Pedro Acosta (Caracas, Venezuela, 28 de noviembre de 1959) es un exfutbolista y entrenador venezolano que actualmente es ojeador de la dirección de scouting de la selección de Venezuela.

Jugaba como defensa y su último equipo fue el Deportivo Galicia de la Primera División de Venezuela.

Biografía
Hijo de inmigrantes españoles, Pedro Acosta Sánchez nació en la ciudad Caracas el 28 de noviembre de 1959.

Selección nacional
Con la selección nacional fue partícipe de la primera victoria de  en eliminatorias a un Mundial de Futbol absoluto de la FIFA, al anotar de cabeza al minuto 25, el único gol del partido ante  el 15 de marzo de 1981 en el Estadio Olímpico de la Ciudad Universitaria de Caracas.

Además jugó las Copas América de 1979, 1983, 1987, 1989; los premundiales rumbo a España 82, México 86, Italia 90 y los Juegos Olímpicos de Moscú 1980.

Participaciones en Juegos Olímpicos

Clubes

Entrenador

Enlaces externos

 Perfil de Pedro Acosta en BDFA.

Futbolistas de Caracas
Futbolistas de la selección de fútbol de Venezuela en los años 1970
Futbolistas de la selección de fútbol de Venezuela en los años 1980
Futbolistas de Venezuela en la Copa América 1979
Futbolistas de Venezuela en la Copa América 1983
Futbolistas de Venezuela en la Copa América 1987
Futbolistas de Venezuela en la Copa América 1989
Futbolistas del Portuguesa Fútbol Club
Futbolistas del Caracas Fútbol Club
Futbolistas del Club Sport Marítimo de Venezuela
Futbolistas del Deportivo Galicia
Futbolistas de Venezuela en los Juegos Olímpicos de Moscú 1980
Futbolistas de la selección de fútbol sub-23 de Venezuela

Pedro Acosta (futbolista)


foi um cantor, produtor musical e ator japonês. Com uma carreira de seis décadas, ele tornou-se uma figura importante na música popular japonesa e na expansão do rock no país.

Como ator, Uchida apareceu em diversos filmes, tanto nacionais como Mizu no nai Puru (1982) e Jukkai no Mosukito (1983), quanto internacionais como Merry Christmas, Mr. Lawrence (1983) e  Black Rain (1989). Além disso, venceu dois prêmios de Melhor Atuação.

Biografia e carreira
Uchida nasceu na cidade de Nishinomiya em 17 de novembro de 1939. Aos dezessete anos, ele abandonou o ensino médio e iniciou sua carreira musical em 1957. Ele aperfeiçoou suas habilidades ao se apresentar no Nichigeki Western Carnival, um festival pioneiro de rock realizado no Japão desde o fim dos anos 1950, bem como em outros palcos, antes de ser selecionado como um ato de abertura na turnê da banda britânica The Beatles, realizada no Japão em 1966, no qual tornou-se amigo do cantor John Lennon.

Chocado após ver o músico Jimi Hendrix se apresentar em Londres em 1967, Uchida voltou para casa e desejou apresentar um som semelhante ao Japão. Então, ele formou a Yuya Uchida & The Flowers, que lançou o álbum Challenge! em 1969, composto quase inteiramente por versões covers de bandas de rock psicodélico ocidental. Depois de substituir quase todos os seus membros e Uchida voltar a ter um papel de produtor/gerente, o grupo mudou seu nome para Flower Travellin' Band e lançou outro álbum cover, Anywhere, de 1970, antes de se mudar para o Canadá. Antes desta mudança, a banda havia gravado um álbum de material original em apenas dois dias; Satori foi lançado na América do Norte em 1971 pela GRT Records. A banda produziu mais dois álbuns, Made in Japan (1972) e Make Up (1973), antes de encerrar suas atividades por 34 anos.

Além de sua carreira solo e da Flower Travellin' Band, Uchida trabalhou com uma grande variedade de músicos nacionais e internacionais. Ele gravou com The Ventures e Frank Zappa em meados da década de 1970. Em 1973, ele casou-se com a atriz Kirin Kiki. Os dois se separaram dois anos depois, mas permaneceram casados. Juntos tiveram sua única filha Yayako Uchida,  uma ensaísta/cantora e casada com o ator Masahiro Motoki.

Em 1975, Uchida produziu um festival internacional de música intitulado World Rock Festival, que contou com artistas de todo o mundo tocando juntos. Nesse mesmo ano, ele também produziu o álbum auto-intitulado da banda Creation. Em setembro de 1977, ele foi preso por violar a Lei de Controle de Cannabis do Japão. E embora Uchida tenha admitido dez anos depois que estava fumando na época, as acusações foram retiradas voluntariamente.

Durante a década de 1980, Uchida lançou mais dois álbuns solo: Farewell, My Lovely (さらば愛しき女よ, 1981) e No More Comics (1985). Ele foi preso novamente em 1983 por violar a Lei de Controle de Posse de Armas de Fogo e Espadas do Japão, pois entrou nos escritórios da Udo Artists, Inc. com uma faca de cozinha e ameaçou um promotor, por supostamente pagar uma quantia maior a artistas estrangeiros. Mais uma vez, ele não foi indiciado. Em 1989, estrelou o filme estadunidense Black Rain.

Em 1991, Uchida concorreu sem sucesso para a eleição ao governo de Tóquio. Nos anos seguintes, estrelou mais filmes japoneses. Em 31 de maio de 2005, ele foi submetido com êxito a uma cirurgia ocular de emergência, devido a uma artéria retiniana bloqueada, o que levaria à cegueira.

Em 13 de maio de 2011, Uchida foi preso por agressão e invasão de propriedade após ameaçar sua ex-namorada, com quem mantinha relacionamento desde dezembro de 2009. A polícia disse que Uchida teria agredido a mulher de cinquenta anos, depois que ela tentou terminar o relacionamento em março e começou a enviar-lhe cartas ameaçadoras. A mulher alegou ter trocado suas fechaduras, mas que Uchida então mandou outro chaveiro abrir a porta e entrou em sua casa em 19 de abril. Ele reconheceu ter escrito as cartas e ter feito chaves extras em sua casa, mas negou ameaçá-la.

Em 2014, Uchida colaborou com a cantora ídolo-pop Rino Sashihara no dueto "Shekina Baby". Em 2016, estrelou o filme Hoshikuzu kyôdai no aratana densetsu. Mais tarde, em 17 de março de 2019, Uchida morreu de pneumonia em um hospital de Tóquio aos 79 anos. Em dezembro do mesmo ano, ele recebeu um Prêmio de Contribuição em Vida
no 61º Japan Record Awards.

Discografia
Álbuns de estúdio
 com Isao Bitoh

Challenge! (1969, Yuya Uchida & The Flowers)
Y.U.Y.A 1815KC Rock'n Roll Broadcasting Station (1973)
Exciting! Rock 'n' Roll Party (1973, Yuya Uchida and the 1815 Super Rock 'n' Roll Band)
Hollywood (1975, Yuya Uchida and The Ventures)

No More Comics (1985)

Filmografia

Ligações externas

 Website internacional oficial

Nascidos em 1939
Cantores do Japão
Cantores de língua inglesa do Japão
Produtores musicais do Japão
Atores do Japão
Naturais de Nishinomiya
Pessoas do período Showa
Mortos em 2019

Yuya Uchida


Canal Brasil est une chaîne de télévision payante brésilienne dont la programmation est centrée sur les productions audiovisuelles nationales. Il est le résultat d'une association entre la division de télévision par câble Canais Globo (anciennement Globosat) et la société Grupo Consórcio Brasil (GCB), formée par les producteurs et réalisateurs de cinéma Luiz Carlos Barreto, Zelito Vianna, Marco Altberg, Roberto Farias, Anibal Massaini Neto, Patrick Siaretta, André Saddy et Paulo Mendonca.

Incitation au cinéma brésilien

Canal Brasil promeut le Canal Brasil Acquisition Award, qui attribue 15.000,00 reais à quelques courts métrages de les plus importants festivals du pays. Depuis 2006, il organise également le Grand Prix du court métrage Canal Brasil, qui récompense 50 000 R$ au meilleur court métrage parmi les 10 lauréats du Prix d'acquisition Canal Brasil de l'année précédente.

Festivals de cinéma
En septembre 2020, Canal Brasil a diffusé le 48e Festival du film de Gramado, en raison de la pandémie COVID-19. Le mois suivant, il a exposé Cine-PE. Et en décembre de la même année, elle diffuse le spectacle du 53e Festival de Brasília et Cine Ceará.

Références

Chaîne ou station de télévision fondée en 1998
Chaîne de télévision au Brésil

Canal Brasil


ගීතයන්
ගීත ප්‍රබන්ධය - පූජ්‍ය රඹුකන සිද්ධාර්ථ හිමි
ගීත හා ගායන ශිල්පීන් -
අලි පැටියෝ ඔයයි මමයි - රවිදු පසන්ජය රැටියල

රංගනය
බන්දු සමරසිංහ
බිමල් ජයකොඩි
ආනන්ද වික්‍රමගේ
ප්‍රශානි පෙරේරා
ඡනංජය ලක්මාල් (ළමා)
රාජිනි රාජ් මෝහන්
චෙරිල් ඩයනා අයිසැක්ස්
ටෙඩී විද්‍යාලංකාර
අර්ඩ්ලි වෙදමුණි
අනුර බණ්ඩාර රාජගුරු
චතික ජයසුන්දරී
මේනකා සඳමාලි
තිලාණි රම්‍යාශාන්ති
ලසන්ති ජයවර්ධන
රංජිත් ද සිල්වා
තිලක් රණතුංග
ජයතිලක ඇඹුල්දෙනිය
වයි. එම්. පියසේන
ඊ. ජී. කාංචන මාලා
ළසදා චම්පිකා
ඉනෝකා ජයවර්ධන
නිරාශා අබේසිංහ
ගුණසේකර බණ්ඩාර
කීර්ති රංජිත් පීර්ස්
ඩැනී සමරවික්‍රම
ජානක ජයකොඩි
ලොයිඩ් ගුණවර්ධන
අනුරලාල් සිරිමාන්න
ෂෙල්ටන් මාරසිංහ
ටයිටස් පෙරේරා
එම්. වී. ආර්. සුනිල් බණ්ඩාර
එම්. ඒ. සරත් ජයනන්දන
චමින්ද රුවන්. ලසන්ත ප්‍රභාත්

නිෂ්පාදනය
සහාය අධ්‍යක්ෂණය - සුමිත් ගල්හේන, වරුණ බණ්ඩාර ආවුල්දෙනිය
කැමරා සහාය - ෆැරැන්ක්ලීන් රූෆ්, රවීන්ද්‍ර ප්‍රසාද් ඩී. වී.
කැමරාකරණය - නිලන්ත ප්‍රදීප් වන්නිආරච්චි
අංග රචනය - මනෝජ් කුමාර් සෙල්වරාජ්
කලා අධ්‍යක්ෂණය - මහේන්ද්‍රන් (ඉන්දියාව) රංජිත් ද සිල්වා, සම්පත් සිරිල්
දෙබස් පටිගත කිරීම - අසේල ඉන්ද්‍රලාල්
වර්ණ සංකලනය - තිලක් අබ්සිංහ
රසායනාගාර සහාය - චමින්ද එස්. පෙරේරා, ආසිරි බරණගේ, සේසිරි බොතේජු, සුරංජිත් ප්‍රනාන්දු
නිෂ්පාදන කළමනාකරණය - ප්‍රියන්ත ලොකුමාන, මරියෝ මානික්කරාජා
ඇඳුම් නිර්මාණය - සහන් ජානක පෙරේරා ඩී. වී
කැමරා උපකරණ සැපයීම - විෂුවල් ඉම්පැක්ට්
කොණ්ඩා සැකසුම - වික්ටර් ලොයිඩ්
ඩොලිටැක් ක්‍රියාකරවීම - එම්. රොෂාන් (ඩිල් ෆිල්ම්ස්) ප්‍රියන්ත බණ්ඩාර, රනතුංග සමරවීර, ජයසේන ලියනගේ (විෂුවල් යුනිට්)
ඇඳුම් සැපයීම - රත්නායක ට්‍රේලර්ස්
ගීත පටිගත කිරීම - මර්වින් බෙන්ස්, නෙකෝ ශබ්දාගාරය
නිෂ්පාදන සහාය - රාජා ශන්මුගම්
ප්‍රවාහන පහසුකම් - ග්‍රොඩ්ප්‍රි පංචිකාවත්ත, චමින්ද රුවන් රඹුක්කන

අලි පැටියෝ ඔයයි මමයි


Agathis lanceolata er tegund af barrtrjám sem vex á Nýju-Kaledóníu. Það verður um 45 m hátt.

Tilvísanir

Barrtré

Agathis lanceolata


Naja Lyberth   (nascida em 1963, na Groenlândia) é uma psicóloga groenlandesa que faz campanha contra as políticas de controle de natalidade por meio da colocação de dispositivos intrauterinos em mulheres das etnias inuítes, das regiões da América do Norte.

Ativismo
Em 1976, quando Naja Lyberth tinha 13 anos, depois de um exame médico rotineiro na escola, um médico pediu que ela fosse a um hospital porque ela precisava colocar um DIU (dispositivo instrauterino com função contraceptiva). Esta era uma prática governamental para o controle de natalidade entre as pessoas de etnias inuítes que afetou aproximadamente 4.500 mulheres e meninas nas décadas de 1960 e 1970.

Naja Lyberth foi a primeira pessoa a se manifestar abertamente sobre o assunto, iniciando uma campanha pública para coletar informações sobre outras mulheres que foram obrigadas a implantar dispositivo contraceptivo intra-uterino e os locais onde isso aconteceu; e também para compartilhar experiências e fornecer apoio mútuo. Mais de 70 mulheres aderiram imediatamente à campanha e algumas delas compartilharam que tiveram problemas para engravidar, dores e complicações por causa da  implantação do dispositivo contraceptivo intra-uterino. Graças a denúncias como a sua, uma investigação sobre essas práticas governamentais foi iniciada na Groenlândia e na Dinamarca.

Reconhecimento
Em 2022, Naja Lyberth foi incluída na lista das 100 mulheres mais inspiradoras do mundo, da BBC.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Groenlandeses
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2022
Pessoas vivas
Inuítes

Naja Lyberth


Kurmuhčaj (azerski: Kürmükçay, ruski: Курмухчай) je rijeka u Azerbajdžanu. Duga je 55 km. Površina porječja iznosi 562 km2. Prosječni istjek iznosi 10,7 m3/s. Nastaje na južnoj padini Velikog Kavkaza spajanjem rijeka Hamamčaj i Kunahansu, na azerbajdžansko-ruskoj granici. Lijeva je pritoka rijeke Alazani.

Rijeke u azijskom dijelu Azerbajdžana
Porječje Kure

Kurmuhčaj


La période Renoir ou période « de plein soleil » est une période de la production picturale de René Magritte au cours de laquelle le peintre belge utilise de 1943 à 1947 la technique impressionniste d'Auguste Renoir.

Dénominations
La période que l'on nomme « Renoir » est qualifiée aussi d'« impressionniste » (voire de « néo-impressionniste ».

Le « surréalisme en plein soleil » est cependant l'appellation que René Magritte donne en 1946, trois années après avoir adopté sa nouvelle manière, à son idée de l'avenir du surréalisme. Il évoque ainsi sa « peinture de plein soleil » dans une lettre du 25 mars 1947 à Louis Scutenaire qui utilisera lui-même l'expression « période de plein soleil ». L'expression « époque Plein Soleil » est également employée. Dans une lettre à André Breton du 24 juin 1946 Magritte utilise également l'expression « période solaire ».

Le surréalisme en plein soleil est le titre choisi pour une exposition en 2021 à Paris des œuvres de Magritte et de Renoir au musée de l'Orangerie.

Historique
Dès mai 1941, René Magritte écrit à Paul Éluard : « (…) le beau côté de la vie serait le domaine que j'explorerais. J'entends par là tout l'attirail traditionnel des choses charmantes, les femmes, les fleurs, les oiseaux, les arbres, l'atmosphère de bonheur. Etc (…) c'est un charme assez puissant qui remplace maintenant dans mes tableaux la poésie inquiétante que je m'étais évertué jadis à atteindre. ».

« En feuilletant un ouvrage sur l'impressionnisme Magritte est conquis par l'idée de représenter une baigneuse de Renoir en montrant chaque partie de son corps sous une couleur différente, le bras gauche est peint en vert, le bras droit et la tête en rouge tandis qu'au torse violet sont attachés une jambe bleue et une jambe jaune ». La description correspond parfaitement à la peinture à laquelle Magritte donne le titre La Moisson du legs « Irène Scutenaire-Hamoir » au musée de Bruxelles .

« Au sujet de l'emploi dans les images de la technique impressionniste, il est légitime de l'employer car elle est le meilleur moyen que nous connaissions pour conduire la poésie en plein soleil » écrit Magritte à Marcel Mariën le 15 août 1946. « Nous avons choisi le plaisir par réaction contre des années d'ennuyeuses terreurs » écrit-il la même année dans son  Manifeste de l'amentalisme, remplaçant bientôt, dans un projet de tract, le terme, sur la suggestion de Paul Nougé , par l'expression « le Surréalisme en plein soleil ». Les prises de position qu'y prend Magritte entraînent l'incompréhension d'André Breton et la rupture entre les surréalistes belges et parisiens. Une épreuve lui en ayant été communiquée, Breton répond par télégramme : « Votre dialectique et votre Surréalisme en plein soleil sont cousus de fil blanc ». Magritte et Nougé lui rétorquent par la même voie : « Mille regrets. Le fil blanc est sur votre bobine ».

Magritte reste fidèle à ce style « solaire » jusqu'en 1947 ou 1948 et produit une cinquantaine de tableaux, autant de gouaches, un nombre considérable de dessins (et des illustrations pour des ouvrages de Sade, Georges Bataille, Paul Éluard et Lautréamont. Cependant, « la Grande Guerre finie, l'opposition de la grâce au fracas des armes a cessé d'être utile, donc de mise » écrit Scutenaire et Magritte abandonne la technique impressionniste.

Certaines des peintures de la « période Renoir », notamment L'Intelligence (1946) ou Le Lyrisme (1947) relèvent « du pastiche et de la parodie » et dans leur « cocasserie féroce » préfigurent les œuvres, en 1948, de la « période vache » du peintre.

Quelques œuvres de la « période Renoir »

 La Moisson, 1943.
 L'Incendie, 1943.
 Le  Premier jour, 1943.
 L'Univers interdit, 1943.
 La Magie noire, 1943.
 La Leçon d'anatomie, 1943.
 L'Océan, 1943.
 La Gorgone, 1943.
 Le Sourire, 1943.
 Les Heureux présages, 1944.
 La Vie heureuse, 1944.
 L'Eclair, 1944.
 Le Traité des sensations , 1944.
 Alice au pays des merveilles, 1945.
 L'Ile au trésor, 1945.
 Le Rêve, 1945.
 Le viol, 1945.
 La Bonne fortune, 1945 .
 Le Brasier, 1945 ou 1946.
 Le Plaisir, 1946.
 L'Age du plaisir, 1946.
 L'Intelligence, 1946.
 Le  Lyrisme, 1947.

Expositions
La première exposition, semi-clandestine en situation d'occupation par l'armée allemande, des peintures de la « période Renoir » a lieu à Bruxelles les 11 et 17 juillet 1943 dans la galerie que Lou Cosyn a ouverte en 1942 au 5 a rue de la Madeleine avec le soutien de Camille Goemans (qu'elle épousera par la suite). Magritte y avait invité « ses amis » le 10 juillet.

D'autres expositions seront présentées à la galerie Dietrich de Bruxelles en janvier 1944, avec une préface de Paul Nougé qui signe Paul Lecharentais, puis en novembre 1946 avec une nouvelle préface de Nougé, et à la Société royale des beaux-arts de Verviers en janvier 1947.

À partir des années 1960 des peintures de la « période Renoir » figurent dans les principales rétrospectives du peintre.

Après la mort de Louis Scutenaire en 1987 et celle d'Irène Hamoir en 1994 (dont Tom Gutt est l'exécuteur testamentaire) le legs « Irène Scutenaire-Hamoir » au musée de Bruxelles y est exposé. Il comporte plus d'une vingtaine de peintures, une vingtaine de gouaches, une quarantaine de dessins de Magritte. Parmi elles figurent plusieurs œuvres de la « période Renoir », dont La Moisson et Le Sourire.

L'exposition Magritte Renoir, Le surréalisme en plein soleil rassemble en 2021 à Paris des œovres des deux peintres au musée de l'Orangerie.

Réception
Pour Camille Goemans, Magritte est « celui par qui le scandale arrive... » : par deux fois, par sa « période Renoir » puis par sa « Peinture vache », il devait « scandaliser son public ». Pour la première, sa nouvelle manière solaire, écrit-il en 1956, « il n'est pas inutile d'insister sur le fait qu'il l'adopta pendant la guerre. Il nous faut lui rendre grâce, me semble-t-il, de nous avoir mis, à cette époque, devant des images le plus souvent pleines de charme, de celles qui peuvent ranimer le désir de vivre et qui étaient des fenêtres ouvertes sur un monde de lumière dont l'obscurité présente pouvait nous faire douter qu'il existât ».

« C'est à proprement parler un défi : à partir d'images de joie, obtenir l'effet bouleversant réservé jusque-là aux images terribles » écrit Scutenaire. L'accueil de cet « éclair dans le noir de l'époque » fut des plus « frais ». Devant « les filles nues et versicolores, les aras, les paradisiers, les colibris, les bois au plein de l'été, les roses d'Ispahan », « les chalands n'y ont rien compris, les amis ont hoché une tête pleine de doute ».

Éléments de bibliographie
 : Sources utilisées pour la rédaction de l'article
 René Magritte, Manifestes et autres écrits, avertissement de Marcel Mariën, Les Lèvres Nues, Bruxelles, 1972, .
 Patrick Waldberg, René  Magritte, suivi d'une bibliographie générale par André Blavier, Bruxelles, André de Rache éditeur, 1965,  [sur la « période Renoir » et la « période vache », p. 221 et 222].
 Suzi Gablik, Magritte, Cosmos monographies, Bruxelles, 1978 (traduction de l'anglais, Thames and Hudson, Londres, 1970, .
 René Magritte, Manifestes et autres écrits, avertissement de Marcel Mariën, Les Lèvres Nues, Bruxelles, 1972, .
 .
 .
 Harry Torczyner, Magritte. Le véritable art de peindre, Draeger/Le Soleil Noir, Paris, 1978, .
 Rétrospective Magritte, textes de Louis Scutenaire, Jean Clair et David Sylvester, Bruxelles, Palais des Beaux-Arts, 1978, et Paris, Musée National d'Art Moderne, Centre Georges Pompidou, 1979, .
 René Magritte, Écrits complets, édition établie et annotée par André Blavier, Flammarion, Paris, 1979,  .
 Marcel Mariën, L'activité surréaliste en Belgique (1924-1950), Bruxelles, Lebeer-Hossmann, 1979].
 René Magritte et le Surréalisme belge, textes de Elle et Lui [Irène Hamoir et Louis Scutenaire], Marcel Mariën, Marc Dachy et Philippe Robert-Jones, Bruxelles, Musée royaux des Beaux-Arts de Belgique, 1982, .
 Harry Torczyner, René Magritte, signes et images, Paris, Draeger/Vilo, 1988,  [« L'époque Renoir » y est évoquée p. 186-190, cinq peintures sont reproduites].
 . [sur la « période Renoir », p.187-190].
 .
 René Magritte, la période « vache », « Les pieds dans le plat » avec Louis Scutenaire, Marseille, Musée Cantini, 1992,  .
 Irène, Scut, Magritte & C°, Bruxelles, Musées royaux des beaux-arts de Belgique, 1996, .
 Michel Draguet, Magritte, folio biographies, Gallimard, 2014.
 Magritte Renoir, Le surréalisme en plein soleil, musée de l'Orangerie, Paris, Réunion des musées nationaux, 2021, .

Notes et références

Articles connexes
 René Magritte
 Période vache
 Surréalisme en Belgique

Lien externe
 https://www.fine-arts-museum.be/fr/la-collection/artist/magritte-rene-1?string=magritte

René Magritte
Fauvisme
Surréalisme

Période Renoir


Testul nuclear nord-coreean din 2016 a fost un test reușit al unei bombe miniaturizate cu hidrogen, efectuat la 6 ianuarie 2016.

Reacții
Prim-ministrul japonez Shinzo Abe a calificat testul de bombă cu hidrogen realizat de Coreea de Nord o "provocare gravă" în fața eforturilor mondiale de neproliferare nucleară și o "amenințare serioasă" împotriva Japoniei.

Într-un comunicat după efectuarea celui de-al patrulea test nuclear, agenția de presă de stat din Coreea de Nord a afirmat că Phenianul nu va renunța la programul său nuclear atât timp când Statele Unite își mențin ceea ce agenția a numit "poziția sa de agresiune".

Coreea de Nord a declarat de asemenea că va acționa ca un stat nuclear responsabil și a promis să nu utilizeze armele sale nucleare, cu excepția cazului în care suveranitatea îi este încălcată. De asemenea, ea afirmă că nu va transfera capabilitățile sale nucleare altor părți

SUA au criticat "provocările" Coreei de Nord.

Ministerul Afacerilor Externe din România a declarat că "testul nuclear efectuat de autoritățile nord-coreene încalcă rezoluțiile Consiliului de Securitate al ONU și reprezintă o provocare la adresa păcii și securității în regiune, dacă se confirmă".

Note

Relații internaționale
Arme nucleare
Politica Coreei de Nord

Testul nuclear nord-coreean din 2016


Nachos  (în spaniolă, [)] este o mâncare populară în Statele Unite și Mexic și constă din tortilla din porumb crocant în formă triunghiulară, servită cu brânză și de multe ori cu ardei jalapeño. Gustarea a fost inventată de Ignacio "Nacho" Anaya, în anul 1943.

În orașul Piedras Negras, Coahuila, Mexic, într-un mic restaurant numit El Moderno,au ajuns câteva soții ale unor soldați americani imediat după ce acesta terminase programul de lucru din acea zi!Atunci cel care servea în restaurant,Ignacio Anaya,le pregăti un platou cu ceea ce îi mai rămăsese disponibil:lipie din mălai de porumb și brânză.

Istoria originii diferă de la unul la altul dar se știe de la un martor prezent la acea masă întrebat fiind cum se numește această mâncare cel care o preparase le-a răspuns Nacho (numele sau porecla celui care a inventat acest platou). Succesul de care s-a bucurat această mâncare i-a adus faima inventatorului fapt pentru care toți care doreau acest fel de mâncare cereau niște Nachos!Pentru ușurința în preparare și gustul deosebit acest fel de mâncare a ajuns celebru în întreaga lume dar în special în SUA.

Referințe

Bucătărie mexicană
Bucătărie americană

Nachos


Disulfiramul (denumiri comerciale: Antabuz, Antalcol) este un medicament utilizat ca tratament adjuvant în curele de dezintoxicare ale alcoolicilor cronici. Medicamentul produce o sensibilitate acută și foarte neplăcută la etanol și funcționează prin inhibarea enzimei acetaldehid-dehidrogenaza, ceea ce duce la instalarea efectelor tipice de mahmureală imediat după consumarea alcoolului.

Prin consumarea de alcool după administrarea acestui medicament se produc efecte precum: durere intensă de cap (cu cefalee pulsatilă), dificultate respiratorie, greață, tuse, vărsături, transpirație, sete, dureri abdominale, palpitații, dispnee, tahicardie, hipotensiune arterială, sincopă, etc.

Note

Vezi și
 Acamprosat

Alcoolism
Disulfuri
Carbamați

Disulfiram


Holly Mae Muller (Londres, 26 de Agosto de 1997) é uma cantora e compositora britânica. Ganhou o reconhecimento do público depois de ter lançado o single «Better Days» em 2021, em colaboração com o grupo musical sueco Neiked e o rapper americano Polo G, que entrou no top 40 tanto no Reino Unido como nos Estados Unidos.

Representará o Reino Unido no Festival Eurovisão da Canção de 2023 em Liverpool, com a canção «I Wrote a Song», que se tornou a primeira participação britânica na Eurovisão em mais de uma década a estrear-se no top 40 da UK Singles Chart.

Biografia
Muller foi criada no seio de uma família judaica em Kentish Town, um bairro da cidade de Londres, pelos pais Matt Muller e Nicola Jackson, que se separaram quando ela tinha seis anos. Tem um irmão mais velho, Sam, e três irmãos mais novos das relações subsequentes dos seus pais. O seu avô Robert Muller é um sobrevivente do Holocausto que fugiu da Alemanha para a Grã-Bretanha aos 12 anos de idade e se mudou para o País de Gales. A cantora também é de ascendência judaica austríaca. Holly começou a escrever a sua própria música aos oito anos de idade e frequentou o Fine Arts College em Belsize Park, no norte de Londres. Em 2007, ainda criança, participou no videoclipe da música «Grace Kelly» de Mika.

Carreira musical
Enquanto trabalhava na American Apparel e num pub em Kentish Town, começou a actuar publicamente. Ela pediu a um amigo que sabia usar o Logic para produzir algumas demos em troca de uma garrafa de vinho. Em 2017, postou-as no SoundCloud e, depois de partilhar um vídeo dela a cantar no Instagram, Holly foi descoberta e contratada pelo seu manager. O seu primeiro extended play intitulado «After Hours», foi lançado em Fevereiro de 2018, e foi seguido pelo lançamento do seu segundo EP, «Frankly», em Setembro de 2018. A cantora assinou contrato com a Capitol Records do Reino Unido no mesmo ano.

A 5 de Abril de 2019, Holly lançou o seu primeiro álbum de estúdio, «Chapter 1». Nesse mesmo ano ela foi o acto de abertura das Little Mix na digressão LM5: The Tour. Após concluida a digressão, a cantora lançou um single intitulado «Therapist». Juntamente com o lançamento de seu single, Muller também anunciou a sua primeira digressão nacional, visitando cinco cidades do Reino Unido. Em Setembro de 2020, anunciou que o seu terceiro EP seria lançado a 6 de Novembro de 2020. O EP, intitulado «No One Else, Not Even You», foi apresentado numa digressão pelo Reino Unido e pela Europa.

Em 2021, a cantora foi vocalista convidada em «When You're Out», a continuação do sucesso dos Billen Ted, «Wellerman». Além disso, juntou-se à banda sueca Neiked e ao rapper americano Polo G no single «Better Days», uma canção que entrou no número 57 da tabela Billboard Hot 100 a 30 de Outubro, e depois atingiu o número 23, a música entrou no Top 10 da Pop Airplay dos Estados Unidos e também entrou na UK Singles Chart, alcançando o número 32. Nesse mesmo ano, a cantora actuou no programa americano The Tonight Show Starring Jimmy Fallon.

A 27 de Outubro de 2022, Mae Muller lançou o seu single «I Just Came To Dance». Para Março de 2023, a canção foi tocada no Spotify mais de 2,5 milhões de vezes. Naquele mesmo mês, lançou um single em colaboração com Sigala, Caity Baser e Stefflon Don, intitulado «Feels So Good». Em breve, seguir-se-á o seu single a solo «I Wrote A Song», com o qual representará o Reino Unido no Festival Eurovisão da Canção de 2023.

Discografia

Álbuns de estúdio

Extended plays

Singles

Ver também
Festival Eurovisão da Canção 2023

Naturais de Londres
Cantoras do Reino Unido
Cantores da Inglaterra
Participantes do Festival Eurovisão da Canção
Cantores de R&B contemporâneo do Reino Unido
Cantores de música pop do Reino Unido

Mae Muller


PRISM er et amerikansk overvågningsprogram afsløret af whistle-bloweren Edward Snowden i 2013.

Programmet bruges af den amerikanske efterretningstjeneste NSA til via en bagdør i det skjulte og i realtid, systematisk at indsamle oplysninger om internetkommunikation fra større amerikanske internetselskaber, herunder Google, Facebook, Apple og Microsoft. Dette afvises dog af de nævnte firmaer, med den bemærkelsesværdige ens formulering, at myndighederne ikke har 'direkte adgang til serverne'. Ingen af disse firmaer afviser dog samarbejde med NSA.

PRISM blev lanceret i 2007 og skulle ifølge den tidligere NSA-chef Michael Hayden, "kun" overvåge ikke-amerikanske borgere. Snowden har imidlertid dokumenteret, at også amerikanere er blevet overvåget. Programmet blev især udviklet, som en konsekvens af terrorangrebet mod World Trade Center 11. september 2001.

Kilder
 PRISM-overblik: Hvad ved vi - og hvad er stadig hemmeligt? version2.dk, hentet 2016-03-02.
 Ny ballade om spiontjeneste: Overtrådte overvågningsregler tusindvis af gange, dr.dk, hentet 2016-03-02.

Efterretningstjenester
Overvågning

PRISM


Bruce McCandless II () a fost un ofițer de marină și pilot, inginer electric și pilot la NASA. Acesta a fost comunicatorul de control pentru pășirea pe Lună a lui Neil Armstrong și Buzz Aldrin în misiunea Apollo 11. McCandless a fost fotografiat în 1984 zburând singur cu echipamentul în cosmos, deasupra Pământului, pe o distanță de 90 m depărtare față de nava spațială, Challenger. Fotografia a devenit iconică, inspirând generațiile americane să creadă în puterea nelimitată a potențialului ființei umane.

Anii de început
Bruce McCandless II s-a născut pe 8 iunie 1937 în Boston, Massachusetts. Tatăl său a fost admiralul în retragere Bruce McCandless I, deținătorul medaliei de onoare a Congresului pentru bătălia navală de la Guadalcanal din 1942, și bunicul său a fost căpitanul Willis W. Bradley, deținătorul medaliei de onoare a Congresului din primul razboi mondial. Bruce a absolvit liceul Woodrow Wilson din Long Beach, California. El a obținut diploma de licență în știință de la Academia Navală a SUA în 1958, (fiind al doilea într-o clasă de 900 de studenți) și două mastere, în inginerie electrică, la Universitatea Stanford în 1965 și în administrarea afacerilor, Universitatea din Houston, în 1987.

Academia Navală a SUA
În 1960 Bruce McCandless II a primit training la stațiile aeriene navale din Pensacola, Florida și Kingsville, Texas, urmând să devină pilot marin.  Acesta a zburat cu avionul de luptă supersonic, Douglas F4D-1 Skyray iar timp de doi ani a petrecut timpul în escadrila de luptă 102, zburând cu Skyrays și McDonnell-Douglas F-4B Phantoms.
În 1964 McCandless a servit ca instructor de zbor pentru a 43-a escadrilă de luptă, cu baza la Apollo Soucek Field, Oceana, stația aeriană navală din Virginia.
În perioada sa petrecută ca pilot marin, McCandless a devenit expert, obținând cunoștințe de zbor pentru aproape 12 tipuri de avioane, incluzând elicopter și avion turboreactor.

Note

Legături externe

Astronautix biography of Bruce McCandless
McCandless at Encyclopedia of Science
 Bruce McCandelss famous spacewalk NASA channel on YouTube

Nașteri în 1937
Decese în 2017
Astronauți americani
Provocarea Apollo 11
Oameni din Boston, Massachusetts

Bruce McCandless II


Ray Douglas Bradbury (22 Ağustos 1920 - 5 Haziran 2012) Amerikalı bir yazardır. Fantezi, bilim kurgu, korku, gizem ve gerçekçi kurgu dahil olmak üzere çeşitli konularda yazmıştır. En çok bilinen kitapları 1950'de yazdığı kısa hikâyeler kitabı ve bir roman olan The Martian Chronicles, ve 1953'te yazdığı başyapıtı olan Fahrenheit 451</u>'dir. En iyi bilinen eserlerinin çoğu spekülatif kurgu'dur ancak yaş gelişimi romanı Karahindiba Şarabı (1957) ve kurgusal anı kitabı Yeşil Gölgeler, Beyaz Balina (1992) gibi başka türlerde de çalıştı. Ayrıca Moby Dick ve Uzaydan Geldi gibi filmlere senaryolar ve televizyon uyarlamaları yazdı ve danışmanlık yaptı. Eserlerinin birçoğu çizgi romanların yanı sıra televizyon ve film yapımlarına uyarlandı. Ayrıca şiirler de yazmış ve Yıldızları Görmediler (2001) gibi birkaç şiir koleksiyonu yayınlamıştır.
The New York Times, Bradbury'yi "modern bilim kurguyu edebi ana akıma getirmekten en çok sorumlu yazar" olarak nitelendirdi.

Los Angeles'ta 91 yaşında  öldü.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Center for Ray Bradbury Studies

1920 doğumlular
2012 yılında ölenler
Amerikalı bilimkurgu yazarları
20. yüzyıl Amerikalı roman yazarları
21. yüzyıl Amerikalı roman yazarları
Amerikalı oyun yazarları
Hugo Ödülü alan yazarlar
En İyi Senaryo Saturn Ödülü sahipleri
Postmodern yazarlar
EC Comics
Westwood Mezarlığı'na defnedilenler
Kaliforniya doğumlu yazarlar
World Fantasy Award sahipleri
20. yüzyıl oyun yazarları
21. yüzyıl oyun yazarları
20. yüzyıl yazarları
21. yüzyıl yazarları
20. yüzyıl Amerikalı erkek yazarları
21. yüzyıl Amerikalı erkek yazarları
Amerikalı erkek roman yazarları
Amerikalı erkek yazarlar
Bilimkurgu yazarları

Ray Bradbury


Vitimismo (auto-vitimização ou fazer-se de vítima) é a fabricação ou exagero da vitimização por uma variedade de razões, como justificar o abuso de outras pessoas, manipular os outros, estratégia de enfrentamento, busca de atenção ou difusão de responsabilidade.

Por abuso
Abusadores que se fazem de vítima são também:
 Desumanização, o desvio de atenção dos atos de abuso alegando que o abuso foi justificado com base no mau comportamento de outra pessoa (normalmente a vítima).
 Condicionamento operante para poder e controle abusivos solicitando simpatia de outros para obter assistência, apoio ou habilitação do abuso de uma vítima (conhecido como Abuso por procuração).

É comum que os agressores se façam de vítima. Isso serve para dois propósitos:
 Justificação, para si mesmos, na análise transacional conhecida como validação existencial, como forma de lidar com a dissonância cognitiva que resulta das inconsistências entre a forma como tratam os outros e o que eles acreditam sobre si mesmos.
 Justificação para os outros como uma estratégia de evadir ou desviar o julgamento ou condenação severa que podem temer dos outros.

Para manipulação
Manipuladores muitas vezes desempenham o papel de vítima ("ai de mim"), retratando-se como vítimas das circunstâncias ou do comportamento de outra pessoa para ganhar piedade ou simpatia ou para evocar compaixão e assim obter algo de alguém. Pessoas atenciosas e conscienciosas não suportam ver ninguém sofrendo, e o manipulador muitas vezes acha fácil e recompensador jogar com simpatia para obter cooperação.

Embora retratar a si mesmo como uma vítima possa ser altamente bem-sucedido na obtenção de objetivos a curto prazo, esse método tende a ser menos bem-sucedido ao longo do tempo:

No contexto político
Ao não produzir valores afirmativos, a falta de futuro fetichista é mascarada por um excesso de confirmação de seu próprio status de vitimização, como observou o teórico político bósnio Jasmin Hasanović, vendo-o no pós-Iugoslávia como forma de autocolonialismo, onde a reprodução da narrativa da vitimização corresponde aos estereótipos da balcanização, sendo a própria narrativa do colonizador onde a permanência da guerra é a contemporaneidade do medo, afirmando as teses sobre ódio eterno fortalecendo assim etnonacionalismo ainda mais.

Na vida corporativa
A linguagem do "jogo de vítima" entrou na moderna vida corporativa, como uma arma potencial de todos os profissionais. To define victim-players as dishonest may be an empowering response; como também pode ser a consciência de como a infância limites pessoais pode ser a base da tática.

Psicologia subjacente
A Análise transacional distingue vítimas reais daquelas que assumem o papel de má-fé, ignorando suas próprias capacidades de melhorar sua situação. Among the predictable interpersonal "games" psychiatrist Eric Berne identified as common among by victim-players are "Look How Hard I've Tried" and "Wooden Leg".

R. D. Laing considerou que "será difícil na prática determinar se ou em que medida uma relação é colusiva" - quando "uma pessoa é predominantemente uma 'vítima' passiva",e quando eles estão meramente bancando a vítima. O problema é intensificado quando um padrão de vitimização foi internalizado, talvez na forma de um duplo vínculo.

A Teoria da relação de objetos explorou a forma como a posse por um falso self pode criar uma sensação permanente de vitimização – a sense of always being in the hands of an external fate.

Romper o domínio do negativo complexo, e escapar da passividade da vitimização, requer assumir a responsabilidade por seus próprios desejos e ações de longo prazo.

Ver também

Abusos
Táticas de diversão
Comportamento humano
Termos pejorativos

Vitimismo


2012 වන විට, "රාජ්‍ය පාර්ශවයන්"  157 ක පිහිටි, 962 ක ගණනක් ලෝක උරුම අඩවි පැවතිනි.  අඩවි 962 අතුරින්, 745 ක් සංස්කෘතිකද, 188 ක් ස්වභාවිකද සහ 29 ක් මිශ්‍ර ගුණාංග සහිතද වෙයි. ලෝක උරුම කමිටුව විසින්, මෙම රටවල්, භූගෝලීය කලාප පහකට බෙදා ඇත: අප්‍රිකාව, අරාබි රාජ්‍යයන්, ආසියා-ශාන්තිකර, යුරෝපය හා උතුරු ඇමරිකාව, සහ ලතින් ඇමරිකාව හා කැරිබියානු යනුවෙනි.

ලෝක උරුම අඩවි සහිත රටවල් ලැයිස්තුව

ආශ්‍රිත

රට අනුව ලෝක උරුම අඩවි වගුව


Irving Amen (1918-2011, New York), Amerikan ressam.

Usta bir "printmaker" (baskıcı) olarak bilinir. Binlerce tahta resim kalıbı, asitle yanmış baskı resim ve mürekkep baskılı ipek resimler üretmiştir. Ayrıca bazı heykeller kadar güzel yağ ve akrilik kullanarak eser üretir. Irving Amen'in New York şehrinde yıllardır bir stüdyosu vardı; fakat '90 larda şu anda sanatını ürettiği yer olan Florida'daki Boca Raton'a taşındı.

Amen ayrıca Pratt Institute'de (1961) ve Notre Dame Üniversitesi'nde (1962) heykeltıraşlık ve "printmarker" üzerine öğretmenlik yaptı.

1974 yılında, Amen, the classic i ve Gilgameş'i Limited Editions Club için "Dokuz 3-renk tahta resim kalıbı", 7 bölüm-sayfa siyah-beyaz tahta resim kalıpları ve linolyum kesimler ile illüstre etmiştir.

Irving Amen'in, birçok büyük sanat galerilerinde ve New York'taki Modern Sanatlar Müzesi ve Washington'daki Smithsonian Kurumu'nun Amerikan Tarih Müzesi gibi dünyanın birçok müzesinde eserleri sergilenir.

Amen'in birçok çalışmasında Yahudi teması vardır. Columbus Ohio'daki Agudas Achim Cemaati'ndeki 20 pencerenin hazırlanışı onun bir başyapıtıdır. Bu başyapıt İsrail'in yirmi kabilesini temsil eder.

Amen'in çalışmalarındaki temaların çoğu kadınlar, çocuklar ve müzikten oluşur. Satranç, Venedik ve Don Kişot diğer çalışmalarının konuları arasındadır.

1918 doğumlular
2011 yılında ölenler
20. yüzyıl Amerikalı ressamları
21. yüzyıl Amerikalı ressamları
Yahudi asıllı Amerikalılar

Irving Amen


Regiomontanus ist ein Einschlagkrater im Südwesten der Mondvorderseite, östlich des Mare Nubium, unmittelbar südlich des Kraters Purbach und westlich von Werner.

Der ovale Kraterrand ist sehr stark erodiert.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem deutschen Astronomen und Mathematiker Regiomontanus (eigentlich Johannes Müller) offiziell benannt.

Weblinks

 Regiomontanus auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)
Regiomontanus als Namensgeber

Regiomontanus (Mondkrater)


Cinq Nouvelles du cerveau est un film documentaire suisse et français réalisé par Jean-Stéphane Bron, sorti en 2021.

Synopsis
Le film aborde la recherche actuelle dans le domaine des neurosciences et de l'intelligence artificielle, ses applications et les questions existentielles qu'elle suscite concernant la conscience et l'intelligence humaine, et l'avenir de l'espèce humaine. Il est divisé en cinq chapitres, centrés chacun sur une personnalité différente.

 Chapitre 1 : il est centré sur Alexandre Pouget, neuroscientifique travaillant sur les réseaux de neurones biologiques et artificiels, et sur son fils, étudiant en intelligence artificielle.
 Chapitre 2 : il présente Christof Koch, qui cherche à élucider le mystère de la conscience et de ses relations avec le cerveau.
 Chapitre 3 : Niels Birbaumer travaille dans le domaine de la neurotechnologie, avec des patients atteints de locked-in syndrom, et cherche à développer des interfaces homme-machine pour communiquer avec eux.
 Chapitre 4 : David Rudrauf cherche à développer une conscience artificielle chez des robots. Serge Tisseron s'intéresse aux relations entre les humains et les robots.
 Chapitre 5 : Aude Billard travaille sur l'apprentissage chez les robots.

Fiche technique

 Titre : Cinq Nouvelles du cerveau
 Réalisation : Jean-Stéphane Bron
 Scénario : Jean-Stéphane Bron
 Photographie : Éponine Momenceau
 Musique : Christian Garcia
 Montage : Julie Lena
 Sociétés de production : Les Films Pélléas - Bande à Part Films
 Pays de production :  -
 Durée : 103 minutes
 Langues : français, anglais, allemand, italien
 Dates de sortie :
 Suisse romande :
 France :

Personnalités présentes dans le film

 Christof Koch

 Aude Billard
 Serge Tisseron

 David Rudrauf

Production

Genèse du film
Selon Jean-Stéphane Bron, il souhaitait à l'origine faire un documentaire "de science-fiction". Son intérêt pour l'intelligence artificielle trouve son origine dans sa fascination pour la science. Il estime d'ailleurs que la démarche scientifique a des points communs avec celle du documentariste. Il n'a pas eu de problèmes pour trouver des scientifiques et les convaincre d'apparaître dans le film.

Accueil critique
Sur le site Allociné, le film obtient une note moyenne de 3.7/5, sur la base de 15 critiques presse.

Distinction

 Nomination au prix du cinéma suisse 2021, catégorie documentaire

Notes et références

Liens externes

Film suisse sorti en 2021
Film français sorti en 2021
Film documentaire français
Film documentaire suisse
Film des Films Pelléas
Film documentaire sur la science

Cinq Nouvelles du cerveau


Kenneth Godfredsson (o Godredson, m. 1014), también Kenneth mac Gofraid fue un caudillo hiberno-nórdico, rey vikingo de Mann.

El historiador Mike Ashley considera que fue uno de los hijos de Gofraid mac Arailt y por lo tanto hermano de Ragnald Godfredsson. De hecho se desconoce si llegó a ser soberano absoluto de Mann o si fue sometido a Sigurd el Fuerte, jarl de las Orcadas que también gobernó Mann en aquel periodo.

En este contexto, Kenneth sería el padre de Sven Kennethson según los Anales de Tigernach.

Referencias

Bibliografía
 Brooke, Daphne, "Gall-Gaidhil and Galloway" (Richard Oram et Geoffrey P. Stell, éd.) Galloway: Land and Lordship., Scottish Society for Northern Studies, Edimburgo, 1991 ISBN 0-9505994-6-8

Reyes vikingos de Dinamarca del siglo X
Reyes vikingos de la Isla de Man del siglo XI

Kenneth Godfredsson


Die Commune associée ist eine seit 1971 in Frankreich bestehende Form der Verwaltungsgliederung, die es eingemeindeten Kommunen ermöglicht, gewisse Kompetenzen zu behalten. Am 1. Januar 2009 gab es 710 solcher Gemeinden.

Communes associées verfügen über eine eigene Mairie mit eingeschränkten Rechten. Dazu besitzen sie einen eigenen Rat, der dem Maire (Bürgermeister) der gesamten Gemeinde Vorschläge machen darf. Des Weiteren gibt es in den Communes associées ein soziales Zentrum sowie eine Wahleinrichtung.

Eingerichtet wurde diese Möglichkeit der Gemeindefusion mit dem so genannten Loi Marcellin. Die Zahl der Communes associées stieg bis auf 1011 im Jahr 1977. Seither hat ihre Zahl wieder abgenommen.

Siehe auch
 Unechte Teilortswahl im Kommunalrecht Baden-Württembergs

Weblinks
 Gesetz vom 16. Juli 1971
 Communes associées in Französisch-Polynesien

Commune associée
Commune associée

Commune associée


An Hederorkis seychellensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean Marie Bosser. An Hederorkis seychellensis in nahilalakip ha genus nga Hederorkis, ngan familia nga Orchidaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hederorkis

Hederorkis seychellensis


Marussia F1 Team fue una escudería de Fórmula 1 que formó parte de la categoría desde la temporada 2012 hasta la temporada 2015, donde fue reemplazada por Manor. Estuvo controlada por la empresa Marussia Motors, tras adquirir dicha sociedad del antiguo equipo británico Virgin Racing, que ya corrió en 2011 bajo bandera rusa y con el patrocinio de Marussia Motors.

De cara a su primera temporada dentro de la F1 el equipo ruso mantuvo los motores Cosworth implementados por su antecesor Virgin, y mantuvo áreas del desarrollo del monoplaza en asociación con McLaren, buscando así mejorar los resultados conseguidos por sus antepasados. Las mismas consisten en la utilización de las instalaciones del equipo inglés, incluyendo el desarrollo del túnel de viento.

Historia

Temporada 2012
La escudería confirmó la continuidad de Timo Glock, que había renovado a largo plazo con Virgin Racing, como primer piloto; así como el fichaje del joven piloto francés Charles Pic, de 21 años y sin experiencia dentro de la máxima categoría del automovilismo, como su compañero de equipo. Como pilotos probadores, ficharon a la española María de Villota, sustituida tras su accidente por el joven Max Chilton. Por otra parte, el diseño del coche estuvo a cargo de Pat Symonds.

Su nuevo monoplaza, el MR01, no pasó las pruebas de choque a tiempo y el equipo tuvo que debutar en Australia sin haber probado el coche en ninguna prueba oficial, ya que sus pilotos rodaron con el coche de  y sólo probaron el nuevo en un evento privado.

A pesar de llegar a Australia prácticamente sin probar el Marussia MR01, el equipo consigue superar el 107% en clasificación y llegar en 14.º y 15.º puesto en carrera. Estos buenos resultados les hicieron conservar el 10.º puesto en constructores durante las primeras pruebas, pero poco a poco se ven alcanzados por HRT y Caterham les quita la 10.ª plaza del campeonato de escuderías. Sin embargo, en carrera todavía mantienen a raya a los HRT y así siguen en 11.º puesto en el mundial de constructores, con dos decimocuartos lugares como mejor resultado en un GP. En un accidentado GP de Singapur, Timo Glock da la sorpresa al terminar en 12.º puesto y así permite a Marussia superar a Caterham en el mundial. Sin embargo, la escudería malaya recuperó esa posición gracias a una 11.ª plaza en la última carrera, dejando finalmente a Marussia penúltima en el campeonato.

Temporada 2013
Tras la marcha de Charles Pic, Max Chilton (4.º clasificado en la GP2 Series) fue contratado como nuevo compañero de equipo de Timo Glock. Pero en enero de 2013, Glock y Marussia anunciaron la terminación de su contrato por mutuo acuerdo, a causa de la actual coyuntura económica que motiva a la escudería para tomar esta decisión en busca de su supervivencia. En su lugar llegó Luiz Razia, también proveniente de la GP2. Sin embargo, tras sólo 23 días, la escudería rescindió su contrato con el brasileño (al parecer por impagos de sus patrocinadores) y contrató a Jules Bianchi. El piloto de pruebas es Rodolfo González. Este año, el equipo angloruso espera alcanzar a las escuderías establecidas.

El comienzo de  fue esperanzador para Marussia, ya que se mostraron más competitivos que Caterham, especialmente de la mano de Jules Bianchi, cuyo 13.º puesto en Malasia permite al equipo acceder a la 10.ª posición del campeonato. Tras quedar por delante de Caterham en 5 de las 7 primeras carreras, la escudería anglomalaya va limando las distancias con Marussia (cuya última actualización aerodinámica con cierta entidad llegó en Barcelona) y se sitúan a un nivel similar a media temporada.

El 16 de julio, Marussia confirma que usará motores Ferrari a partir de , mientras que Pat Symonds abandona la escudería para incorporarse a Williams.

Finalmente, la escudería anglo-rusa consigue superar a Caterham en el campeonato de constructores, terminando en 10.º y penúltimo puesto.

Temporada 2014

Tanto Jules Bianchi como Max Chilton fueron confirmados para .

En el GP de Mónaco, Marussia logró los primeros (y a la postre únicos) puntos de su historia gracias a la 9.ª posición de Bianchi, convirtiéndose así en el primer constructor ruso que consigue puntuar en la máxima categoría.

En el GP de Bélgica, Alexander Rossi fue nombrado para sustituir a Max Chilton debido a problemas contractuales con el piloto británico, pero finalmente el equipo hizo marcha atrás.

En el GP de Japón, Jules Bianchi sufrió un fuerte accidente al estrellarse contra una grúa, lo que le provocó graves lesiones en la cabeza, y posteriormente su muerte nueve meses después. Su asiento no fue ocupado por respeto al piloto en la siguiente carrera, el GP de Rusia.

La complicada situación económica del equipo, que entra en concurso de acreedores, hace que reciba un permiso especial de Bernie Ecclestone para ausentarse en Estados Unidos y Brasil a la espera de encontrar un comprador que asegure su supervivencia.

Temporada 2015
Manor Motorsport compró derechos del equipo en 2015 y se confirmó la participación en la temporada como Manor Marussia F1 Team, pero Marussia siguió siendo constructor de los coches. Sus pilotos titulares fueron Will Stevens y Roberto Merhi y usaron una versión "B" del coche anterior. En 2016, el equipo finalmente pasó a denominarse Manor Racing.

Resultados

Monoplazas
La siguiente galería muestra los tres modelos utilizados por Marussia F1 Team en Fórmula 1.

 2012-2015

Véase también
 Marussia Motors
 Virgin Racing
 Manor Racing

Referencias

Enlaces externos

Marussia F1 Team


An Dendrobium hosei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henry Nicholas Ridley. An Dendrobium hosei in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium hosei


Clinton Eastwood Jr (d. 31 Mayıs 1930, San Francisco), Amerikalı sinema oyuncusu, yönetmen, yapımcı, besteci.

Yaşamı
Clint Eastwood, 31 Mayıs 1930'da çelik işçisi babanın oğlu olarak dünyaya geldi. 1950'li yıllarda B sınıfı filmlerde haftalık 75 dolarlık bir ücretle yan karakterleri oynadı. Bazı stüdyolar, adem elmasının çok çıkık olduğu gerekçesiyle kendisine rol vermediler. Eastwood, oyunculuk konusundaki kararlılığını koruyarak ve oynadığı filmlerden arta kalan zamanlarında yüzme havuzları için çukur kazarak hayatını devam ettirdi. İlk çıkışını, 1959-1966 yılları arasında yayınlanan Rawhide adlı televizyon dizisindeki Rowdy Yates karakterini canlandırarak yaptı.

Ancak Eastwood'un asıl çıkışı, 1964 yapımı Bir Avuç Dolar ve takiben 1965 yapımı Birkaç Dolar İçin filmi ile olmuştur. 1966 senesinde, aynı serinin son filmi İyi, Kötü ve Çirkin ile Eastwood, artık dünya çapında tanınan bir oyuncu haline geldi. 1971 yılında Play Misty For Me ve The Beguiled filmleri ile büyük bir başarı yakaladı. Yine 1971 yapımı Dirty Harry isimli filmde, kendi yöntemleri ile suçluları yakalayan müfettiş Harry Callahan rolü ile, o güne dek canlandırılmamış olan "kendi başına buyruk" polis karakteri imgesini geliştirdi.

1980'li yıllarda, iyi yapımlarda oynamış olmasına rağmen, önceki yıllar kadar büyük çıkışlar yapamadı. Ama 1990'ların başında, gerek yönettiği, gerekse oynadığı filmlerle sinema dünyasına yeni sürprizler kazandırdı. 1992'de yönettiği ve oynadığı Unforgiven adlı film ile en iyi yönetmen Oscar'ını kazandı ve en iyi oyuncu ödülüne aday gösterildi.

Eastwood bu güne kadar, 60'tan fazla film ve TV yapımında oynamış, 30 film yönetmiş, 25 filmin yapımcılığını üstlenmiş, 10 filmin müziklerini bestelemiş ve soundtrack'lerine imza atmıştır.

Maggie Johnson ve Dina Eastwood (ikinci eşi) ile iki evilik yaptı ve yedi çocuğu var.

Filmleri

Yönetmen olarak

 2021 Cry Macho
 2018 The Mule / Kaçakçı
 2016 Sully / Sully
 2015 American Sniper / Keskin Nişancı
 2011 J. Edgar
 2010 Hereafter
 2009 Invictus / Yenilmez
 2008 Gran Torino / Gran Torino
 2008 Changeling / Sahtekar
 2006 Letters from Iwo Jima / Iwo Jima'dan Mektuplar
 2006 Flags of Our Fathers / Atalarımızın Bayrakları
 2004 Million Dollar Baby / Milyon Dolarlık Bebek
 2003 The Blues (TV) / Blues
 2003 Mystic River / Gizemli Nehir
 2002 Blood Work / Kanlı İş
 2000 Space Cowboys / Uzay Kovboyları
 1999 True Crime / Gerçek Suç
 1997 Midnight in the Garden of Good and Evil / İyi ve Kötü'nün Bahçesinde Gece
 1997 Absolute Power / Mutlak Güç
 1995 The Bridges of Madison County / Madison County Köprüleri
 1993 A Perfect World / Kusursuz Dünya
 1992 Affedilmeyen
 1990 The Rookie / Çaylak
 1990 White Hunter Black Heart / Beyaz Avcı, Kara Yürek
 1988 Bird / Bird

 1986 Heartbreak Ridge / Zorlu Yokuş
 1985 Amazing Stories (TV) / İnanılmaz Hikâyeler
 1985 Pale Rider / Namludaki Adalet
 1983 Sudden Impact / Kirli Harry: Ani Darbe
 1982 Honkytonk Man / Müzikhol
 1982 Firefox / Firefox Harekâtı
 1980 Bronco Billy / Bronco Billy
 1977 The Gauntlet / Düello
 1976 The Outlaw Josey Wales / Kanunsuz Josey Wales
 1975 The Eiger Sanction / Zirvede Ölüm
 1973 Breezy / Esinti
 1973 High Plains Drifter / Kasabadaki Yabancı
 1971 Play Misty for Me / Ölümün Sesi
 1971 The Beguiled / Kadın Affetmez

Oyuncu

 2021 Cry Macho
 2018 The Mule (Kaçakçı)
 2008 Gran Torino
 2004 Million Dollar Baby (Milyon Dolarlık Bebek)
 2002 Blood Work
 2000 Space Cowboys (Uzay Kovboyları)
 1999 True Crime
 1997 Absolute Power
 1995 The Bridges of Madison County (Yasak İlişki)
 1993 Kusursuz Dünya (A Perfect World)
 1993 In the Line of Fire / Ateş Hattında
 1992 Unforgiven / Affedilmeyen
 1990 The Rookie / Çaylak
 1990 White Hunter Black Heart / Beyaz Avcı, Kara Yürek
 1989 Pink Cadillac / Pembe Cadillac
 1988 The Dead Pool / Kirli Harry: Ölüm Havuzu
 1986 Heartbreak Ridge / Zorlu Yokuş
 1985 Pale Rider / Namludaki Adalet
 1984 City Heat / Şehrin Ateşi
 1984 Tightrope / Düğüm
 1983 Sudden Impact / Kirli Harry: Ani Darbe
 1982 Honkytonk Man / Müzikholdeki Adam
 1982 Firefox
 1980 Any Which Way You Can / Ne Yaparsan Yap, Yap
 1980 Bronco Billy / Bronco Billy
 1979 Escape from Alcatraz / Alkatraz'dan Kaçış
 1978 Every Which Way But Loose / Her Ne Yaparsan yap, Boşver
 1977 The Gauntlet / Düello
 1976 The Enforcer / Kirli Harry: Uygulayıcı
 1976 The Outlaw Josey Wales / Kanunsuz Josey Wales
 1975 The Eiger Sanction / Zirvede Ölüm
 1974 Thunderbolt and Lightfoot / Yıldırım ve Hafifayak
 1973 Magnum Force / Kirli Harry: Magnum Gücü
 1973 Breezy / Esinti

 1973 High Plains Drifter / Kasabadaki Yabancı
 1972 Joe Kidd / Joe Kidd
 1971 Dirty Harry / Kirli Adam
 1971 Play Misty for Me / Ölümün Sessi
 1971 The Beguiled / Kadın Affetmez
 1970 Two Mules for Sister Sara / El Torida
 1970 Kelly's Heroes / Çılgın Savaşçılar
 1969 Paint Your Wagon / Altın Avcıları
 1968 Where Eagles Dare / Kartal Yuvası
 1968 Coogan's Bluff / Ölüm Oyunu
 1968 Hang 'Em High / Onları Yükseğe As
 1967 The Magnificent Stranger / Muhteşem Yabancı
 1967 The Witches / Cadılar
 1966 Il buono, il brutto, il cattivo / İyi, Kötü ve Çirkin
 1965 For a Few Dollars More / Birkaç Dolar İçin
 1964 A Fistful of Dollars / Bir Avuç Dolar
 1959 Maverick (TV) / Maverick
 1959 Rawhide (TV) / Dolu Dizgin (Dizi)
 1958 With You in My Arms / Kollarımda Sen
 1958 Ambush at Cimarron Pass / Cimarron Geçidinde Pusu
 1958 Navy Log / Donanma Günlüğü
 1957 Escapade in Japan / Japonya'dan Kaçış
 1957 West Point (TV) / Batı Noktası (TV)
 1956 Death Valley Days (TV) / Ölüm Vadisinde Günler
 1956 The First Traveling Saleslady / İlk Kadın Seyyar Satıcı
 1956 Away All Boats / Tüm Botlar İleri
 1956 Star in the Dust / Tozlu Yıldız
 1956 Never Say Goodbye / Asla Elveda Deme
 1956 Highway Patrol (TV) / Otoyol Devriyesi (TV)
 1955 Tarantula / Tarantula
 1955 Lady Godiva of Coventry / Covenrty'li Leydi Godiva
 1955 Francis in the Navy / Francis Donanma'da
 1955 Revenge of the Creature / Yaratığın İntikamı

Kaynakça
 ClintEastwood.net (İngilizce)

Dış bağlantılar

 Clint Eastwood la légende (Fransızca)
 Senses of Cinema: Great Directors Critical Database  (İngilizce)
 Clint Eastwood röportaj (İngilizce)
 100 Clint Eastwood Resmi

1930 doğumlular
San Francisco doğumlular
Amerikalı film yönetmenleri
Amerikalı erkek sinema oyuncuları
Amerikalı erkek dizi oyuncuları
Amerikalı film yapımcıları
Amerikalı country müzisyenleri
İngiliz asıllı Amerikalılar
İrlanda asıllı Amerikalılar
İskoç asıllı Amerikalılar
Hollanda asıllı Amerikalılar
Carmel-by-the-Sea belediye başkanları
En İyi Yönetmen Akademi Ödülü sahipleri
En İyi Film Akademi Ödülü sahibi filmlerin yapımcıları
César Ödülü sahipleri
Akira Kurosava Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Altın Küre Ödülü sahipleri
Ekran Oyuncuları Derneği Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
En İyi Yönetmen Los Angeles Sinema Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen National Board of Review Ödülü sahipleri
Altın Küre Ödülü sahipleri
Cecil B. DeMille Onur Ödülü sahipleri
21. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
Fellini Ödülü sahipleri
Amerikalı caz bestecileri
Amerikalı ateistler
Amerikalı hayırseverler
Amerikalı yatırımcılar
Kennedy Center Onur Ödülü sahipleri
Amerikalı film müziği bestecileri
Amerikalı lokantacılar
National Board of Review Ödülü sahipleri
En İyi Erkek Oyuncu National Board of Review Ödülü sahipleri
Ekran Oyuncuları Derneği Yaşam Başarı Ödülü sahipleri
New York Film Eleştirmenleri Birliği Ödülü sahipleri
New York Film Eleştirmenleri Birliği En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Chicago Sinema Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
Irving G. Thalberg Anı Ödülü sahipleri
BAFTA Los Angeles Britanya Ödülleri sahipleri
En İyi Özgün Şarkı Satellite Ödülü sahipleri
Yaşam Boyu Başarı Altın Aslan Ödülü sahipleri

Clint Eastwood


Die Anarchisten: Kulturgemälde aus dem Ende des XIX Jahrhunderts ( Os Anarquistas: Um Retrato da Civilização no Fim do Século XIX ) é um livro do escritor anarquista John Henry Mackay publicado em alemão e inglês em 1891. É a obra mais conhecida e mais lida de Mackay, tornando-o famoso da noite para o dia. Mackay deixou claro no subtítulo do livro que não pretendia ser um romance e reclamou quando foi criticado como tal, declarando que era propaganda. Uma tradução em iídiche de Abraham Frumkin foi publicada em Londres em 1908 pelo Worker's Friend Group, com uma introdução do editor do jornal, o proeminente anarquista londrino Rudolf Rocker . Também foi traduzido para o tcheco, holandês, francês, italiano, russo, espanhol e sueco. Die Anarchisten vendeu 6.500 cópias na Alemanha em 1903, 8.000 em 1911 e mais de 15.000 na época da morte do autor em 1933.

Die Anarchisten é um relato semi-ficcional do ano de Mackay em Londres, desde a primavera de 1887 até o ano seguinte, escrito a partir da perspectiva do protagonista e substituto do autor, Carrard Auban. Ele narra a conversão de Mackay à filosofia individualista de Max Stirner, a quem o livro é dedicado. Nele, Mackay contrapõe desfavoravelmente o então predominante anarquismo comunista com o anarquismo individualista, para o qual ele havia sido conquistado por Benjamin R. Tucker, e que Auban representa em face de seu homólogo comunista Otto Trupp (cuja posição é semelhante ao de Gustav Landauer ). Grande parte do livro se concentra em discussões entre os defensores anarquistas da violência, sintetizados por Trupp, e aqueles como Auban, que acreditam que a propaganda do ato inadvertidamente fortalece as autoridades que procura minar. O estudioso Mackay Thomas Riley comenta:

Influência e recepção
Die Anarchisten provou ser influente. De acordo com uma observação de Rocker em 1927, a publicação do livro em Zurique em 1891 causou considerável entusiasmo nos círculos anarquistas, que até então não estavam familiarizados com qualquer forma de anarquismo que não fosse o anarquismo comunista que eles subscreviam uniformemente. Ele estabeleceu firmemente a filosofia de Stirner no movimento anarquista alemão . O livro influenciou o compositor romântico Richard Strauss, que o leu avidamente e teria se envolvido em uma discussão acalorada sobre ele horas antes da abertura de sua primeira ópera, Guntram .

Um companheiro para a literatura alemã do século XX descreve o trabalho como "um retrato hábil da vida cultural na Alemanha no final do século XIX". O historiador anarquista Paul Avrich achou o livro "notável", enquanto seu homólogo George Woodcock comentou que revelava que Mackay era "uma espécie de Gissing libertário inferior". Em suas memórias, o filósofo austríaco Rudolf Steiner escreveu sobre o livro:

Ver também

 escolas de pensamento anarquistas
 Anarquismo individualista

Bibliografia

Leitura adicional

Ligações externas

 Die Anarchisten at the Anarchy Archives, tradução original de George Schumm

Livros anarquistas
Livros de 1891

Die Anarchisten


The Fifteenth United States Army, commonly known as Fifteenth Army, was a field army of the United States in the European Theater of World War II. It was the last United States field army to see service in northwestern Europe during the war and was commanded by General George S. Patton until his death in December 1945. The Fifteenth Army served two separate missions while assigned to the area. During the later stages of the war its mission was the training and rehabilitation of units and acting as a defensive line against counterattacks. After World War II its mission was to carry out occupation duties and to gather historical information related to the European Theater of Operations. Fifteenth Army was inactivated at Bad Nauheim, Germany, in 1946.

Formation
Fifteenth Army was first activated August 21, 1944 at Fort Sam Houston, Texas, by a transfer of a group of personnel from the Fourth United States Army. No general officer was included in the transfer. Major General John P. Lucas was commanding general designate of the new Fifteenth Army in addition to his other duties. Headquarters, Fifteenth Army was then assigned to the Fourth Army.

On 18 October 1944 an advanced detachment was directed to report to the New York Port of Embarkation. From November 2, 1944 until January 2, 1945 at such time as Fifteenth Army left Ft. Sam Houston, Texas, bound for movement overseas, Colonel Louis Compton was designated commander of Fifteenth Army. From New York, on 3 November, they sailed bound for Greenock, Scotland on the Queen Mary, arriving November 10, 1944. The detachment proceeded to an estate called Doddington Hall in Cheshire, England, where they were billeted with XXII Corps which later came under operational control of Fifteenth Army.

The main body of the Fifteenth Army sailed from New York aboard the Aquitania on November 15, 1944 and dropped anchor in the Firth of Clyde off Gourock, Scotland on November 22. On 2November 24, the temporary Fifteenth Army Headquarters began operations at Doddington Hall.

On November 25, 1944 orders were given to place Fifteenth Army under 12th Army Group. Organization continued with a command post established at Chateau d'Ardennes although the main components of the Fifteenth remained in England. As the German offensive now known as the Battle of the Bulge began, the CP was in danger and the headquarters evacuated to Cerfontaine, Belgium. The headquarters moved again on 24 December 1944 to Fme de Suippes in France.

On December 25, 1944 the main body left Doddington Hall for a staging area in Southampton, England and boarded the British landing ship Empire Javelin the next afternoon. The Fifteenth Army headquarters consisted of 208 officers and 624 enlisted men. An additional 652 men plus the British crew were on board. Crossing the English Channel a few days later, on December 28, 1944, an explosion rocked the ship, possibly from a mine.  A French frigate, L'Escarmouche, and some smaller vessels came to the rescue. L'Escarmouche was attached to the side of the Empire Javelin and many of the men jumped from the deck of the Empire Javelin to L'Escarmouche. Some men were rescued from life rafts and one life boat and some were pulled out of the water. About 10 minutes after a second explosion, the Empire Javelin sank at about 5:25 pm. Thirteen men were missing in action and 20 men were injured in this incident.

European Theater of Operations

Major General Ray E. Porter assumed command of the Fifteenth Army on January 2, 1945. No staff accompanied him and he directed the Acting Chief of Staff, Colonel Donegan, to retain his duties. The next day General Porter called together all section chiefs of the Fifteenth and outlined the mission of the Fifteenth and explained its assignment to Twelfth Army Group and SHAEF.

On January 16, 1945 Lieutenant General Leonard T. Gerow assumed command of the Fifteenth Army.

From mid-January 1945 until March, Fifteenth Army was charged with rehabilitating, re-equipping and training various units of the 12th Army Group that had suffered heavy losses during the Ardennes campaign. It processed all new units which arrived at northern European ports through the staging areas until their 12th Army Group assignment.

General Eisenhower assigned the Fifteenth Army to Twelfth Army Group to hold the Ruhr Pocket along the Rhine. Ninth Army and First Army were to pressure the German defenders from the north, east, and south. Eighteen days later, the First and Ninth armies met at Paderborn, with Fifteenth holding the western side of the encirclement.

On March 15, 1945 the Fifteenth Army assumed command of the forces that were bottling up the German forces left behind in the French Atlantic ports. Fifteenth Army also turned east and assumed a defensive position (using XXII Corps) on the west bank of the Rhine from Bonn to Hamburg.

Fifteenth Army never entered the main line of battle. However, its formations did see some action, when it contained and then reduced the enormous Ruhr Pocket from the west during April 1945 in conjunction with elements of Ninth Army. This resulted in the capture of 325,000 German prisoners. Fifteenth Army would take over occupation duties in the region as Ninth Army and First Army pushed farther into Germany.

In April 1945 the Fifteenth Army crossed the Rhine, 2–3 weeks behind the other Allied Field Armies. It took over responsibility for the Hesse, Saarland, Pfalz, and Rhine provinces, where it processed Axis POWs, Disarmed Enemy Forces and Displaced Persons.

After V-E Day, Fifteenth Army's task was to organize the Theater General Board whose purpose was to study, analyze and document past operations in the European Theater. Some intelligence gathering interviews were also conducted by divisions of the Fifteenth Army.

Military occupation of Germany

The Fifteenth Army was originally intended to command occupation forces in the Rhine Province, Saarland, Palatinate (Pfalz), and part of Hesse, areas now primarily parts of the German states of North Rhine-Westphalia, the Rhineland-Palatinate and Saarland. However, in the summer of 1945, the occupation mission in this sector was assumed in the north by the British Army and in the south by the French Army.

Subsequently, the Fifteenth Army consisted solely of a small staff quartered at Bad Nauheim in the interior of Germany. It consisted of a headquarters and special troops assigned to gather historical data on Allied operations during the war. The Fifteenth Army was headquartered at Bad Neuenahr (within walking distance to Ahrweiler) beginning in late May 1945, according to the diary of one of the soldiers. The men would walk to Ahrweiler during their free time.

During the Occupation, on May 2, 1945 the Fifteenth Army received for safekeeping the Holy Crown of St. Stephen of Hungary. It was transferred for storage at Fort Knox, Kentucky and returned to the Hungarian Government 5 January 1978.

General Gerow remained in command of Fifteenth Army until he was succeeded by General George S. Patton who was appointed Commander, Fifteenth United States Army, and President of the European Theater General Board on 14 October 1945. This appointment was a transfer from Third United States Army. The move took away much of the power Patton had in Bavaria in post-War Germany while attempting to maintain some respect for his accomplishments in the war. By this point the Fifteenth was a small organization concerned with documentation of tactical lessons to be learned from the war. Patton was unhappy with the transfer from Third Army but told friends the transfer was in line with what was his favorite mental occupation since he was seven years old: the study of war.

Coincidentally, 1st Lieutenant John Eisenhower, son of General Dwight D. Eisenhower, had only recently (September, 1945) been assigned to Fifteenth Army. In his book General Ike: A Personal Reminiscence he writes that one day in October 1945 'Ike' told him I had to fire George Patton today.  John Eisenhower then served under Patton for a short time.

Death of Patton

Continuing as commander of Fifteenth Army, in November 1945 Patton replaced General Eisenhower as commander of U.S. Forces in Europe when Eisenhower was reassigned as Army Chief of Staff. Patton was very conflicted during this time, and even considered resigning from the Army (instead of retiring, which would leave him still subject to Army regulations). Saying that a hunting trip might be a good outing to take his mind off his present difficulties, he set out by car on December 8 to go pheasant hunting. On the way General Patton's staff car was involved in a collision and he died from his injuries on December 21.

Major General Hobart R. Gay became commander of the Fifteenth Army in January 1946. Gay had been Chief of Staff of Third U.S. Army from February 1944 to October 1945, and then Chief of Staff of Fifteenth Army. He remained commander of Fifteenth Army for only about a month, becoming commander of the 1st Armored Division in February 1946.

Inactivation
Headquarters and Headquarters Company, Fifteenth Army, was inactivated on January 31, 1946, at Bad Nauheim, Germany.

Subordinate units
 XVIII Airborne Corps (21 January 1945 to June 1945)
 XXII Corps (21 January 1945 to 20 January 1946)
 XXIII Corps (21 January 1945 to 31 January 1946)
 13th Armored Division (from 21 January 1945 to 30 March 1945)
 20th Armored Division (from 29 January 1945 to 11 April 1945)
 28th Infantry Division (from 10 April 1945 to VE Day)
 54th Anti-Aircraft Artillery Brigade
 55th Anti-Aircraft Artillery Brigade
 66th Infantry Division (from 31 March to 1 June 1945)
 82d Airborne Division, XXII Corps (from 31 March 1945 to 29 April 1945)
 86th Infantry Division (from 30 January 1945 to 5 April 1945)
 94th Infantry Division, XXII Corps (from 29 March 1945 to 14 June 1945)
 95th Infantry Division, XXII Corps (from 31 March 1945 to 1 April 1945)
 97th Chemical Mortar Battalion
 106th Infantry Division (from 10 March 1945; after 15 April 1945 remained in Fifteenth Army attached to ADSEC)
 294th Field Artillery Observation Battalion
 315th Counter Intelligence Corps Detachment
 332d Engineer General Service Regiment
 351st Field Artillery Battalion (from 21 December 1944 to 7 April 1945)
 606th Engineer Camouflage Battalion (from 29 January 1945)
 508th Military Police Battalion (from January 1945)
 569th Field Artillery Battalion (from 30 April to 15 June 1945)
 1282d Engineer Construction Battalion
 1700th Engineer Combat Battalion (from February 1945)

(list is incomplete)

Commanders
 Major General John P. Lucas, 14 August 1944 – 2 November 1944
 Colonel Louis Compton, 2 November 1944 – 2 January 1945
 Major General Ray E. Porter, 8 January 1945 – 16 January 1945
 Lieutenant General Leonard T. Gerow, 16 January 1945 – 21 October 1945
 General George S. Patton, 21 October 1945 – 21 December 1945
 Major General Hobart Gay, 21 December 1945 – 31 January 1946

References

Further reading

External links
 15th Army, Bad Nauheim, 1945

1944 establishments in Texas
1946 disestablishments in Germany
015 Army
Military units and formations of the United States Army in World War II
Military units and formations established in 1944
Military units and formations disestablished in 1946

Fifteenth United States Army


هذه قائمة الحكام في المغرب منذ الفتح الإسلامي وحتى الدولة الحديثة. وتفاديا لتكرار نفس الاسم لشخصين مختلفين، تم اعتماد الفترة الزمنية للحياة وللحكم ما أمكن. وكان المغاربة يطلقون على الحاكم لقب السلطان ومنذ عهد الاستقلال عام 1956 بدأ استخدام لقب ملك.

إمارة نكور
 صالح بن منصور عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 710م - 750م
 المعتصم بن صالح عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 750 - 750م
 إدريس بن صالح عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 750 - 760م
 سعيد بن إدريس عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 760م	- 804م.
 صالح بن سعيد عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 804م - 864م
 سعيد بن صالح عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 864م	- 916م
 صالح بن سعيد اليتيم عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 917م	- 927م
 عبد البديع المؤيد بن صالح عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 927م	- 929م
 أبو أيوب إسماعيل عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 929م	- 932م
 موسى بن المعتصم عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 932م -941م
 عبد السميع بن جرثم عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 941م - 948م
 جرثم بن أحمد بن زيادة الله عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 948م	- 971	م

الأدارسة

 إدريس بن عبد الله المعروف بـ «إدريس الأول» عاش بين 722 - 793 وحكم بين 788 - 793
 إدريس الثاني عاش بين 793 - 828 وحكم بين 807 - 828
 محمد بن إدريس عاش بين؟؟؟ - 836 وحكم بين 828 - 836
 علي بن محمد المعروف بـ «علي الأول» عاش بين؟؟؟ - 849 وحكم بين 836 - 848
 يحيى بن محمد المعروف بـ «يحيى الأول» عاش بين؟؟؟ - 848 وحكم بين 848 - 864
 يحيى بن يحيى المعروف بـ «يحيى الثاني» عاش بين؟؟؟ - 874 وحكم بين 864 - 874
 علي بن عمر بن إدريس المعروف بـ «علي الثاني» عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 874 - 883
 يحيى بن القاسم بن إدريس المعروف بـ «يحيى الثالث» عاش بين؟؟؟ - 904 وحكم بين 883 - 904
 يحيى بن إدريس بن عمر المعروف بـ «يحيى الرابع» عاش بين؟؟؟ - 934 وحكم بين 904 - 917

 في منطقة الريف وبداية تدخل الفاطميين
 الحسن الحجام بن محمد بن القاسم عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 905 - 922
 القاسم كنون بن إبراهيم عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 937 - 925
 أبو العيش أحمد بن كنون عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 948 - 959
 الحسن بن كنون عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ وحكم بين 959 - 985 المعروف بـ الحسن الثاني الإدريسي

البورغواطيون - إمارة بورغواطة
 طريف المتغاري.
 صالح بن طريف، الذي أعلن نفسه نبيا سنة 744, واختفى في سن الـ 47، واعدا بالعودة المُنتظرة.
 إلياس بن صالح (792 - 842) ، الذي قيل أنه جاهر بالإسلام علنا لكنه اعتنق دين صالح سرا، وتوفي في السنة خمسين من حكمه.
 يونس بن إلياس (842 - 888) هو الصانع الرسمي لديانة صالح حيث قتل جميع الذين لم يعتنقوا ديانته (قتل 7770 شخصا وفقا لمصادر ابن خلدون، في مكان يسمى تاملوكيفت). والملفت للنظر، ما يُقال من أدائه فريضة الحج. توفي في السنة الرابعة من حكمه.
 أبو غافر محمد (888 - 917)، وقد سُمي أيضا بالنبي (طبقا لسرد ابن خلدون لأحد القصائد) وكان له 44 زوجة والعديد من الأبناء. توفي في السنة التاسعة والعشرين من حكمه.
 أبو الأنصار عبد الله (917 - 961)، دُفن في أمسلخت. توفي في السنة الرابعة من حكمه.
 أبو منصور عيسى (961 - ؟؟؟) كان عمره 22 عاما عندما أصبح ملكا.

المغراويون - الإمارة المغراوية
 مقاتل بن عطية المغراوي حكم بين 986 - 988
 زيري بن عطية المغراوي حكم بين 989 - 1001
 المعز بن زيري بن عطية حكم بين 1001 - 1026
 حمامة بن المعز بن عطية حكم بين 1026 - 1033
 أبو كمال تميم بن زيري بن يعلى «اليفرني» حكم بين 1033 - 1038
 حمامة بن المعز بن عطية حكم بين 1038 - 1040
 أبو العطاف دوناس بن حمامة حكم بين 1040 - 1059
 حصار فاس بين 1040 - 1044
 الفتوح بن دوناس حكم بين 1059 - 1062
 عجيسة بن دوناس حكم بين 1059 - 1061

الفاطميون
 عبيد الله المهدي حكم بين 909 - 934
 القائم بأمر الله حكم بين 934 - 946
 المنصور بنصر الله الفاطمي حكم بين 946 - 953
 المعز لدين الله حكم بين 953 - 975
 العزيز بالله الفاطمي حكم بين 975 - 996
 الحاكم بأمر الله حكم بين 996 - 1021
 الظاهر لإعزاز دين الله حكم بين 1021 - 1036
 المستنصر بالله الفاطمي حكم بين 1036 - 1094
 المستعلي بالله حكم بين 1094 - 1101
 الآمر بأحكام الله حكم بين 1101 - 1130
 الحافظ لدين الله حكم بين 1130 - 1149
 الظافر بدين الله حكم بين 1149 - 1154
 الفائز بدين الله حكم بين 1154 - 1160
 العاضد لدين الله الفاطمي حكم بين 1160 - 1171

المرابطون
 أبو بكر بن عمر عاش بين؟؟؟ - ؟؟؟ حكم بين 448 هـ - 480 هـ
 يوسف بن تاشفين اللمتوني عاش بين 1009 - 1106 حكم بين 1065م - 1106م
 علي بن يوسف بن تاشفين عاش بين؟؟؟؟ - 1143 حكم بين 1107م - 1143م
 تاشفين بن علي عاش بين؟؟؟؟ - 1146 حكم بين 1143م - 1146م
 إبراهيم بن تاشفين عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1146م - 1146م
 إسحق بن علي عاش بين؟؟؟؟ - 1147 حكم بين 1146م - 1147م
 يوسف بن تاشفين بن تالاكاكين عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم في فاس فقط بين 1062م - 1063م

الموحدون
 عبد المؤمن الكومي بن علي عاش بين 1094 - 1163 حكم بين 1133 - 1163
 أبو يعقوب يوسف بن عبد المؤمن عاش بين 1138 - 1184 حكم بين 1163 - 1184
 أبو يوسف يعقوب المنصور بن يوسف عاش بين 1160 - 1199 حكم بين 1184 - 1199
 محمد الناصر بن يعقوب بن يوسف عاش بين؟؟؟؟ - 1213 حكم بين 1199 - 1213
 يوسف المستنصر عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1213 - 1224
 عبد الواحد الواحد المخلوع عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1224 - 1224
 محمد العادل عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1224 - 1227
 يحيى المعتصم عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1227 - 1230
 إدريس المأمون عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1227 - 1232
 عبد الواحد الرشيد عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1232 - 1242
 علي السعيد عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1242 - 1248
 عمر المرتضى عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1248 - 1266
 إدريس الواثق الدبوس عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1266 - 1269

المرينيون
 أبو يوسف يعقوب بن عبد الحق عاش بين 1210 - 1286 حكم بين 1269 - 1286
 أبو يعقوب يوسف الناصر عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1286 - 1307
 أبو ثابت عامر عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1307 - 1308
 أبو الربيع سليمان عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1308 - 1310
 أبو سعيد عثمان بن يعقوب عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1310 - 1331
 أبو الحسن علي بن عثمان عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1331 - 1348
 أبو عنان فارس بن علي عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1348 - 1358
 أبو سالم محمد بن فارس عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1358 - 1361
 محمد بن يعقوب المريني عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1361 - 1366
 أبو العزيز الأول عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1366 - 1372

 الحرب الأهلية بين 1372 - 1384
 موسى بن فارس المريني عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1384 - 1387
 أبو العباس المريني عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1387 - 1393
 عبد العزيز المريني عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1393 - 1396
 عبد الله المريني عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1396 - 1398
 عثمان المريني عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1398 - 1421
 عبد الحق المريني عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1421 - 1465

 الحرب الأهلية بين 1465 - 1472

الوطاسيون
 محمد الشيخ المهدي عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1472 - 1504
 أبو عبد الله محمد البرتقالي عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1504 - 1525
 أبو العباس أحمد بن محمد عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1525 - 1550
 أبو حسون أبو الحسن علي بن محمد عاش بين؟؟؟؟ - 1554 حكم بين 1550 - 1554

السلطنة الشريفة

وهي إحدى الدول الإسلامية التي قامت في بلاد المغرب. عٌرفت باسمها هذا نسبة إلى الأشراف آل البيت الهاشميين. تنقسم الدولة الشريفة إلى فترتين، تسمّى الأولى بدولة الأشراف السعدية، وأما الفترة الثانية فهي دولة الأشراف الفلالية أو أشراف سجلماسة.

 السعديون في فاس

 محمد الشيخ المأمون بن أحمد عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1613 - 1610
 عبد الله الواثق عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1624 - 1613
 عبد الملك بن عبد الله عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1626 - 1624

العلويون

 العهد الأول في تافيلالت
 مولاي علي الشريف عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1631 - 1635
 محمد بن علي الشريف عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1635 - 1664
 الرشيد بن علي الشريف عاش بين 1631 - 1672 حكم بين 1664 - 1666

 العهد الثاني بعد التوحيد
 الرشيد بن علي الشريف عاش بين 1631 - 1672 حكم بين 1666 - 1672
 إسماعيل بن علي الشريف عاش بين 1646 - 1727 حكم بين 1672 - 1727
 أحمد الذهبي بن إسماعيل عاش بين 1677 - 1729 حكم بين 1727 - 1728
 عبد الملك بن إسماعيل عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1728 - 1728
 أحمد الذهبي بن إسماعيل عاش بين 1677 - 1729 حكم بين 1728 - 1729
 عبد الله بن إسماعيل عاش بين 1694 - 1757 حكم بين 1729 - 1735
 علي الأعرج بن إسماعيل عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1735 - 1736
 عبد الله بن إسماعيل عاش بين 1694 - 1757 حكم بين 1736 - 1736
 مولاي محمد بن إسماعيل عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1736 - 1738
 المستضيء بن إسماعيل عاش بين؟؟؟؟ - 1759 حكم بين 1738 - 1740
 عبد الله بن إسماعيل عاش بين 1694 - 1757 حكم بين 1740 - 1745
 علي زين العابدين بن إسماعيل عاش بين؟؟؟؟ - ؟؟؟؟ حكم بين 1745 - 1745
 عبد الله بن إسماعيل عاش بين 1694 - 1757 حكم بين 1745 - 1757
 محمد الثالث بن عبد الله عاش بين؟؟؟؟ - 1790 حكم بين 1757 - 1790
 اليزيد بن محمد عاش بين 1750 - 1792 حكم بين 1790 - 1792
 هشام بن محمد عاش بين؟؟؟؟ - 1799 حكم بين 1795 - 1797
 سليمان بن محمد عاش بين 1760 - 1822 حكم بين 1797 - 1822
 عبد الرحمن بن هشام عاش بين 1790 - 1859 حكم بين 1822 - 1859
 محمد الرابع بن عبد الرحمن عاش بين؟؟؟؟ - 1873 حكم بين 1859 - 1873
 الحسن الأول بن محمد عاش بين 1830 - 1894 حكم بين 1873 - 1894
 عبد العزيز بن الحسن عاش بين 1878 - 1943 حكم بين 1894 - 1908

طالع أيضًا
 حفل الولاء والبيعة
 تاريخ المغرب
 سياسة المغرب

المراجع

وصلات خارجية
 The Alawi Dynasty ملوك الدولة العلوية بالمغرب.

حكام المغرب
سلاطين مغاربة
قوائم أصحاب مناصب سياسية في المغرب
قوائم حكام أفارقة
قوائم سياسيين مغاربة
قوائم متعلقة بالمغرب
قوائم متعلقة بتاريخ المغرب
قوائم مغاربة
قوائم ملوك
ملوك مغاربة

قائمة حكام المغرب


Wang Guangya (born March 1950; ) is a Chinese diplomat who is the former Director of the Hong Kong and Macau Affairs Office of the State Council of the People's Republic of China. A career diplomat, Wang was previously Vice Minister of Foreign Affairs. He served as Permanent Representative of the People's Republic of China to the United Nations from 2003 to 2008.

Background

Education
Wang studied at Student Center of British Council, The United World College of the Atlantic, and at the London School of Economics in the United Kingdom. He is a graduate from the School of Advanced International Studies at Johns Hopkins University in 1982.

Family
Wang is married to Chen Yi's daughter Cong Jun and has a son.

Career
Wang was appointed Permanent Representative to the United Nations on 25 August 2003. He was President of the United Nations Security Council for the month of February 2004.  On 3 May 2006, when Britain and France introduced a UN Security Council resolution insisting Iran end its nuclear program, Wang commented, "I don't think this draft as it stands now will produce good results. I think it's tougher than expected."

According to a September 2006 profile of Wang in The New York Times Magazine, he was considered the top contender for the post of Minister of Foreign Affairs in Beijing in 2007.

In October 2010 he became the second post-handover director of the Hong Kong and Macau Affairs Office. There have only been two directors for the affairs office.  Wang spends most of his time in Beijing. Though he did make a three-day visit to HK in 2011 to address the Home Ownership Scheme issue.  His working style is very different compared to the previous director Liao Hui who kept silent from public and worked in mystery the 13 years he was in charge of HK.

Controversy

One country two systems comment
Zhao Lianhai was a worker who defended the victims of the 2008 Chinese milk scandal.  On 29 December 2010 Wang Guangya said that because of the One country, two systems Hong Kong should not interfere with the issue.  He then made the controversial statement, "well water (HK) should not mix with river water (China)" (). Pro-Beijing member Ip Kwok-him then tried to defend the director by saying that HK citizens were only concerned about mainland affairs, and that they do care about One country two systems as well as the mainland justice system. Chief Secretary for Administration Henry Tang was asked to interpret what the water-river statement meant. He only smiled and did not answer. The phrase was first used by former CPC General Secretary Jiang Zemin in December 1989 when he met the Prime Minister of the United Kingdom.  He previously said "Well water should not mix with river water, river water should not mix with well water."

References

External links
 Wang Guangya biography @ China Vitae, the web's largest online database of China VIPs
 Biography
 Princeton University speech in April 2004
 University of Chicago speech in April 2006 at the University of Chicago's "China and the Future of the World" conference

1950 births
Living people
Alternate members of the 17th Central Committee of the Chinese Communist Party
Alumni of the London School of Economics
Chinese Communist Party politicians from Shanghai
Members of the 18th Central Committee of the Chinese Communist Party
Members of the Standing Committee of the 13th National People's Congress
Paul H. Nitze School of Advanced International Studies alumni
People's Republic of China politicians from Shanghai
People educated at Atlantic College
People educated at a United World College
Permanent Representatives of the People's Republic of China to the United Nations

Wang Guangya


Roger Brard, né à Paris le  et mort à Aubergenville le , est un illustrateur français, connu notamment pour ses illustrations scientifiques dans des dictionnaires de grande diffusion comme Le Petit Larousse illustré ou Le Larousse des débutants, mais aussi, dans un tout autre domaine, pour ses dessins de pin-ups dans des revues comme La Vie parisienne ou Paris-Hollywood. Il a également illustré de nombreux ouvrages pour la jeunesse adaptés des grands classiques de la littérature.

Ouvrages illustrés par Roger Brard
 Robin des Bois, Éditions Bias, collection Belles lectures, 1955.
 Les Trois Mousquetaires, Éditions Bias, collection Belles lectures, 1956.
 Mon bel album de vacances, Éditions Bias, 1959.
 Lancelot du Lac, Éditions Bias, 1963.
 D'Artagnan, Éditions Bias, 1970.

Notes et références

Liens externes

Illustrateur français du XXe siècle
Naissance en septembre 1911
Naissance dans le 18e arrondissement de Paris
Décès en février 1996
Décès à Aubergenville
Décès à 84 ans

Roger Brard


Nahija Al-Jalaa je nahija u okrugu Abu Kamal, u sirijskoj pokrajini Deir ez-Zor. Po popisu iz 2004. (prije rata), nahija je imala stanovnika. Administrativno sjedište je u naselju Al-Jalaa.

Izvori

Sirijske nahije
Pokrajina Deir ez-Zor

Al-Jalaa (nahija)


Emiraşıklar, Antalya ilinin Akseki ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adının nereden geldiği bellidir ve geçmişi hakkında bilgi yoktur.

Coğrafya
Toros Dağları eteğinde, denizden 1.100 m. yüksekliğinde, Akseki Emiraşıklar Antalya Havaalanı'na 150 km, antik Side'ye 75 km, Manavgat'a 70 km.'dedir.

Nüfus

Akseki'nin mahalleleri

Emiraşıklar, Akseki


Mircea Gh. Degeratu () a fost un general de brigadă român, care s-a distins în luptele celui de-al Doilea Război Mondial.

Tinerețea și începutul carierei militare
Mircea Gh. Degeratu s-a născut la 9 martie 1901 într-o familie cu adânci rădăcini în istoria României. Mama, Elvira Stamate, cobora după tată din familia Mitropolitului Moldovei, Iacob Stamate și a Cavalerului Costache Stamate, iar tatăl, Gheorghe Degeratu, era descendent direct al Paharnicului Gheorghe Degeratu și al Colonelului Gheorghe Degeratu participant la Războiul pentru Independență din 1877. După Primul Război Mondial, a absolvit clasele superioare liceale la "Reale Hoch Schule" din Cernăuți și apoi a absolvit Școala militară de ofițeri activi de infanterie din București, ca șef de promoție, fiind înaintat sublocotenent în 1922.

Primul Război Mondial și perioada interbelică
Participă la primul război mondial, 1916-1918, în calitate de Cercetaș de război, voluntar, fiind încadrat, pe front, în zona Oituz-Siret. A fost distins cu Medalia "Ferdinand I" cu spade, Medalia "Victoria" a marelui război pentru civilizație 1916-1918, Crucea Comemorativă a Războiului 1916-1918, Insigna de Război a cercetașilor și Medalia "Virtutea Ostășească clasa I".

În anul 1934 a absolvit Școala Superioară de Război, după care a activat ca profesor și inspector de studii la Școala de Ofițeri din București și ca profesor asociat la Școala Superioară de Război. Până în anul 1941 a mai lucrat la Ministerul Apărării Naționale, Inspectoratul General al Artileriei, Direcția Artileriei, apoi ca șef de secție la Comandamentul Armatei a 3-a și ca subdirector la Direcția Armatei din Minister. Pentru competența dovedită în această perioadă, a fost distins cu Ordinul "Coroana României" în gradul de Cavaler și cu Medalia "Centenarul Regelui Carol I".

Al Doilea Război Mondial
În perioada 1941-1945 a participat direct la cel de-al Doilea Război Mondial, după cum urmează.

În perioada 1941-1943, a fost prezent pe frontul de răsărit activând la Comandamentul Armatei a 3-a Operative, comandată de Generalul Petre Dumitrescu, fiind încadrat la Statul Major al Armatei a 3-a, al cărui șef era Colonelul Polihron Dumitrescu.

În campania din est a avut o serie de funcții în cadrul Statului Major al Armatei a 3-a cum ar fi aceea de șef al comisiei de legătură cu Înaltul Comandament al Armatei a 11-a Germane comandată de generalul Eugen von Schobert și apoi de feldmareșalul Erich von Manstein și aparținând Grupului de Armate Sud comandat inițial de feldmareșalul Gerd von Rundstedt și apoi de feldmareșalul Erich von Manstein, și împuternicit al Marelui Stat Major pentru legătura cu Ober Quartier Schwartze Meer.

Dintre diversele misiuni de anvergură la care a participat pot fi menționate: încheierea pe cale diplomatică a convenției de colaborare cu armata germană, participarea ca membru permanent la ședințele de lucru ale Comandamentului de Armată German, pregatirea operațiilor de trecere a Niprului, fiind primul ofițer român care a trecut Niprul împreună cu armata germană, conceperea și realizarea planului de lansare de la mică înălțime de echipament militar și muniție, conceperea planurilor operațiunilor reușite de recuperare a răniților români și germani și pregătirea acțiunii de asigurare a retragerii Armatei a 3-a române de la cotul Donului.

În toată această perioadă a urmat traseul: Ungheni, Bălți, Tighina, Tiraspol, Odessa, Nikolaev, Herson, Alexandrovka, Kahovka, Stalino, Taganrog, Rostov, Slavianskaia, Novorosiisk, Krasnodar de pe râul Kuban, Morozowskaia în cotul de nord al Donului, Milerovo, iar în retragere, Kamensk, Dnepropetrovsk, Zaporoje, Krivoi-Rog etc. La Milerovo, în primele zile ale contraofensivei sovietice, a fost rănit la cap și la brațul drept.

Pentru înaltul profesionalism, spiritul de inițiativă, devotamentul, cinstea și curajul de care a dat dovadă în campania din răsărit, a fost distins cu Ordinul "Steaua României" în gradul de Ofițer cu spade și panglică de Virtute Militară și cu Ordinul "Coroana României" cu spade în gradul de Ofițer și panglică de Virtute Militară.

În perioada 1943-1944, a fost președinte al comisiei de recepție a materialelor pentru armată, cu sediul la Milano, oraș supus, în acea perioadă, bombardamentelor anglo-americanilor, precum și acțiunilor germane de după armistițiul încheiat de mareșalul Badoglio cu aliații (8 septembrie, 1943).
Activitatea desfașurată în Italia a constat, în principal, din: contracte și recepții pentru echipamente militare și armament cu firme din Torino, Novara, Racconigi, Pavia, Castellanza, Como, Legnano, Gallarate și Grugliasco, printre care și cu renumita firmă de armament Beretta, urmate de expedierea acestora în țară, contacte permanente cu Legația Română din Roma, cu Consulatul General Român din Milano și cu atașatul militar român din Italia, legături periodice cu Comandamentul German din Milano (dr. Rausch și dr. Haack) în perioada de după armistițiul din 8 septembrie 1943, precum și contacte specifice cu autoritățile militare și civile italiene, atât înainte de armistițiu cât și după revenirea lui Mussolini în nordul Italiei.
Un eveniment inedit l-a reprezentat faptul că, la propunerea autorităților militare germane care, după anunțarea armistițiului Mareșalului Badoglio, au refuzat orice contact cu autoritățile italiene, Mircea Gh. Degeratu a condus comisia neutră română care a intermediat transferarea artileriei antiaeriene a orașului Milano de la armata italiană către armata germană de ocupație.

Deși condițiile de lucru au fost extrem de grele, uneori critice, a reușit să încheie contracte, să recepționeze și să expedieze la timp în țară cantități importante de materiale de război imperios necesare pentru front. Pentru aceste reușite deosebite, a fost decorat cu Ordinul "Coroana României" cu spade în gradul de Comandor și panglică de Virtute Militară.

În perioada 1944-1945, a participat la campania din vest în cadrul MApN, fiind decorat cu Medalia "Eliberarea de sub jugul fascist" și Medalia "Victoria" (sovietică).
După război, a activat ca șef de serviciu și director la MapN și apoi la Comandamentul Corpului 2 Armată, la Comandamentul 5 Teritorial, la Academia Militară ca Director de studii și în final la Regiunea 2-a Militară.
Generalul Mircea Gh. Degeratu s-a remarcat și ca autor al unor publicații de specialitate mult apreciate la acea vreme. Astfel, este autor a două cărți, și a 21 de articole de specialitate.

În anul 1950 a fost trecut în cadrul disponibil.

Generalul Mircea Gh. Degeratu a trecut în neființă la 20 ianuarie 1993, la vârsta de 92 de ani.

Decorații
 Ordinul Coroana României în grad de Cavaler
 Ordinul Steaua României cu spade în grad de Ofițer cu panglică de Virtute Militară
 Ordinul Coroana României cu spade în grad de Ofițer cu panglică de Virtute Militară
Ordinul Coroana României cu spade în grad de Comandor cu panglică de Virtute Militară

Vezi și
 Gheorghe Degeratu
 Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)
 Participarea României la Primul Război Mondial
 România în al Doilea Război Mondial
 Ion Antonescu
 Erich von Manstein
 Pietro Badoglio
 Gerd von Rundstedt

Note

Bibliografie
Bezviconi, Gheorghe, G.: Boierimea Moldovei dintre Prut și Nistru, Fundația Regele Carol I, București, 1940.
Ungureanu, Mihai-Răzvan: Marea Arhondologie a Boierilor Moldovei (1835-1856), Editura Universității "Al. I. Cuza" Iași.
Documente privind Istoria României, Războiul pentru Independență, Vol. V (16 iulie 1877-31 august 1877), Editura Academiei Republicii Populare Române, 1953.

Legături externe

Personalități dorohoiene: Degeratu Ghe. Mircea (1901 - 1993)

Nașteri în 1901
Decese în 1993
Oameni din Dorohoi
Generali români
Militari români în Primul Război Mondial
Generali români din Al Doilea Război Mondial
Decorați cu Ordinul Coroana României
Decorați cu Ordinul Steaua României

Mircea Gh. Degeratu


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Košúty enthält die vier nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Košúty im Okres Galanta.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Kosuty


Robert Ervin Howard (d. 22 Ocak 1906 – ö. 11 Haziran 1936), Amerikan yazar.

Fantezi, korku, tarihsel macera, boks, western, dedektif kurguları dallarında yapıtlar vermiştir. 300'ün üzerinde öykü ve yedi yüz'ün üzerinde şiir yazmıştır. Kılıç ve büyü (Sword and Sorcery) türünün yaratıcısıdır. Yarattığı kahramanlar arasında Kimmerler kavminden Barbar Kimmerya'lı Conan, Atlantis'li Kull, Pikt kral Bran Mak Morn, yobaz Solomon Kane ve İskoç Cormac Mac Art bulunmaktadır.

Dış bağlantılar

Biografi
 A Short Biography of Robert E. Howard by Rusty Burke
 The Whole Wide World (1996) A film relating his relationship with Novalyne Price
 Howard Museum in
 Robert E. Howard pages at

Bibliyografya
 A comprehensive bibliography of Robert E. Howard's works
 A document on the copyright and ownership status of Robert E. Howard's works (including list of works in the public domain)

Akademik Kaynakça
 The Robert E. Howard United Press Association
 The Cimmerian — a Howard journal (the website also has an REH blog)
 The Dark Man: The Journal of Robert E. Howard Studies

Online tekstler
 Robert E. Howard at Project Gutenberg Australia
 The Hour of the Dragon; Howard's full-length Conan novel at Wikisource.
 Black Mask Collection of free Howard ebooks
 Robert E. Howard Archive

Conan
 Conan wiki • Robert E. Howard
 Conan's official website
 Conan the Barbarian at AmratheLion.com

Dipnotlar

1906 doğumlular
1936 yılında ölenler
20. yüzyıl Amerikalı yazarları
Conan
Pulp edebiyatı
İntihar eden yazarlar
Ateşli silahla intihar edenler

Robert E. Howard


Mote peut désigner :

Patronyme
 Ashley Mote, femme politique britannique ;
 Frederick W. Mote, sinologue américain.

Gastronomie
 , nom générique de différentes céréales ou légumineuses cuites dans l'eau, consommées dans diverses parties du continent américain ;
 , boisson chilienne non alcoolisée.

Autres
 Mote, ancien nom attribué à la commune française de Mouthe, dans le Doubs ;
 Mote Marine Laboratory, organisation américaine basée à Sarasota, Floride ;
 Mote Park, parc situé à Maidstone, Angleterre.

Mote


South Lebanon est une ville américaine située dans le comté de Warren, dans l'Ohio. Selon le recensement de 2010, sa population est de .

Liens externes

City dans l'Ohio
Comté de Warren (Ohio)

South Lebanon (Ohio)


Der Prager Handgriff ist eine Geburtshilfe-Technik im Fall eines verkehrt rotierten Kopfes in Beckenendlage. Dabei werden mit einer Hand die Schultern des Kindes umfasst, während mit drei Fingern der anderen Hand die Füße des Kindes gegriffen werden, und es so um die Symphyse herum schwingen zu können.

Der Name leitet sich vermutlich von der Prager Gebäranstalt ab, wo dieser Handgriff entwickelt wurde.

Literatur
 Marion Stadlober-Degwerth: (Un)Heimliche Niederkunften. Geburtshilfe zwischen Hebammenkunst und medizinischer Wissenschaft. Böhlau, Köln 2008, ISBN 978-3-412-20093-0 (zugl. Dissertation, Universität Regensburg 2007)

Therapeutisches Verfahren in Gynäkologie und Geburtshilfe

Prager Handgriff (Geburtshilfe)


غرليان أو غاريليانو (Garigliano) نهر إيطالي مهم ولد من التقاء نهري غاري أو رابيدو و نه ليري يولد في سانتابوليناري ببلدة جونتوري . يرسم على طوله الحدود بين إقليمي لاتسيو وكَمْبَنية . انتمى كله إلى أرض العمل حين عدلت الحدود الإدارية عام 1927.

مراجع

أحواض تصريف في البحر التيراني
أنهار إيطاليا
أنهار مقاطعة كازيرتا

نهر غرليان


John Joseph Eagan (* 22. Januar 1872 in Hoboken, New Jersey; † 13. Juni 1956 in Paramus, New Jersey) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1913 und 1921 sowie nochmals in den Jahren 1923 bis 1925 vertrat er den Bundesstaat New Jersey im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
John Eagan besuchte sowohl öffentliche als auch private Schulen. Im Jahr 1894 gründete er in verschiedenen Städten in New Jersey sowie in New York City Handelsschulen, deren erster Leiter er war. Außerdem wurde er Vizepräsident der Firma Merchants & Manufacturers' Trust Co. In den Jahren 1896 bis 1899 fungierte Eagan als Steuereinnehmer in der Stadt Union. Politisch war er Mitglied der Demokratischen Partei.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1912 wurde er im damals neu geschaffenen elften Wahlbezirk von New Jersey in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1913 sein neues Mandat antrat. Nach drei Wiederwahlen konnte er bis zum 3. März 1921 vier Legislaturperioden im Kongress absolvieren. In diese Zeit fiel der Erste Weltkrieg. Außerdem wurden damals der 16., der 17., der 18. und der 19. Verfassungszusatz ratifiziert. Im Jahr 1920 war Eagan Delegierter zur Democratic National Convention in San Francisco, auf der James M. Cox als Präsidentschaftskandidat nominiert wurde.

Bei den Wahlen des Jahres 1920 unterlag Eagan dem Republikaner Archibald E. Olpp. Nachdem er zwei Jahre später den Wiedereinzug in den Kongress geschafft hatte, konnte er am 4. März 1923 Olpp wieder ablösen und bis zum 3. März 1925 eine weitere Amtszeit im US-Repräsentantenhaus verbringen. Im Jahr 1924 wurde er von seiner Partei nicht zur Wiederwahl aufgestellt. Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus nahm John Eagan seine früheren Tätigkeiten wieder auf. Von 1932 bis 1940 gehörte er dem Bildungsausschuss von Weehawken an; zwischen 1941 und 1955 war er dort auch Steuereinnehmer. Er starb am 13. Juni 1956 in Paramus.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für New Jersey
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1872
Gestorben 1956
Mann

John J. Eagan