ханства (Феодальное Хозяйство Худояр-Хана), Tașkent, 1973
 Beisembiev T. K. "«Ta'rih-am SHahruhi" kak istoriceskii istocinik". Alma Ata: Nauka, 1987. 200 p. Rezumate în limbile engleză și franceză.
 S. Soodanbekov, Общественный и Государственный Строй Кокандского Ханства, Bișkek, 2000
 Beisembiev T. K. "Kokandskaia istoriografia: Issledovanie po istocinikovedeniu Srednei Azii XVIII-XIX vekov". Almaty, TOO "PrintS", 2009, 1263 pp., .
 Beisembiev T. "Annotated indices to the Kokand Chronicles". Tokyo: Institutul de Cercetare pentru Limbi și Culturi din Asia și Africa, Universitatea de Studii Străine din Tokyo. Studia Culturae Islamica. № 91, 2008, 889 pp., .
 Beisembiev T. "The Life of Alimqul: A Native Chronicle of Nineteenth Century Central Asia". Publicat în 2003. Routledge (Regatul Unit), 280 pagini, .

Legături externe

 Ferghana.Ru Agenția De Informații
 Imagine din satelit cu Google Maps
 Arte frumoase din Valea Fergana și Uzbekistan
 Enclavele din Lume

Wikipedia articles incorporating a citation from the 1911 Encyclopaedia Britannica with Wikisource reference
Wikipedia articles incorporating text from the 1911 Encyclopædia Britannica
Pages with unreviewed translations
Văi
Geografia Kârgâzstanului
Geografia Tadjikistanului
Geografia Uzbekistanului

Valea Fergana


A Indiana Wing Civil Air Patrol (INWG) é o mais alto escalão da Civil Air Patrol no estado de Indiana. A sede da Indiana Wing está localizada em Terre Haute, Indiana. A ala de Indiana é membro da Região dos Grandes Lagos da CAP juntamente com as alas dos Estados de: Ohio, Illinois, Kentucky, Michigan e Wisconsin. A Indiana Wing envolve 1.045 voluntários adultos e jovens organizados em quatro sedes de grupos, um esquadrão legislativo e 26 esquadrões subordinados localizados em todo o estado, incluindo três Programas de Enriquecimento Escolar. O segundo maior esquadrão de cadetes da Civil Air Patrol, o Anderson Preparatory Academy Cadet Squadron (GLR-IN-803), está localizado em Anderson, Indiana.

Missão
A Indiana Wing executa as três missões principais da Civil Air Patrol atribuídas pelo Congresso: serviços de emergência, que incluem busca e salvamento (aéreo e terrestre) e operações de socorro em desastres; educação aeroespacial para jovens e o público em geral; e programas de cadetes para adolescentes.

As missões dos Serviços de Emergência da Indiana Wing, voam oito aeronaves da Civil Air Patrol e operam treze veículos sendo dois 4x4 de apoio à missão. A Indiana Wing opera 13 rádios de alta frequência (HF) e 15 repetidores de muito alta frequência (VHF) além de 113 rádios VHF básicos e móveis. A Indiana Wing está envolvida em operações de busca e salvamento, assistência em desastres e operações antidrogas.

A Indiana Wing oferece o "CAP Cadet Program" em várias comunidades em todo o estado, e fornece um programa de voo de orientação gratuito que envolveu quase 400 cadetes nos últimos anos, e dez de seus 26 esquadrões receberam o "Quality Cadet Unit Award" no biênio 2018/2019.

O apoio à missão de educação aeroespacial da CAP inclui divulgação às escolas, educação para cadetes e participação em eventos de aviação locais. Além disso, a Indiana Wing mantém um balão de ar quente para educação em aviação e alcance comunitário.

Estrutura organizacional
A Indiana Wing é organizada em um quartel general da "ala", quatro quartéis-generais de grupo supervisionando 26 esquadrões e um esquadrão legislativo (este se reportando diretamente ao QG da unidade). Além disso, o Esquadrão de Cadetes da Academia Preparatória Anderson reporta-se diretamente ao quartel-general da ala.

Os quatro quartéis-generais do grupo estão alinhados com os distritos do Departamento de Segurança Interna de Indiana ("Indiana's Department of Homeland Security" IDHS) e supervisionam os esquadrões dentro desses distritos.

 Indiana Grupo I: Distritos 1, 2 e 4 do IDHS
 Indiana Grupo III: Distritos 3 e 6 do IDHS.
 Indiana Grupo V: IDHS Distrito V.
 Indiana Group XII: Distritos 7, 8, 9 e 10 do IDHS.

Ex-comandantes de ala

O prêmio Spaatz
O Prêmio General Carl A. Spaatz é o prêmio mais alto no programa de cadetes da Civil Air Patrol. O prêmio homenageia o General Carl A. Spaatz, que foi o primeiro Chefe do Estado-Maior da Força Aérea dos Estados Unidos e o segundo Comandante Nacional de Patrulha da Civil Air Patrol.

Concedido pela primeira vez em 1964, apenas 0,5% dos cadetes da CAP ganham o prêmio Spaatz. A Indiana Wing ocupa a 18ª posição entre os 50 estados dos EUA em número de prêmios Spaatz ganhos. Os vencedores do prêmio de Indiana incluem:

Proteção legal
De acordo com a lei de Indiana, os empregadores privados cujos negócios estão dentro das fronteiras de Indiana estão proibidos de disciplinar seus funcionários que são membros da Indiana Wing, se esses funcionários faltarem ao trabalho para responder a uma emergência como parte da Civil Air Patrol. Os empregadores privados só estão isentos desta regra se designarem um funcionário como "funcionário essencial para o empregador", e o comandante estadual da Indiana Wing deve ser notificado.

O estado de Indiana e todas as subdivisões políticas do estado não têm o direito de buscar uma isenção para dar licença aos funcionários da Civil Air Patrol, designando-os como "funcionários essenciais para o empregador". Em vez disso, eles estão proibidos de penalizar qualquer funcionário que se afaste de suas responsabilidades de trabalho para responder a uma missão da Civil Air Patrol.

Todos os alunos do ensino médio de Indiana, de escolas públicas ou privadas, têm o direito de deixar a escola para participar do treinamento e missões da Civil Air Patrol. As escolas são proibidas por lei de marcar esses alunos como ausentes ou penalizá-los de qualquer forma.

Ver também
 First Air Force
 Civil Air Patrol
 Indiana Air National Guard
 Indiana Guard Reserve
 História da Civil Air Patrol

Ligações externas

 Civil Air Patrol Official Website

Organizações dos Estados Unidos
Educação e treinamento militar
Força Aérea dos Estados Unidos
Ajuda humanitária

Indiana Wing Civil Air Patrol


«Oiga pues m'hijita / Muchachas del telar» es el octavo sencillo oficial del cantautor chileno Víctor Jara como solista. Fue lanzado en 1971 y pertenece al álbum El derecho de vivir en paz lanzado el mismo año.

Lista de canciones

Referencias

Sencillos de 1971
Sencillos de Víctor Jara
Sencillos de Discoteca del Cantar Popular
Canciones en español


Țările de Jos a participat la Jocurile Olimpice începând cu Jocurile Olimpice de vară din 1900 de la Paris și de atunci a trimis o delegația la toate ediții de vară, cu excepția ediției din 1904 de la St. Louis, care a avut o participare slabă, și a ediției din 1957 de la Melbourne, pe care a boicotat-o. Totuși, un călător neerlandez a participat la proba de echitație, organizată cu trei luni înainte în Stockholm datorate obligațiilor australiene de carantină. Codul CIO este NED. A fost țară-gazdă la Jocurile Olimpice de vară din 1928 de la Amsterdam.

Medalii după Olimpiadă
Marginea roșie înseamnă că Țările de Jos a fost țara-gazdă.

Medalii la Jocurile de vară

Medalii la Jocurile Olimpice de iarnă

Sportivii cei mai medaliați

Referințe
  Țările de Jos la Comitetul Internațional Olimpic
  Rezultate olimpice ale Austriei  pe Sports Reference

Țările de Jos la Jocurile Olimpice

Țările de Jos la Jocurile Olimpice


Will Wilder je serijal od sedam romana (dosad su objavljena tri) koje je napisao američki književnik Raymond Arroyo. Knjige opisuju pustolovine dvanaestogodišnjeg Willa Wildera i njegovih prijatelja Andrewa, Simona i Camille te tete Lucille. Okosnicu radnje čini Willov sukob s demonima i silama tame čiji je cilj sijati strah, napadati vjernike i uništiti pravovjerno kršćanstvo.

Pregled
Romani većim dijelom spadaju u kršćansku fantastiku, iako ima pustolovnih, povijesnih i detektivskih elemenata. Radnja romana zbiva se u malom gradiću Strmogradu koji, iako se na prvi pogled čini kao najobičniji mali gradić, zapravo štiti relikviju sv. Tome i razne druge relikvije poput Ilijinog plašta ili ruke sv. Petra.

Glavni lik je Will Wilder, dvanaestogodišnji dječak koji otkriva da ima poseban i čudesan dar: može vidjeti demone koji su drugim ljudima nevidljivi. Radnja započinje u ljeto, na rođendanskoj proslavi Willova brata Lea, gdje Will ozlijedi i sebe i njega, nakon čega otkriva tajanstveno opatovo proročanstvo i drevni zapis o sedam demona koji će doći i kušati narod Strmograda. Nakon što ga kapetan Nep Balor (prerušeni Levijatan) prevari s ciljem da se dočepa relikvije, Will ju odlučuje povratiti natrag uz pomoć svoje tete Lucille te nakon toga odlazi vježbati s Braćom kako bi se suočio s novim napadima demona.

Svaki roman započinje s kratkim prologom koji se obično odvija u doba Drugog svjetskog rata, a opisuje pustolovine Jacoba Wildera s antičkim zapisima, svetim relikvijama ili zlim demonima. Nakon toga kreće radnja koja opisuje Willove pustolovine u današnje doba, a svaka knjiga prosječno ima oko 300 stranica.

Likovi
Will Wilder, dvanaestogodišnji dječak i najstariji sin u obitelji. Visok je i crnokos, nosi kacigu svog pradjeda s likom pelikana i voli pustolovine. Međutim, Will nije običan dječak: on je vidioc, što znači da može vidjeti demone koji su drugim ljudima nevidljivi. Uz pomoć svoje tete Lucille, Will se hrabro bori protiv demona, proučava kršćanstvo i otkriva tajanstvene spletke. Osim Lucille pomažu mu i njegovi najbolji prijatelji: Andrew, Simon i Camilla. Willa prepoznaju kao prirodnog vođu, hrabrog, sposobnog i plemenitog junaka.
Simon Blabbingdale, Willov prijatelj, mršav dječak s naočalama. Vrlo je pametan, voli učiti i rado čita povijesne romane (npr. Povijesni pregled slabljenja i propasti Rimskog Carstva). Alergičan je na gluten. Mnogo je činjenica o kršćanstvu zapamtio s vjeronauka, čime često pomaže Willu u njegovim pustolovinama.
Lucille Wilder, Willova teta, plavokosa žena od gotovo sedamdeset godina. Kći je utemeljitelja Strmograda, Jacoba Wildera. Vodi muzej Peniel u kojem se nalaze Braća i brojne relikvije poput Ilijinog plašta.

Serijal
Will Wilder: Relikvija Strmograda (2017.)
Will Wilder: The Lost Staff of Wonders (2018.)
Will Wilder: The Amulet of Power (2019.)

Reakcije
Reakcije javnosti i medija uglavnom su pozitivne, pogotovo među katoličkom publikom. Zbog napetog i privlačnog sadržaja, tajanstvenih sila, moćnih nevidljivih neprijatelja i epske bitke dobra i zla katolički mediji prozvali su roman "Harry Potter za katolike", tvrdeći kako se Harry Potter služi magijom i čarobnim predmetima, a Will Wilder snagom vjere i moćnim djelovanjem relikvija svetaca. Mnogi ističu i to da knjiga nema nikakvog negativnog sadržaja, preporučujući je roditeljima kao odlično štivo za djecu.

Sam autor Raymond Arroyo, inače poznati suradnik katoličke TV kuće EWTN, u razgovorima za medije nije se htio osvrtati na usporedbe, kazavši da mu nije bio cilj stvoriti vjersko ili moralističko djelo samo za katoličku publiku, nego je stvarao uzbudljivo univerzalno djelo. Istaknuo je da je za njega katolicizam poput zraka koji je prisutan i kojeg udišeš i kad ga ne vidiš, te je u tom pogledu usporedio Willa Wildera s Tolkienovim djelima koja su katolička na jedan dublji način – nudeći univerzalnu i duboko istinitu poruku za sve ljude.

Najveći hrvatski katolički portal Bitno navodi: "Razlog više da roditelji potaknu svoju djecu na čitanje ovog romana jest i to da se radi ne samo o uzbudljivoj pustolovini, nego i o priči o posljedicama naših izbora, o odrastanju i ključnoj ulozi naše obitelji – jer, jedino poznajući vrednote i izbore onih koji su nam prethodili možemo uvidjeti kojim nam je putem krenuti kako bismo se pravilno razvijali. Osim toga, ova uzbudljiva i duhovita priča istovremeno na zabavan i originalan način govori o hrabrosti, ljubavi, požrtvovnosti i vjernosti kroz pustolovinu jednoga dječaka, što djeci i tinejdžerima može biti iznimno poticajno. Zbog svih tih elemenata "Will Wilder – Relikvija Strmograda" itekako je dobrodošao i u kršćanske obitelji, koje će u Willu naći dobro društvo za svoju djecu."

Izvori

Američki romani

Will Wilder


The Tokyo Express was the name given by Allied forces to the use of Imperial Japanese Navy ships at night to deliver personnel, supplies, and equipment to Japanese forces operating in and around New Guinea and the Solomon Islands during the Pacific campaign of World War II. The operation involved loading personnel or supplies aboard fast warships (mainly destroyers), later submarines, and using the warships' speed to deliver the personnel or supplies to the desired location and return to the originating base all within one night so Allied aircraft could not intercept them by day.

Name
The original name of the resupply missions was "The Cactus Express", coined by Allied forces on Guadalcanal, who used the code name "Cactus" for the island.  After the U.S. press began referring to it as the "Tokyo Express," apparently in order to preserve operational security for the code word, Allied forces also began to use the phrase. The Japanese themselves called the night resupply missions , because they took place at night.

Organization and history
Night transportation was necessary for Japanese forces due to Allied air superiority in the South Pacific, established soon after the Allied landings on Guadalcanal and the subsequent establishment of Henderson Field as a base for the "Cactus Air Force" in August 1942.  Delivery of troops and material by slow transport ships to Japanese forces on Guadalcanal and New Guinea soon proved too vulnerable to daytime air attack.  The Japanese Combined Fleet commander Admiral Isoroku Yamamoto therefore authorized the use of faster warships to make the deliveries at night when the threat of detection was much less and aerial attack minimal.

The Tokyo Express began soon after the Battle of Savo Island in August 1942 and continued until late in the Solomon Islands campaign when one of the last large Express runs was intercepted and almost completely destroyed in the Battle of Cape St. George on November 26, 1943. Because the destroyers typically used were not configured for cargo handling, many supplies were sealed inside steel drums lashed together and simply pushed into the water without the ships stopping; ideally, the drums would float ashore or were picked up by barge. However, many drums were lost or damaged; a typical night in December 1942 resulted in 1500 drums being rolled into the sea, with only 300 recovered.

Most of the warships used for Tokyo Express missions came from the Eighth Fleet, based at Rabaul and Bougainville, although ships from Combined Fleet units based at Truk were often temporarily attached for use in Express missions.  The warship formations assigned to Express missions were often formally designated as the "Reinforcement Unit", but the size and composition of this unit varied from mission to mission.

Strategic Implications
The Tokyo Express ended up being a lose-lose gambit for the Japanese, because many destroyers were lost during the fifteen months of the Tokyo Express, for no gain.  These ships could not be replaced by the stressed Japanese shipyards, and were already in short supply.  In addition, they were desperately needed for convoy duty to protect Japanese shipping supplying the Home Islands from the depredations of American submarines.

The Imperial Japanese Navy was caught in a Catch-22 situation, since American airpower from Henderson Field denied the Japanese the use of slow cargo ships. Compared to destroyers, cargo ships were much more economical in fuel usage while having the capacity to carry full loads of troops plus sufficient equipment and supplies, and having efficient cargo loading & unloading equipment. However, they were slow and comparatively unmaneuverable, and thus easily sunk - not merely sending irreplaceable supplies and freighters to the bottom but leaving their increasingly desperate troops unprovisioned and ever less able to fight.

As a result, the Navy was in essence forced to "fight as uneconomical a campaign as could possibly be imagined", since in using destroyers they had to "expend much larger quantities of fuel than they wanted" considering Imperial Japan's disadvantage in oil supply, and this "fuel was used to place very valuable (and vulnerable) fleet destroyers in an exposed forward position while delivering an insufficient quantity of men and supplies to the American meatgrinder on the island".  Even at its best (with only one-fifth of the supplies dropped ever making it to shore) the destroyer strategy amounted to waging a losing war of attrition on land and an extremely expensive rolling naval defeat.

John F. Kennedy and PT-109

John F. Kennedy's PT-109 was lost on a "poorly planned and uncoordinated" attack on a Tokyo Express run on the night of 1-2 August 1943. Fifteen PT boats with sixty torpedoes fired over thirty and did not register a single hit, while PT-109 was rammed and sunk by the destroyer Amagiri, which was returning from her supply run, estimated to be traveling in excess of  with no running lights.

The end of the Tokyo Express on Guadalcanal
By early February of 1943 the Allies had triumphed on Guadalcanal and had effective control of the area of The Slot that had been used to man and provision it, preventing a highly stressed Japanese military from being able to wage an effort to retake it and its extremely valuable Henderson Airfield.  To signify final victory over the Japanese on the island, General Alexander Patch, commander of the Allied land forces on the island, messaged his superior, Admiral William F. Halsey on February 9, 1943, "Tokyo Express no longer has terminus on Guadalcanal."

Other operations involving Japanese destroyers in transport roles
 Battle of Tassafaronga
 Operation Ke
 Battle of the Bismarck Sea
 Battle of Ormoc Bay

References

Notes

Books

 Online views of selections of the book:

Web

- Translation of the official record by the Japanese Demobilization Bureaux detailing the Imperial Japanese Army and Navy's participation in the Southwest Pacific area of the Pacific War.

Pacific Ocean theatre of World War II
Solomon Islands in World War II
Papua New Guinea in World War II
Autonomous Region of Bougainville
World War II naval operations and battles of the Pacific theatre

Tokyo Express


Sapinho-da-mata (nome científico: Allobates capixaba) é uma espécie de anfíbio da família dos aromobatídeos (Aromobatidae). Endêmica do Brasil, pode ser encontrada na região costeira de Mata Atlântica nos estado do Espírito Santo e Bahia. A degradação ambiental por ação antrópica e talvez infestação de fungo estão entre as causas do declínio populacional acentuado da espécie em seu habitat.

Distribuição e habitat

O sapinho-da-mata é endêmico do Brasil e é encontrado nos estados do Espírito Santo e Bahia. Sua área de extensão de ocorrência, calculada por meio do mínimo polígono convexo formado a partir dos pontos de registro, é de  quilômetros quadrados. É indeterminada a quantidade total de sua população, mas é sabido que vem sofrendo acentuado declínio ao longo das décadas. Em vários locais nos quais abundava há algumas décadas, hoje já se encontra praticamente erradicado. Foram feitos esforços infrutíferos de coleta de espécimes em Santa Teresa, enquanto em outros lugares as buscas revelaram uma pequena quantidade deles. Historicamente, esteve presente em áreas de proteção, como a Reserva Biológica de Una, o Refúgio de Vida Silvestre Una, a Reserva Biológica de Sooretama e a Reserva Particular da Vale do Rio Doce.

Comportamento

O sapinho-da-mata é diurno, terrícola e de floresta. Se abriga no folhiço e seus girinos se desenvolvem em ninhos terrestres úmidos antes de serem levados por seus pais para poças marginais e córregos.

Conservação

O maior risco à sobrevivência do sapinho-da-mata é a degradação de seu ambiente natural, sobretudo por ações antrópicas. Em espécies congêneres da Mata Atlântica foi detectada a presença do fungo quitrídio. A espécie habita área sob abrigo do Plano de Ação Nacional para Conservação da Herpetofauna Ameaçada da Mata Atlântica Nordestina (2013) e do Plano de Ação Nacional para a Conservação da Herpetofauna do Sudeste da Mata Atlântica, que foi implementado em 2014 sob supervisão do Instituto Chico Mendes de Conservação da Biodiversidade (ICMBio). Em 2005, foi classificado como vulnerável na Lista de Espécies da Fauna Ameaçadas do Espírito Santo.

Taxonomia

Allobates alagoanus, Allobates capixaba e Allobates carioca, antes considerados como espécies distintas, foram sinonimizados com o Allobates olfersioides em 2007. No entanto, essa decisão não foi consensual e alguns consideram que apenas A. carioca seja sinônimo de A. olfersioides, com A. alagoanus e A. capixaba se configurando como espécies distintas. Sendo o caso, os sinônimos Phyllobates capixaba e Colostethus capixaba pertenceriam a A. capixaba.

Allobates
Anfíbios descritos em 1967
Anfíbios da Bahia
Anfíbios do Espírito Santo (estado)
Fauna da Mata Atlântica
Espécies citadas na Lista de Espécies da Fauna Ameaçadas do Espírito Santo

Sapinho-da-mata


"Dirty Gold" este albumul de debut al rapperiței Americane Angel Haze, lansat pe data de 30 decembrie 2013 prin intermediul caselor de discuri Island și Republic Records. Albumul de 12 piese include producții din partea producătorilor Markus Dravs, Mike Dean, Greg Kurstin, Malay, Rudimental și A Trive Called Red, și o piesă scrisă de cantautoarea Australiană Sia. Albumul a fost susținut de către cele doua single-uri "Echelon (It's My Way)" și "Battle Cry", împreună cu single-ul promoțional "No Bueno".

Discuri single
"Echelon (It's My Way)" este single-ul principal a albumului și a avut premierea pe data de 27 august 2013 la show-ul lui Zane Lowe BBC Radio 1. Pe data de 2 octombrie 2013, videoclipul a avut premierea pe contul de VEVO a lui Angel Haze. Piesa produsă de Markus Dravs a fost pusă la dispoziție pentru vânzări pe data de 15 octombrie 2013.

"Battle Cry" în colaborare cu Sia, a fost trimis la stațiile de radio urban contemporary în Regatul Unit pe data de 9 ianuarie 2014 ca al doilea single de pe album.

Lista pieselor

Clasamente

Release history

Referințe

Albume de debut
Albume hip hop
Albume din 2013
Albume produse de Greg Kurstin

Dirty Gold


69 هـ هي سنة في التقويم الهجري امتدت مقابلةً في التقويم الميلادي بين سنتي 688 و689.

أحداث
 معركة الجفرة

وفيات
 أبو الأسود الدؤلي
 قبيصة بن جابر
 يزيد بن المفرغ الحميري

انظر أيضًا
 أحداث ومواليد ووفيات وقعت في الفترة الأولى من سنة 69 هـ
 أحداث ومواليد ووفيات وقعت في الفترة الثانية من سنة 69 هـ

مراجع

تقويم هجري

69 هـ


Neoporphyra, novi rod crvenih algi iz porodice Bangiaceae opisan 2020. godine. U rod je uključeno deset taksonomski priznatih vrsta; tipična je morska alga iz Kine N. haitanensis.

Vrste
 Neoporphyra dentata (Kjellman) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neoporphyra haitanensis (T.J.Chang & B.F.Zheng) J.Brodie & L.-E.Yang - tip
 Neoporphyra hollenbergii (E.Y.Dawson) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neoporphyra kitoi Ma.Abe, N.Kikuchi, Tamaki, Tom.Sato, Murase, Fujiyoshi & Mas.Kobayashi
 Neoporphyra meridionalis (M.M.Reddy, R.J.Anderson & J.J.Bolton) M.M.Reddy
 Neoporphyra pendula (E.Y.Dawson) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neoporphyra perforata (J. Agardh) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neoporphyra raulaguilarii (Mateo-Cid, Mendoza-Gonzáles & Sentíes) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neoporphyra seriata (Kjellman) L.-E.Yang & J.Brodie
 Neoporphyra spiralis (E.C.Oliveira & Coll) L.-E.Yang & J.Brodie

Izvori

Bangiaceae

Neoporphyra


Strasser is a German surname. Notable people with the surname include:

Adolph Strasser (1843–1939), American trade union organizer
Alfred Strasser (born 1954), Swiss footballer
Anna Strasser (1921–2010), Austrian resistance activist
Benjamin Strasser (born 1987), German politician (FDP)
Bernd Strasser (born 1936), German water polo player
Chantal Strasser (born 1978), Swiss freestyle swimmer
Christoph Strasser (born 1982), Austrian ultra cyclist
Dave Strasser (born 1969), American mixed martial arts fighter
Erika Strasser (1934–2019), Austrian athlete
Ernst Strasser (born 1956), Austrian politician
Evi Strasser (born 1964), Canadian equestrian
Franz Strasser (1899–1945), Austrian-German politician and war criminal
Friedrich Strasser, Austrian painter
Gregor Strasser (1892–1934), German Nazi Party leader
Heinrich Strasser (born 1948), Austrian footballer
Hiltrud Strasser (born 1943), German veterinarian
Jeff Strasser (born 1974), Luxembourgian football player
Jonathan Strasser (1946–2017), American musician, educator, teacher, and conductor
Joseph C. Strasser (born 1940), United States Navy admiral
Leopold Strasser (1843–1908), American merchant, politician
Max Strasser (1904–1967), Swiss footballer
Peter Strasser (1876–1918), Imperial German Navy officer, commander of the German naval Zeppelin fleet in World War I
Peter Strasser (born 1969), German chemist
Peter G. Strasser, American attorney
Pirmin Strasser (born 1990), Austrian footballer
Raymond Strasser (born 1930), Luxembourgian wrestler
Robin Strasser (born 1945), American actress
Rodney Strasser (born 1990), Sierra Leonean footballer
Otto Strasser (1897–1974), German Nazi Party leader and exiled activist
Teresa Strasser (born 1950), American journalist and television personality
Todd Strasser (born 1950), American writer
Valentine Strasser (born 1967), Sierra Leonean politician

See also
 Strasserism, "left"-wing Nazi faction
 Strasser brothers, 1930s Nazi Party activists
 Strasser Scheme, British aviation initiative created by Charles Strasser

German toponymic surnames

Strasser


Neka nam Bog pomogne (tal. Che Dio ci aiuti) talijanska je humoristično-kriminalistička televizijska serija redatelja Francesca Vicaria u proizvodnji RAI-ja. U Hrvatskoj se prikazuje na Laudato TV-u. Radnja serije isprepliće se sa završetkom 8. sezone serije Don Matteo, a prati životni put časne sestre Angele koja otvara internat za djevojke. Ona je poput don Mattea (ili Chestertonovog oca Browna) i spletom okolnosti pomaže u razrješavanju umorstava u Modeni, gdje je prema scenariju smještena radnja prve dvije sezone.

Radnja treće sezone radnja se premješta u Fabriano, dok se u petoj sezoni radnja serije odvija u Assisiju.

Pregled serije

Glumačka postava

Glavni likovi trenutno
Elena Sofia Ricci kao Suor Angela
Valeria Fabrizi kao Suor Costanza
Francesca Chillemi kao Azzurra Leonardi
Diana Del Bufalo kao Monica Giulietti
Gianmarco Saurino kao Nicodemo Nunzio Maria "Nico" Santopaolo
Simonetta Columbu kao Ginevra Alberti
Erasmo Genzini kao Erasmo Ferri
Isabella Mottinelli kao Carolina/Sara Belli
Olimpia Noviello kao Penelope "Penny" Martino

Glavni likovi koji su napustili seriju
Miriam Dalmazio kao  Margherita Morbidelli
Serena Rossi kao  Giulia Sabatini
Massimo Poggio kao  Marco Ferrari
Laura Gaia Piacentile kao  Cecilia Sabatini
Lino Guanciale kao  Guido Corsi
Cesare Kristian Favoino kao  Davide Corsi
Laura Glavan kao  Nina Cristaldi
Rosa Diletta Rossi kao  Chiara Alfieri
Neva Leoni kao  Rosa Francini-Leonardi
Sofia Panizzi kao  Alice
Ivano Marescotti kao  Achille Gentileschi
Arianna Montefiori kao  Valentina Valpreda
Cristiano Caccamo kao  Gabriele Mattei
Bianca Di Veroli kao  Emma Leonardi
Christian Monaldi kao  Edoardo "Edo"
Laura Adriani kao  Maria Galiardi
Margherita Manfredi kao  Daniela
Matilde Manfredi kao  Silvia

Izvori

Vanjske poveznice
  na raiplay.it
  na laudato.hr

Talijanske serije
Kriminalističke serije
Humoristične serije

Neka nam Bog pomogne


Bașibuzuci (în turcă Bașıbozuk de la baș - cap și bozuk - rupt, deteriorat, Pl bașıbozuklar)  au fost, în secolele XIX și XX, soldați turci timpurii, trupele neregulate de selecție voluntară.

Unitățile de bașibuzuci au fost recrutate din populația musulmană a Imperiului Otoman cucerită: albanezi (arnăuți), arabi, cerchezi , kabili și kurzi .  Deși au constat din soldați bătuți, ei erau în mod obișnuit considerați nepedepsiți și jefuitori și, în consecință, devin în curând sinonimi cu hoți înarmați.  Echipate cu propriile arme și proprii cai, au rămas sub comanda propriilor lor ofițeri, dar au fost caracterizați de o lipsă flagrantă de disciplină.

Ca un tip separat de trupe apărut în secolul al optsprezecelea, participând în Egipt la bătăliile cu armata napoleoniană .  Numele  fost stabilit și popularizat în timpul războiului din Crimeea , când numărul unităților lor a ajuns la 40.000.  Au operat la periferia principalelor forțe sau în zonele de graniță ca trupe auxiliare.  În Europa, ei au câștigat publicitate notoriu după numeroasele atrocități comise împotriva prizonierilor de război și în special împotriva civililor. Omar Pașa fost forțat să elibereze o parte considerabilă a serviciului său, iar alții să se alăture armatei regulate.

Ei au fost folosite pentru a combate revolta din Bosnia și Herțegovina în 1885, mai ales în timpul așa-numitei Revolte din aprilie din Bulgaria în 1876.  În fața rebeliunii bulgare, au fost mobilizați până la 80.000 bașibuzuci sub comanda comandanților locali.  Mișcarea insurgentă a fost de obicei suprimată de trupele locale chiar înainte de sosirea armatei regulate (inclusiv în Strelcea , Klisura și Petrici).  După bătălii feroce, nu au reușit să distrugă apărarea bulgarilor din Peruștița, dar au capturat  Batak , unde a existat un cunoscut masacru al populației (așa-numitul Masacrul de la Batak din mai 1876)  .  În munți mai târziu, bașibuzucii în mod eficient au lichidat cetele revoluționarilor.  În timpul pacificării au ars multe sate și au distrus câteva mănăstiri .  Foarte numeroase au fost victimele execuțiilor publice și răzbunarea colectivă a populației civile din Filipopolu ( Plovdiv )  .  Ca urmare a acțiunilor lor, inclusiv uciderea femeilor și copiilor fără apărare, arderea locurilor și distrugerea averilor lor, aproximativ 12 000 de creștini bulgari au fost uciși  .

La puțin timp după aceea, în timpul războiului care a condus la eliberarea Bulgariei , au fost recrutați până la 50 000; cu toate acestea, a fost greu menținut sub comanda unor ofițeri foarte subordonați.  Neavând un rol semnificativ în marile ciocniri, au întreprins acțiuni care au întârziat și împiedicat marșul armatei țariste, alături de terorizarea poporului care favoriza rușii.  Cruzimea lor neobișnuită a provocat reacții vii în Europa, ceea ce a dus în cele din urmă la renunțarea utilizării lor de către turci.

În timpul războiului din Crimeea, francezii au recrutat, de asemenea, o serie de bașibuzuci, încercând să le dea organizarea regulată.  Este de asemenea cunoscut faptul că în 1886-88, italienii din Eritreea au înrolat pentru cercetare și ca o infanterie ușoară niște bașibuzuci, dintre care ofițerii și-au impus disciplina prin intermediul unui kurbaj  .

În trecut, aceste titluri au fost folosite în română figurativ cineva care a fost desfrânat, arbitrar, nesupus (în special în ceea ce privește copiii) - de exemplu, "se comportă ca un bașibuzuc"  .

Note

Imperiul Otoman
Tipuri de forțe militare

Bașibuzuci