الملكة عفت  هي ابنة الأمير محمد بن عبد الله بن عبد الله بن ثنيان بن إبراهيم بن ثنيان بن سعود (1915 - 15 فبراير 2000) زوجة الملك فيصل بن عبد العزيز آل سعود تزوجت منه عندما كان نائباً للملك على الحجاز ووزيراً للخارجية عام 1932م.
وهي الزوجة الأولى التي سميت بالملكة حيث إن زوجات الملوك اللاتي لُقبن بالملكات هي والملكة صيتة الدامر زوجة الملك خالد بن عبد العزيز، وهي أخت غير شقيقة لكمال أدهم مؤسس المخابرات السعودية.

حياتها
يعود نسبها إلى آل سعود وجدها الأكبر هو عبد الله بن ثنيان بن إبراهيم آل سعود الذي كان حاكما لنجد فترة وجود الإمام تركي بن عبد الله آل سعود في مصر , وهي من فرع الأمير ثنيان بن سعود بن محمد بن مقرن أخو الإمام محمد بن سعود سافرت عائلتها إلى تركيا عندما وقعت الدولة السعودية الأولى وعاصمتها الدرعية مؤقتا في يد إبراهيم باشا بن محمد علي باشا الوالي العثماني على مصر، ثم أرسلهم محمد علي باشا إلى إسطنبول واستضافهم السلطان العثماني حيث ولدت ونشأت الملكة عفت في إسطنبول وواصلت هناك تعليمها الأولي والثانوي في المدارس التركية.

غادر جدها (عبد الله بن ثنيان) الجزيرة العربية، وانتهى به المطاف في إسطنبول، حيث تزوّج من سيدة شركسية هي (تازروح هانم) فأنجبت له (محمداً، وأحمد، وسليمان، وجوهران). ثم تزوج محمد من السيدة (آسيا هانم) التي أنجبت له (عفت) في عام 1916م، و(زكي). وقد واصلت الملكة عفت تعليمها الأولي والثانوي حتى حصلت على دبلوم معلمات.

قدمت إلى السعودية للتعرف على أسرتها وأداء فريضة الحج مع عمتها وذلك في عام 1931م عندها تزوجها الملك فيصل.

وتعتبر رائدة التعليم النسائي في المملكة العربية السعودية حيث أسست دار الحنان أول مدرسة سعودية لتعليم البنات 1375هـ - 1955م
وأدخلت الأنشطة التربوية إلى جانب البرامج التعليمية فكانت دار الحنان أول مدارس البنات السعودية في تقديم الأنشطة الثقافية والإعلامية والتربية البدنية والرياضية للبنات

أسس أبناؤها كلية في جدة تسمى باسمها و هي جامعة عفت تهتم بتعليم البنات وتثقيفهن.

كانت تحرص على إقامة الحوارات الاجتماعية والثقافية من خلال لقاءات مع سيدات المجتمع على كافة فئاتهم اللذين كانوا يترردون على مجلسها.
كذلك دورها في تأسيس مستشفى الملك فيصل التخصصي و مركز الأبحاث في الرياض, اللذان أصبحا صرحاً للصحة والبحث العلمي ينشدهما علماء وباحثون من كافة أنحاء العالم .

أبناؤها
 الأميرة سارة الفيصل بن عبد العزيز آل سعود (متزوجة من الأمير محمد بن سعود بن عبد العزيز آل سعود)
 الأمير محمد الفيصل بن عبد العزيز آل سعود (متزوج من الأميرة منى بنت عبد الرحمن عزام باشا)
 الأميرة لطيفة الفيصل بن عبد العزيز آل سعود (متزوجة من الأمير عبد العزيز بن أحمد بن عبد الله الثنيان آل سعود)
 الأمير سعود الفيصل بن عبد العزيز آل سعود (متزوج من الأميرة الجوهرة بنت فيصل بن عبد الله آل سعود)
 الأمير عبد الرحمن الفيصل بن عبد العزيز آل سعود (متزوج من الأميرة موضي بنت خالد بن عبد العزيز آل سعود)
 الأمير بندر الفيصل بن عبد العزيز آل سعود (متزوج من الأميرة بسمة بنت ماجد بن عبد العزيز آل سعود)
 الأمير تركي الفيصل بن عبد العزيز آل سعود (متزوج من الأميرة نوف بنت فهد بن خالد بن محمد بن آل سعود)
 الأميرة هيفاء الفيصل بن عبد العزيز آل سعود (متزوجة من الأمير بندر بن سلطان بن عبد العزيز آل سعود)
 الأميرة لولوة الفيصل بن عبد العزيز آل سعود (مطلقة من الأمير سعود بن عبد المحسن بن عبد العزيز آل سعود)

وفاتها
توفيت يوم الخميس 11 ذو القعدة 1420 هـ الموافق 15 فبراير 2000 بعد عملية جراحية عن عمر ناهز 84 عامًا.

مراجع

مصادر
 كتاب (عفت الثنيان...تاريخ وإنجاز)
 كتاب (دار الحنان)

أتراك مهاجرون إلى السعودية
أشخاص من القسطنطينية
أشخاص من إسطنبول
أميرات سعوديات
زوجات ملوك السعودية
سعوديات في القرن 20
سعوديون من أصل تركي
ملكات عربيات
مواليد 1915
مواليد 1916
مواليد في إسطنبول
ناشطو التعليم
وفيات 1420 هـ
وفيات 2000
وفيات بعمر 83
وفيات في الرياض

عفت بنت محمد بن سعود الثنيان آل سعود


Izvorul din satul Horodiște este un monument al naturii de tip hidrologic în raionul Dondușeni, Republica Moldova. Este amplasat la est de satul Horodiște. Ocupă o suprafață de 5 ha, sau 5,5 ha conform unor aprecieri recente. Obiectul este administrat de SRL "Lacul albastru".

Descriere
Izvorul este amplasat la mijloc de cale între satele Horodiște și Crișcăuți, din care cauză în diferite surse apare sub diferite denumiri în legea privind fondul ariilor naturale protejate de stat se numește "Izvorul din satul Horodiște", în timp ce pe panoul informativ instalat nemijlocit lângă izvor este scris "Izvorul Crișcăuți", iar specialiștii îl identifică, neutru, ca "Izvorul dintre satele Horodiște și Crișcăuți".

Locul de amplasare este o vâlcea prin care curge râulețul Căinari, afluent al Răutului. Malurile sunt populate de vegetație de luncă și palustră și de câțiva arbori și arbuști. Infrastructura este compusă dintr-o construcție rotundă din piatră, o fântână acoperită cu țeavă de evacuare a apei și mai multe rezervoare de acumulare de mare capacitate, de unde apa este pompată spre o linie de îmbuteliere a apei, la 50 m de izvor.

Izvorul are apă rece, este oligomineral după gradul de mineralizare și descendent de vale din punct de vedere geologic. După compoziția chimică, este un izvor cu apă hidrocarbonat-sulfatată–calciu-magneziu-sodică. Apa este potabilă, fără miros, incoloră, neutră (pH 7,2) și nepoluată cu nitrați (22 mg/l, adică 44% din concentrația maxim admisă).

Statut de protecție
Izvorul este un obiect hidrologic cu debit mare, de 60 l/min. Reprezintă principala sursă de apă a locuitorilor satului Horodiște și este valorificat industrial de o firmă de îmbuteliere a apei din Crișcăuți.

Din 1998, conform Legii nr. 1538 privind fondul ariior naturale protejate de stat, izvorul are statut de monument al naturii. În anexele legii, se atestă că acesta aparținea Întreprinderii Agricole "Horodiște". Între timp, izvorul a trecut în proprietatea SRL "Lacul albastru".

În preajma izvorului au loc sporadic pășunatul animalelor și depozitarea deșeurilor. Este recomandată înlocuirea panoului informativ cu unul care ar oferi mai multe detalii despre aria protejată.

Note

Bibliografie

Horodiște, Izvorul din satul
Horodiște, Dondușeni
Raionul Dondușeni

Izvorul din satul Horodiște (raionul Dondușeni)


Marko Marin (Sârbă Chirilică: Марко Марин; n. 13 martie 1989) este un fotbalist profesionist german care joacă pentru clubul grec Olympiacos, pe posturile de mijlocaș ofensiv și extremă stânga.

Marin a jucat pentru cluburile din Bundesliga Borussia Mönchengladbach și Werder Bremen. El este cunoscut pentru sprinturi, dribling, agilitate, creativitate, adaptabilitate, capacitate tehnică și ca pasator. A fost convocat pentru prima dată la naționala Germaniei în 2008, făcând parte din lotul care a participat la Campionatul Mondial din 2010.

Viața timpurie
Marin s-a născut în Bosanska Gradiška, RS Bosnia și Herțegovina, Iugoslavia din părinți sârbo-bosnieci, mama Borka și tatăl Ranko. Marin avea doar doi ani când familia s-a mutat în Germania în 1991 din cauza locului de muncă al. A crescut în Frankfurt, unde Marin a început să joace fotbal la cluburile locale. Idolul său din copilărie a fost Dejan Savićević, și ținea cu Steaua Roșie Belgrad.

Cariera la club

Începutul carierei
Marin și-a început cariera de fotbalist la echipa de tineret a SG 01 Hoechst, semând apoi un contract cu Eintracht Frankfurt.

Borussia Mönchengladbach

În 2005, Marin a semnat cu academia de tineret a clubului Borussia Mönchengladbach. După un an a fost promovat la echipa secundă; fiindu-i oferit un contract pe trei ani. A debutat pentru echipa mare la 31 martie 2007, într-un meci cu Eintracht Frankfurt. Pe 9 august 2008, Marin a marcat un hat-trick în primele 16 minute din victoria cu 8-1 din primul tur al DFB-Pokal obținută în fața celor de la VfB Fichte Bielefeld, echipă din a șaptea divizie germană.

Werder Bremen

Pe 24 iunie 2009, Marin a fost vândut pentru €8,2 milioane de euro de Borussia Mönchengladbach la Werder Bremen. El a făcut parte din atacul echipei, care îi cuprindea pe Aaron Hunt și Mesut Özil. În sezonul 2010-11, el a marcat patru goluri și a oferit 11 pase decisive.

După plecarea lui Özil la Real Madrid în august 2010, forma lui Marin a scăzut considerabil, marcând un singur gol și oferind cinci pase decisive în sezonul de Bundesliga 2011-2012. Și-a revenit în meciul împotriva lui SC Freiburg din 20 august 2011, oferind trei pase decisive, pentru Claudio Pizarro, Marko Arnautović și Wesley, Bremen câștigând cu 5-3.

Marin a plecat de la Bremen după ce a marcat opt goluri în 87 de meciuri din Bundesliga.

Chelsea
Pe 28 aprilie 2012, Marin a ajuns la o înțelegere cu Chelsea. El a semnat pe cinci ani cu Chelsea, până în 2017. Marko Marin a primit tricoul cu numărul 21, purtat anterior de Salomon Kalou, care a plecat de la Chelsea la Lille OSC. Chelsea l-a împrumutat la Sevilla, Fiorentina, Anderlecht și Trabzonspor.

Carieră la națională
În 2010, Marin s-a declarat dezamăgit de faptul că nu a fost convocat de Bosnia și Herțegovina, așa că a decis să joace pentru Germania.

Titluri

Club
 Borussia Mönchengladbach
 2. Bundesliga: 2007-08
 Chelsea
 UEFA Europa League: 2012-13
 Sevilla
 UEFA Europa League: 2013-14

Tara
 Germania
 Campionatul European de Fotbal U21: 2009
 Campionatul Mondial de Fotbal locul al treilea: 2010

Individual
 Medalia Fritz Walter : Medalie de argint U17 2006
 Medalia Fritz Walter: Medalia de aur U17  2007

Note

Legături externe
  (germană)
 Profil pe site-ul lui Chelsea
 Profil la ESPN

 Profil pe site-ul CM 2010

Nașteri în 1989
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2010
Fotbaliști ai Fiorentinei
Mijlocași
Fotbaliști ai Chelsea FC
Fotbaliști germani
Fotbaliști internaționali germani
Oameni în viață
Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști ai SV Werder Bremen
Fotbaliști ai FC Sevilla

Marko Marin


MPP or M.P.P. may refer to:
 Marginal physical product
 Master of Public Policy, an academic degree
 Member of Provincial Parliament (Ontario), Canada
 Member of Provincial Parliament (Western Cape), South Africa
 Merriweather Post Pavilion, an album released in 2009 by Animal Collective
 Migrant Protection Protocols of the U.S. Citizenship and Immigration Service

Groups and organizations
 Marijuana Policy Project, US
 Medicines Patent Pool, UN
 Mongolian People's Party
 Mouvement du Peuple pour le Progrès (People's Movement for Progress), Burkina Faso
 Movement for a People's Party, US
 Movement of Popular Participation, Uruguay

Companies
 Micro Precision Products, a British camera manufacturer

Science and technology
 Maximum Power Point
 1-Methyl-4-phenylpyridine (MPP+), a toxic molecule
 Methylpiperidinopyrazole, a highly selective antagonist of ERα
 Micro perforated plate, as a sound absorber
 Molypermalloy powder core, a magnetic core in electronics
 Multipotent progenitor of hematopoietic stem cells

Computation
 Massive parallel processing
 Goodyear MPP or Goodyear Massively Parallel Processor
 MPP (file format), of Microsoft Project Plan

Other uses
 Metroid Prime Pinball, a Nintendo DS video game
 Honda Mobile Power Pack, a removable battery for personal transportation

MPP


Fengling (chinois : 凤岭站 / pinyin : Fènglǐng zhàn / zhuang : Camh Funglingj) est une station de la ligne 1 du métro de Nanning. Elle est située de part et d'autre du boulevard Minzu Dadao, dans le district de Qingxiu de la ville de Nanning, en Chine.

Ouverte le , la station comprend quatre entrées et une seule plateforme.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, Fengling est située sur la ligne 1 du métro de Nanning, entre la station District financier de l'ASEAN, en direction du terminus ouest Shibu, et la station , en direction du terminus est .

Histoire
La construction débute le . Le , les dix premières stations sont terminées. Les premiers tests sans passagers ont lieu en février 2016. Les vérifications continuent les 16 et 29 mai de la même année.

La station Fenling est mise en service le , lors de l'ouverture à l'exploitation de la première section de la ligne 1 du métro de Nanning, entre les stations Nanhu et .

Services aux voyageurs

Accès et accueil
La station est accessible par quatre entrées différentes, de part et d'autre du boulevard Minzu Dadao et à l'est de l'échangeur Fengling (凤岭立交). La sortie B2 comprend un ascenseur pour les personnes handicapées. La station est de forme rectangulaire, avec deux bouts saillants, un en diagonale et qui rejoint la sortie A, et un en forme de T, qui rejoint les sorties B1 et B2. On retrouve des stationnements pour bicyclettes à environ 200 mètres de la sortie B2.

Desserte
Les premiers et derniers passages en direction de Shibu sont à 6h31 et 23h09, tandis que ceux en direction de la gare de Nanning est sont à 7h00 et 22h45.

Intermodalité
La station est desservie par les autobus 6, 25, 39, 42, 43, 45, 76, 87, 89, 90, 94, 206, 213, 603, 609, 704 et G1 du réseau d'autobus de Nanning.

À proximité

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Nanning
 Ligne 1 du métro de Nanning

Liens externes

 .

Station du métro de Nanning
Station de métro mise en service en 2016

Fengling (métro de Nanning)


A permissive society, also referred to as permissive culture, is used to describe a society in which social norms become increasingly liberal, especially with regard to sexual freedom.

The term is often used pejoratively by cultural conservatives to criticise what is seen as a breakdown in traditional values, such as greater acceptance of premarital sex, an increase in divorce rates, and acceptance of non-traditional relationships such as cohabitation and homosexuality. A.P. Herbert  was considered influential to the notion of permissiveness due to his reform of divorce laws in England. It was particularly used during the Sexual Revolution of the 1960s and 1970s in Western culture by opponents of the changes in attitudes of the era.

See also
Cultural liberalism

References

Sociological terminology

Permissive society


Normanton Down ist ein 0,5 km² großes Hügelgräberfeld aus dem Neolithikum und der frühen Bronzezeit. Es liegt südlich der A303 (Straße), einen Kilometer südlich von Stonehenge in Wiltshire in England.

Die Normanton-Down-Gruppe gilt neben der Winterbourne-Stoke-Gruppe als eines der wichtigsten Gräberfelder im Land. Das Feld besteht aus drei Langhügeln, einer Einhegung und 38 Rundhügeln () unterschiedlicher Form. 25 von ihnen sind so genannte Bowlbarrows, sieben sind Discbarrows, fünf sind Bellbarrows (einer davon ein Doppel-Barrow) und einer ein Saucerbarrow. Einer der Hügel von Normanton Down ist der 1808 von Sir Richard Colt Hoare (1758–1838) und William Cunnington (1754–1810) ausgegrabene Bush Barrow, ein Grabhügel der bronzezeitlichen Wessex-Kultur von etwa 15,0 m Durchmesser und etwa 2,5 m Höhe, in dem u. a. die "Bush Barrow-Raute" () gefunden wurde. Sie lang in einem Männergrab aus der Zeit 1900–1700 v. Chr., in dem als weitere Beigaben drei Dolche und eine Speerspitze aus Bronze, der Rest eines Schildes, ein Gürtelhaken, Knochengeräte, ein Keulenkopf aus Stein und eine weitere Goldlozenge gefunden wurden. 1882 wurde in der Nähe von Maiden Castle die Clandon-Barrow-Raute, eine ähnliche Goldraute gefunden.

Viele der anderen Grabhügel enthielten ebenfalls Grabbeigaben einschließlich Anhängern und Perlen aus Bernstein, Gold und Schiefer, Dolche, Gefäße und Nadeln aus Bronze, einen perforierten Schwanenknochen, der eine Flöte sein könnte und Ringen aus Braunkohle.

Literatur
 Paul Ashbee: The bronze age round barrow in Britain (London, Phoenix House 1960).
 Colin A. Shell, Paul Robinson: The recent reconstruction of the Bush Barrow lozenge plate. ANTIQUITY 62, 1988, S. 48–60.

Weblinks
 Beschreibung (engl.) Bilder, Skizze und Lageplan
 Beschreibung (engl.)

Archäologischer Fundplatz in Wiltshire (Unitary Authority)
Archäologischer Fundplatz (Bronzezeit)
Hügelgräberfeld
Frühbronzezeit (Westeuropa)

Normanton Down


A mug is a type of cup typically used for drinking hot drinks, such as coffee, hot chocolate, or tea. Mugs usually have handles and hold a larger amount of fluid than other types of cups. Typically, a mug holds approximately  of liquid. A mug is a less formal style of drink container and is not usually used in formal place settings, where a teacup or coffee cup is preferred. Shaving mugs are used to assist in wet shaving.

Ancient mugs were usually carved in wood or bone, made of ceramic, or shaped of clay, while most modern ones are made of ceramic materials such as bone china, earthenware, porcelain, or stoneware. Some are made from strengthened glass, such as Pyrex. Other materials, including enameled metal, plastic, or steel are preferred, when reduced weight or resistance to breakage is at a premium, such as for camping. A travel mug is insulated and has a cover with a small sipping opening to prevent spills. Techniques such as silk screen printing or decals are used to apply decorations such as logos or images and fan art, which are fired onto the mug to ensure permanence.

History

Early mugs

Wooden mugs were produced probably from the earliest days of woodworking, but most of them have not survived intact.

The first pottery was shaped by hand and was later facilitated by the invention of the potter's wheel (date unknown, between 6,500 and 3000 BCE). It was relatively easy to add a handle to a cup in the process thus producing a mug. For example, a rather advanced, decorated clay mug from 4000 to 5000 BCE was found in Greece.

The biggest disadvantage of those clay mugs was thick walls unfit for the mouth. The walls were thinned with development of metalworking techniques. Metal mugs were produced from bronze, silver, gold, and even lead, starting from roughly 2000 BCE, but were hard to use with hot drinks.

The invention of porcelain around 600 CE in China brought a new era of thin-walled mugs suitable both for cold and hot liquids, which are enjoyed today.

Shaving mugs and scuttles

A shaving scuttle and shaving mug were developed around the 19th century; the first patent for a shaving mug is dated 1867. As hot water was not common in many households, one way to provide hot lather was to use a scuttle or mug. A traditional scuttle resembles a teapot with a wide spout where hot water is poured in; this is where it differs from a shaving mug, which has no spout. Both shaving scuttles and mugs usually have a handle, but some have none. Shaving mugs often look like a standard mug, however, some also have a built in brush rest, so the brush does not sit in lather. Modern versions of the scuttle are in limited production, usually by independent potters working in small volumes.

At the top of the scuttle or mug is a soap holder. Traditionally, it was used with a hard block of shaving soap (rather than soft soap or cream) and therefore had drain holes at the bottom. Later scuttles and mugs do not include the holes, and thus can be used with creams and soft soaps. Some scuttles and mugs have concentric circles on the bottom, which retain some water thus helping to build lather.

In use, the shaving brush is dunked into the wide spout, allowing it to soak into the water and heat up. The soap is placed in the soap holder. When needed, one can take the brush and brush it against the soap, bringing up a layer of lather; excess water is drained back. This allows conservation of water and soap, whilst retaining enough heat to ensure a long shave.

Tiki mugs

Tiki mugs, drinking vessels usually made of ceramics, originated in mid-20th century tropical themed restaurants and tiki bars. The term "Tiki mugs" is a generic, blanket term for sculptural drink ware that depict imagery from Melanesia, Micronesia, or Polynesia, and more recently anything tropical or related to surfing. Often sold as souvenirs, tiki mugs are highly collectable. Modern manufacturers include Muntiki and Tiki Farm. Individual artists, such as Van Tiki, also produced limited one-of-a-kind hand sculpted mugs.

Travel mugs

Travel mugs (introduced in the 1980s) generally employ thermal insulation properties for transporting hot or cold liquids. Similar to a vacuum flask, a travel mug is usually well-insulated and completely enclosed to prevent spillage or leaking, but will generally have an opening in the cover through which the contents can be consumed during transportation without spillage. As the primary mechanism by which hot (not warm) beverages lose heat is evaporation, a lid serves a vital role in keeping the drink hot; even a thin plastic one which conducts heat quite quickly.

Mugs with inner and outer walls, but not vacuum treated, are generally called double wall mugs. Usually stainless steel will be used for the inner wall while outer wall can be stainless steel, plastic, or even embedded with other materials.

Mugs designed for use when driving are called auto mugs or commuter mugs. Travel mugs have a spill-proof lid with a sipping opening and in many cases, a narrower base, so that they will fit into the cup-holders that are built into many vehicles. Additional criteria for evaluating auto mugs include: they must be easy to open single-handedly (to prevent distractions while driving), include a fill line (to prevent over-filling, which contributes to leaking), preferably have no handles (no-handled mugs are easier to grab while driving), should not obstruct a driver's view of the road when he or she is drinking, and - with regard to cup-holders be able to fit, stably, into a wide range of mug holders.

Other types

Amusement mugs
The whistle mug or hubblebubble is an amusement mug. It has a hollow handle which can be blown through the mug like a whistle. With an empty mug, only one note is emitted, whereas a filled mug produces melodious trills and warblings.

Puzzle mugs

A puzzle mug is a mug which has some trick preventing normal operation. One example is a mug with multiple holes in the rim, making it impossible to drink from it in the normal way. Although it is tempting to grasp the body of the mug covering the visible holes and drink the liquid in the usual manner, this would pour the liquid through hidden perforations near the mug's top. The solution is to cover the holes in the rim with hands, but to drink not through the top, but through a "secret" hole in the hollow handle.

A puzzle mug called fuddling cups consists of three mugs connected through their walls and handles. The inner holes in the mugs walls are designed in such a way that the mugs must be emptied in a unique sequence, or they will drain.

The Pythagorean cup (see picture) contains a small siphon hidden in a rod placed in the mug center. The cup holds liquid if filled below the height of the rod, but once filled above that level, it drains all liquid through the siphon to a hole in its base.

Heat changing mugs

Heat changing, heat sensitive, or magic mugs make use of thermochromism to change appearance when a hot beverage is poured into them.

General design and functions
Much of the mug design aims at thermal insulation: the thick walls of a mug, as compared to the thinner walls of teacups, insulate the beverage to prevent it from cooling or warming quickly. The mug bottom is often not flat, but either concave or has an extra rim, to reduce the thermal contact with the surface on which a mug is placed. These features often leave a characteristic circular stain on the surface. Finally, the handle of a mug keeps the hand away from the hot sides of a mug. The small cross section of the handle reduces heat flow between the liquid and the hand. For the same reason of thermal insulation, mugs are usually made of materials with low thermal conductivity, such as earthenware, bone china, porcelain, or glass.

Decoration

As a ubiquitous desktop item, the mug is often used as an object of art or advertisement; some mugs are rather decorations than drinking vessels. Carving had been traditionally applied to mugs in the ancient times. Deforming a mug into an unusual shape is sometimes used. However, the most popular decoration technique nowadays is printing on mugs, which is usually performed as follows: Ceramic powder is mixed with dyes of chosen color and a plasticizer. Then it is printed on a gelatin-coated paper using a traditional screen-printing technique, which applies the mixture through a fine woven mesh, which is stretched on a frame and has a mask of desired shape. This technique produces a thin homogeneous coating; however, if smoothness is not required, the ceramic mixture is painted directly with a brush. Another, more complex alternative is to coat the paper with a photographic emulsion, photoprint the image and then cure the emulsion with ultraviolet light.

After drying, the printed paper, called a litho, can be stored indefinitely. When a litho is applied to the mug, it is first softened in warm water. This detaches the gelatin cover, with the printed image, from the paper; this cover is then transferred to the mug. The mug is then fired around , which softens the top surface of the glaze, thereby embedding the image into it.

Storage

A popular way to store mugs is on a 'mug tree', a wooden or metal pole mounted on a round base and fitted with pegs to hang mugs by their handles. There are also racks designed for hanging mugs so that they are ready to hand. Those are especially useful on ships in high waves.

In mathematics

The mug serves as one of the most popular examples of homeomorphism in topology. Two objects are homeomorphic if one can be deformed into the other without cutting or gluing. Thus in topology, a mug is equivalent (homeomorphic) to a doughnut (torus) as it can be reshaped into a doughnut by a continuous deformation, without cutting, breaking, punching holes or gluing. Another topological example is a mug with two handles, which is equivalent to a double torus – an object resembling number 8. A mug without a handle, i.e., a bowl or a beaker, is topologically equivalent to a saucer, which is quite evident when a raw clay bowl is flattened on a potter's wheel.

Gallery

See also
Beer glassware
Moustache cup, a vessel with a modification to facilitate easier drinking of hot beverages
Cup
Pythagorean cup

References

External links

Drinkware
Teaware
Coffee culture
Hot drinks

Mug


Esta é uma lista de cidades da região do Alentejo, ordenadas alfabeticamente, por população, que foram registados nos censos de 2021, pela área e pela densidade populacional.

A região do Alentejo registou, através dos censos de 2021, uma população de 704.934 habitantes. Todas as 21 cidades do Alentejo registam uma população de 284.128, tendo cerca de 40% de todos os habitantes da região morando nas cidades.

Alentejo

Lista de cidades do Alentejo


ميونس أو مييونس هي ثاني أكبر مدينة من حبث السكان في دولة بالاو الصغيرة, المكونة من أرخبيل صغير من الجزر الواقعة في غرب المحيط الهادئ. وهي مدينة ذات كثافة سكانية ضئيلة لا تتعدي 1,200 نسمة, وتقع المدينة في ولاية كورور التي تضم أكبر مدينة في بالاو, كورور. ميونس هي موقع مستشفي بالاو الوطني, وهي أكبر مستشفي في البلاد.

مراجع

أماكن مأهولة في بالاو
كورور

ميونس


Ghost Brigade war eine sechsköpfige finnische Progressive-Death-Metal-Band aus Jyväskylä, die im Jahr 2005 gegründet wurde und sich 2020 auflöste. Die Band hat vier Studioalben über das Label Season of Mist veröffentlicht.

Geschichte
Die Band wurde im Jahr 2005 von Sänger Manne Ikonen, den Gitarristen Tommi Kiviniemi und Wille Naukkarinen, Schlagzeuger Veli-Matti Suihkonen und Bassist Janne Julin gegründet. Im Folgejahr veröffentlichten sie ein erstes Demo, das sie an verschiedene Magazine und Labels schickten. Dadurch erreichte die Band einen Vertrag bei Season of Mist. Im Frühjahr 2007 begab sich die Band in das Seawolf Studio, das sich auf einer kleinen Insel vor Helsinki befindet. Als Keyboarder war dabei Aleksi Munter (Swallow the Sun, Insomnium) vertreten. Das Debütalbum Guided by Fire erschien im September, das von Mikko Poikolainen und Aaro Seppovaara produziert wurde. Nach der Veröffentlichung folgten einige einzelne Auftritte in Europa. Im Sommer 2008 spielte die Band auf dem Hellfest in Frankreich. Im Sommer folgte ein Auftritt auf dem Summer Breeze Festival. Anfang August 2009 erschien das Album Isolation Songs, dem 2011 Until Fear No Longer Defines Us  folgte. 2010 trat die Band erstmals und 2012 erneut auf dem Wacken Open Air auf. 2014 veröffentlichte die Band ihr viertes Album "IV - One with the Storm". Das Album wurde abgesehen von Finnland, wo es vom eigenen Label der Band, Nihil Oy, veröffentlicht wurde, weltweit durch das französische Plattenlabel Season of Mist veröffentlicht. Im Dezember 2015 gibt die Band bekannt, dass sie sich eine Auszeit auf unbestimmte Zeit nimmt. Die endgültige Auflösung erfolgte im August 2020.

Stil
Die Musik der Band wird als eine Mischung aus Gothic-, Melodic-Death- und Doom-Metal beschrieben. Zudem sind auch Anleihen von der Alternative-Metal-Band Burst hörbar.

Sonstiges
Im Jahr 2010 gründeten die beiden Gitarristen Wille Naukkarinen und Tommi Kiviniemi gemeinsam mit dem vormaligen von Swallow-the-Sun-Schlagzeuger Pasi Pasanen die Band Sons of Aeon.

Galerie

Diskografie

Studioalben
 2007: Guided by Fire
 2009: Isolation Songs
 2011: Until Fear No Longer Defines Us
 2014: IV - One with the Storm

Demos
 2006: Demo

Singles
 2011: Clawmaster
 2012: In the Woods (Jonny Wanha Remix) - Soulcarvers (Acoustic)

Quellen

Weblinks

 Offizielle Website

Death-Metal-Band
Progressive-Metal-Band
Finnische Band

Ghost Brigade


Yaracuy (, ;) is one of the 23 states of Venezuela. Yaracuy is located in the Central-Western Region, Venezuela. It is bordered by Falcón in the north, in the west by Lara, in the south by Portuguesa and Cojedes and in the east by Cojedes and Carabobo.

Its geography is mountainous: the Andes range ends there, and the Coastal Range begins. It is split by two mountainous systems, the Sierra de Aroa on the North and the Sierra de Nirgua.  In between lies the agricultural land drained by the Yaracuy River.  Most cities and towns are in this valley, including its capital San Felipe.

The economy of Yaracuy is mostly agricultural (sugar cane, corn, cattle raising). Some manufacturing can be found in Yaritagua area and Chivacoa, usually in agribusiness.

History

The written history of Yaracuy begins in the year 1530, with the passage of the German Nicolás Federman, Lieutenant of Governor Welser of Augsburg. In his travel report through the Belzaresque jurisdiction, he qualifies it as Valle de las Damas.

During the colony, it was integrated into the Province of Caracas. The Constitution of 1811 linked it to Barquisimeto; in the constitution sanctioned on June 23, 1824, it was awarded to the Province of Carabobo; by that of May 29, 1832, it again passed to the Province of Barquisimeto; On March 15, 1855, for the first time it was given its own status as the Province of Yaracuy, made up of the cantons of San Felipe, Yaritagua and Nírgua, with the capital San Felipe; It was the second national entity that was designated with the name of state with the advent of the Federal War and this occurred in 1859, but it was only made official with the triumph of the 1864 revolution.

Until the beginning of the 20th century it was a section of the Great Lara State. In 1909 it acquired the current territorial autonomy.

First settlers
The tribes of the Jirajaras, the coyones, the guayones, the chipas, the noaras, the ayamanes and the caquetíos, constituted the primitive inhabitants of the area; The jirajaras, the guayones and the caquetíos distinguished themselves from these tribes, due to their expansion and dominance.

With certainty, there is little data about the way of life that the indigenous people who populated the Yaracuy regions led. The information we have is based on the references given by people who passed through those sites during colonization and on the persistent remains at that time.
The Indians who inhabited the lands of the Yaracuy were almost entirely nomads, led a slightly sedentary life and lived in constant confrontation with their neighbors. They essentially relied on hunting and fishing, since they did not apply much to agriculture, something in which the jirajaras differed from the rest of the tribes, as they characterized themselves as great farmers.

These primitive inhabitants dedicated temples and offered sacrifices to the divinity, they also had combat techniques (poisoned arrows) and some ate human flesh. Their villages were sometimes up to half a mile in length, and the tribes were organized into obedient confederations, each with a chief chieftain. The women were slender and beautiful, which is why the valley was called by the Spanish "Valley of the Ladies".

Spanish colonization

The territory of the Yaracuy State belonged to the province of Venezuela created in 1527, then to the Province of Caracas and later the Province of Carabobo. By the Law of Territorial Political Division of the Republic of 1824, the lands of the Yaracuy State were included in the Province of Carabobo, to which the cantons of San Felipe, Yaritagua and Nirgua belonged.

Republican stage
Later in 1832 the Province of Barquisimeto was created to which the cantons of San Felipe and Yaritagua belonged, while that of Carabobo retained its jurisdiction over the canton of Nirgua, the latter being separated from the Yaracuyana community. Then in 1855, under the presidency of José Tadeo Monagas, a new province was created made up of the cantons San Felipe and Yaritagua of the Province of Barquisimeto and Nirgua, of that of Carabobo, with San Felipe as the capital. In this way, the Province of Yaracuy became one of the 21 territorial units that made up the country.

In 1864, under the Federalist Constitution it was renamed Yaracuy State and in subsequent years it was subject to several modifications until 1899, when the 20 federal states were established according to the 1864 constitution, among them Yaracuy, which since then has been maintained as a federal entity.

Geography
Yaracuy State is located in the central-western region of Venezuela (Falcón, Lara, Portuguesa and Yaracuy States), between the coordinates 9º50' and 10º46' latitude North, and 68º14' y 69º14' of longitude West. It is bordered to the north by the state of Falcon, on a 105 km borderline; to the east by the state of Carabobo, on a 75 km borderline; to the south by the state of Cojedes, on an 80 km borderline; and to the east by the state of Lara, on a 205 km borderline (see map on the political-territorial division of the state of Yaracuy, on the map). Although it cannot be considered as a coastal state, it has contact with the Caribbean Sea through its main river, the Yaracuy, which flows into the Boca de Yaracuy, which represents a high potential for the growth of commercial activity in the area, both inland and abroad.

Currently, we are managing areas of overlap with the boundaries of two states: Falcón, with which 215,12 km² are under discussion, corresponding to the municipalities of Manuel Monge, Veroes and San Felipe, and with which 93,4 km² are under discussion, corresponding to the municipalities of Peñ and Nirgua, for a total of 308.5 km² in claim, which represents 4.35% of the state's surface area. The territory officially covers an area of 7,100 km² , with a length of 102 km north–south and 109 km east–west. It covers 0.77% of the country's territory and is the sixth smallest entity in Venezuela, in the central-western region, with a 10.6% surface area.

Climate
Average annual temperatures and rainfall are high with variations depending on the altitude: the climate is temperate at the top of its mountains, the subtropical climate in the high valleys of the Sierra de Nirgua; and in most of the state the tropical climate prevails, with average annual temperatures of 22°C and annual rainfall of 1900 mm.

In the valleys of Aroa and Yaracuy, the average temperature is 26 °C and rainfall exceeds 1000 mm per year. Humidity conditions are optimal for cocoa cultivation in the northern sector; in San Felipe 1374 mm of rain is registered, descending to 1332 mm in Chivacoa and 1098 mm in Urachiche. In the highlands of the Sierra de Aroa and part of the Nirgua massif, rainfall is recorded during most of the year, exceeding 1400 mm per year, thus enabling the formation of its most representative vegetation, the evergreen forest.

Hydrography

The most important rivers belong to the Caribbean basin and are the Yaracuy and Aroa, both of which are over 130 km long. The Yaracuy River crosses Yaracuy and Carabobo, where it forms the Urachiche Gorge, and has the characteristics of a plain river. In the rainy season, its waters tend to go out of the way producing floods. It receives numerous fluvial currents, like Quebrada Grande, Guama, Yurubí, Agua Blanca and Taría, among others.

The Aroa River has its source at 1200 m altitude, on the northern slope of Palo Negro Hill, north of the entity. Its basin covers an area of 2402 km², located between the basins of the Tocuyo River, to the north and west, and the Yaracuy River, to the south and east. Important tributaries are the Yumare, Tupe, Zamuro, Guarataro and Tesorero rivers, as well as the Guacamaya, Carapita, Guaicayare and Galapago streams. It flows through the Golfo Triste into the Caribbean Sea, after a journey of approximately 150 km. Other rivers such as the Turbio and Buria are shorter and flow into the Orinoco basin through the Portuguesa and Cojedes Rivers, respectively. The Cabuy, San Pablo, Yurubí, Guama, Tamboral, Yumare and Crucito Rivers are also located here.

In general, the rivers of the Yaracuy state are characterized by being irregular, that is, the rest of the rivers, outside of the main ones, do not maintain their fixed flow throughout the year; This fact is not due to evaporation, nor to deforestation at the headwaters of the rivers, nor to the rainy regime of the area. The cause of this irregularity is the
nature and sandy constitution of the basin where the rivers flow.

Yaracuy offers throughout its geography a number of rivers such as: the Yaracuy, Yurubí, Aroa, Guama, Los Ureros, Carabobo, etc., and three reservoirs, Cumaripa, Guaremal and Cabuy. The rivers of the Yaracuy State are part of the Caribbean slope and the Atlantic slope. The Yaracuy and Aroa river basins correspond to the side of the Caribbean Sea, and the Cabuy, Turbio, Buria, and Nirgua rivers fall into the Atlantic basins, which form the hydrographic system of the Cojedes and San Carlos rivers.

Water plays a preponderant role in the development of agricultural and industrial activity. In this sense, the Yaracuy state does not present restrictions, given the abundance of water resources it possesses, due to the magnitude of the rainfall that in its territory determines high annual runoff yields in its different hydrographic basins.

Regarding groundwater, the entity has a high potential, which represents positive perspectives for the development of agriculture under irrigation.

Geology
65% of the territory of the Yaracuy state is made up of mountainous formations and foothills of hills, which in their distribution allow to differentiate three large spaces, these are: the Bobare Coordillera, which separates the Yaracuy state from the Falcón state; the Sierra de Aroa, separated from the Bobare Coordillera by the Aroa River Valley, and the Macizo de Nirgua, separated from the Sierra de Aroa by the Turbio-Yaracuy Depression, giving rise to an alternation of mountains, flat lands, valleys and depressions.

Relief

The Yaracuy state relief is extremely diverse, presenting an alternation of valleys, plains, depressions, foothills and mountains (65% of the territory). It corresponds to the sector where the Coordillera de los Andes ends, and the Coordillera de la Costa begins, a sector that is occupied by three well-differentiated formations, the Macizo de Nirgua, the Sierra de Aroa and that of Bobare, the three separated from each other by the Yaracuy Turbio depression and the Aroa River Valley.

The Nirgua Massif formed by a group of foothills that are linked to the coastal range, has its culminating point at Cerro la Copa (1810 m). The Sierra de Aroa, located in the central part and oriented in a southwest–northeast direction, divides the two main depressions and has its highest point at Cerro el Tigre (1780 m). The Sierra de Bobare separates Yaracuy from Falcón.

Soils
In the northern part of Yaracuy State, sand and silt (mud) can be found mostly, while other sectors present a frank-clayey character. The state has significant mineral resource potential, especially in the non-metallic category, among which are sand and gravel, red clay, limestone, talc, marble, feldspathic sands, peat, feldspars, and gypsum.

Fauna and Flora
The more representative vegetation of the forest entities is that, despite the interventions to which they have been subjected, it proliferates both in the valleys of the Aroaya-Yaracuyuy rivers and in the Nirgua field. At an altitude of 800msnms, a dense cloud forest develops, while on the banks of the Yar River, the forest prevails. The rest of the state space is covered by bushes, savannah vegetation, pastures and cultivated areas, fundamentally due to the greater human intervention.

Flora
The flora of the state of Yaracuy is very varied, and has been the subject of numerous studies. Some regions of the state were visited by the Swiss naturalist Henri Pittier in the 1820s, who left detailed records of his findings in numerous publications and deposited the first botanical samples in the herbarium of the Museo Comercial e Industrial de Venezuela, which later became part of the National Herbarium of Venezuela. However, botanical activity in subsequent years has been irregular and some groups of plants are still considered underrepresented in national herbariums. Recently, several specific inventories of floristic elements from the natural and cultivated regions of the state have been made.

Vertebrates

At least 40 species of land mammals and 51 species of bats have been recorded in the Sierra de Aroa, and at least one species of shrew and tree frog endemic to this locality has been described.

Invertebrates

Exhaustive inventories of the insects of the state of Yaracuy have not been published, but there are some specific studies of the diurnal butterflies and coprophagous beetles in an agricultural-forest mosaic of the foothills of Zapatero Hill in the Guáquira hacienda.

Among the butterflies, some 129 species were registered, predominantly from the family Nymphalidae, but it is estimated that there are more than 240 species. At least 22 species of beetles were also found, including a species endemic to Venezuela, Bdelyropsis venezuelensis Howden, 1976.

Government and politics

Like other states, the structure of the government of Yaracuy is laid out in the Constitution, the highest law in the state.

Like the other 23 federal entities of Venezuela, the State maintains its own police force, which is supported and complemented by the National Police and the Venezuelan National Guard.

Executive power
It is made up of the Yaracuy State Governor and a group of State Secretaries appointed by him who assist him in government functions. The Governor is elected by the people by direct and secret vote for a period of four years and with the possibility of immediate reelection for equal periods, being in charge of the state administration.

Since 1989, governors have been chosen in direct elections by the population, the current government is headed by Julio César León Heredia, who has been in power since 2008.

Legislative power
The state legislature rests on the Yaracuy State Legislative Council, a unicameral parliament, elected by the people by direct and secret vote every four years, being able to be re-elected for additional consecutive periods, under a system of proportional representation of the state population and its municipalities, the State has 9 deputies. The regional parliament approves the local budget and state laws.

Municipalities and municipal seats

Yaracuy is divided into fourteen municipalities:

The state capital is San Felipe de Yaracuy. Other important towns are Aroa, Chivacoa, Cocorote, Marín, Nirgua, Sabana de Parra, Yaritagua, and Urachiche.

Yaracuy State covers a total surface area of . Population: 597,700 inhabitants (2007 est).

Demographics

Race and ethnicity

According to the 2011 Census, the racial composition of the population was:

Culture
The state of Yaracuy is represented by a rich social and cultural variety. It maintains ancestral roots since the Yaracuyan is, particularly, "lover of his land". Nevertheless, the customs give place, at the same time, to the modern lines of expression.

The Procers: The fact that each Educational Institution bears the name of some Procer (local or national), and whose biography becomes part of the preparation of the students, is striking. Schools and colleges celebrate the dates inherent to the character to whom the educational and formative path is dedicated.

Religious Diversity: As in all Venezuela, Yaracuy also celebrates with great effort the Catholic festivities: Holy Week (with the usual processions), The Burning of Judas, The Birth of the Child Jesus (Nativity of the Lord), among others. However, there is also room and relevance for celebrations based on other religious samples, own and/or imported from the colonial era, such as: The Carnival, Dances on Embers, among others.

They are part of the cultural heritage of Yaracuy, an endless number of legends and myths, own in some cases, adaptations in another; that even enjoy representations in different festivals and events.

Other dances, Creole dances and rondas are: El Sebucán, Mare Mare and El Pájaro Guarandol.

References

States of Venezuela
States and territories established in 1909

Yaracuy


La New South Wales classe D57 était une classe de locomotives à vapeur de type 4-8-2 construites par Clyde Engineering pour le New South Wales Government Railways (chemins de fer du gouvernement de la Nouvelle-Galles du Sud) en Australie. Les tenders ont été construites par Mort's Dock.

Introduction
Ces locomotives figuraient parmi les locomotives les plus lourdes d'Australie avec une charge par essieu de 23,4t, et ceci, avec leur largeur, limitait leur sphère d'opération à Thirroul sur la ligne Illawarra, Wallerawang sur la Main Western Line (Ligne principale ouest) et Junee sur la Main South Line (Ligne principale sud) .
En raison de l'immense taille de la chambre de combustion, ils ne pouvaient pas être tirés à la main et devaient utiliser un chauffe-eau mécanique, devenant ainsi la première classe de locomotives de la  New South Wales à utiliser un chauffe-eau mécanique. Ils ont ensuite été suivis par la classe 58 et la classe 60 .

Ils n'étaient pas autorisés à opérer sur la ligne Main Northern en raison des limites de charge sur certains ponts et d'un gabarit de chargement plus serré. Ils avaient l'effort de traction le plus élevé de tous les moteurs conventionnels utilisés en Australie et avaient une capacité à peu près égale à celle des Garratts modifiées de la classe 60. Ils étaient très fiables et avaient le surnom de Lazy Lizzies (Lizzies paresseuses) parce qu'elles rendaient les travaux lourds sans effort . Un autre surnom a été attribué à la classe, Chuckling Charlies (Charlies gloussants) en raison de leur rythme d'échappement syncopé .

La conception à trois cylindres adaptée à la classe lui a donné un son d'échappement décalé distinctif lors de la montée en gamme. Cette conception a également été adaptée à la classe 58. Cependant, quelques caractéristiques, telles que le mécanisme de soupape de conjugaison Gresley installé sur ces locomotives, ont été à l'origine de débats quant à son efficacité .

Fin de la ligne et préservation
Le premier exemple de la classe a été retiré en octobre 1957, le dernier en septembre 1961. Le dernier exemple utilisé par le chemin de fer a été retiré pour être conservé par le New South Wales Rail Transport Museum. En juin 1975, le 5711 a été transporté d'Enfield à Thirlmere par la locomotive 3801 . En septembre 2008, 5711 a été transféré au Valley Heights Locomotive Depot Heritage Museum où il est en cours de restauration statique .

Notes et références

Locomotive à vapeur
Transport ferroviaire en Australie

New South Wales classe D57


Genki Nakayama (født 15. september 1981) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Sanfrecce Hiroshima og Consadole Sapporo.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Genki Nakayama


بلدية توريبلانكا ، هي إحدى بلديات مقاطعة كاستيلون التي تقع في منطقة بلنسية، في شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 5.884 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2006).

مراجع

أماكن مأهولة في كاستيون
بلديات كاستيلون

توريبلانكا


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Čaka enthält die 34 nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Čaka im Okres Levice.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Caka


Leptospermum, biljni rod iz porodice mirtovki raširen poglavito po Australiji. Pripada mu ukupno 87 vrsta i jedan hibrid

Poznatiji predstavnik je medonosno i ukrasno drvo ili grm manuka, invazivna vrsta najpoznatija po dobivanju najskupljeg i najkvalitetnijeg meda.

Vrste

 Leptospermum anfractum A. R. Bean
 Leptospermum arachnoides Gaertn.
 Leptospermum argenteum J. Thomps.
 Leptospermum barneyense A. R. Bean
 Leptospermum benwellii A. R. Bean
 Leptospermum blakelyi J. Thomps.
 Leptospermum brachyandrum (F. Muell.) Druce
 Leptospermum brevipes F. Muell.
 Leptospermum confertum J. Thomps.
 Leptospermum continentale J. Thomps.
 Leptospermum coriaceum (Miq.) Cheel
 Leptospermum crassifolium J. Thomps.
 Leptospermum deanei J. Thomps.
 Leptospermum deuense J. Thomps.
 Leptospermum divaricatum Schauer
 Leptospermum emarginatum H. L. Wendl. ex Link
 Leptospermum epacridioideum Cheel
 Leptospermum erubescens Schauer
 Leptospermum exsertum J. Thomps.
 Leptospermum fastigiatum S. Moore
 Leptospermum glabrescens N. A. Wakef.
 Leptospermum glaucescens S. Schauer
 Leptospermum grandiflorum Lodd.
 Leptospermum grandifolium Sm.
 Leptospermum gregarium J. Thomps.
 Leptospermum incanum Turcz.
 Leptospermum inelegans J. Thomps.
 Leptospermum javanicum Blume
 Leptospermum jingera Lyne & Crisp
 Leptospermum juniperinum Sm.
 Leptospermum laevigatum (Gaertn.) F. Muell.
 Leptospermum lamellatum J. Thomps.
 Leptospermum lanigerum (Aiton) Sm.
 Leptospermum liversidgei R. T. Baker & H. G. Sm.
 Leptospermum luehmannii F. M. Bailey
 Leptospermum macgillivrayi J. Thomps.
 Leptospermum macrocarpum (Maiden & Betche) J. Thomps.
 Leptospermum madidum A. R. Bean
 Leptospermum maxwellii S. Moore
 Leptospermum microcarpum Cheel
 Leptospermum micromyrtus Miq.
 Leptospermum minutifolium (Benth.) C. T. White
 Leptospermum morrisonii J. Thomps.
 Leptospermum multicaule A. Cunn.
 Leptospermum myrsinoides Schltdl.
 Leptospermum myrtifolium Sieber ex DC.
 Leptospermum namadgiensis Lyne
 Leptospermum neglectum J. Thomps.
 Leptospermum nitens Turcz.
 Leptospermum nitidum Hook. fil.
 Leptospermum novae-angliae J. Thomps.
 Leptospermum obovatum Sweet
 Leptospermum oligandrum Turcz.
 Leptospermum oreophilum J. Thomps.
 Leptospermum pallidum A. R. Bean
 Leptospermum parviflorum Valeton
 Leptospermum parvifolium Sm.
 Leptospermum petersonii F. M. Bailey
 Leptospermum petraeum J. Thomps.
 Leptospermum polyanthum J. Thomps.
 Leptospermum polygalifolium Salisb.
 Leptospermum purpurascens J. Thomps.
 Leptospermum recurvum Hook. fil.
 Leptospermum riparium D. J. Morris
 Leptospermum roei Benth.
 Leptospermum rotundifolium (Maiden & Betche) F. A. Rodway
 Leptospermum rupestre Hook. fil.
 Leptospermum rupicola J. Thomps.
 Leptospermum scoparium Forst.
 Leptospermum sejunctum J. Thomps.
 Leptospermum semibaccatum Cheel
 Leptospermum sericatum Lindl.
 Leptospermum sericeum Labill.
 Leptospermum speciosum Schauer
 Leptospermum spectabile J. Thomps.
 Leptospermum sphaerocarpum Cheel
 Leptospermum spinescens Endl.
 Leptospermum squarrosum Gaertn.
 Leptospermum subglabratum J. Thomps.
 Leptospermum subtenue J. Thomps.
 Leptospermum thompsonii J. Thomps.
 Leptospermum trinervium (Sm.) J. Thomps.
 Leptospermum turbinatum J. Thomps.
 Leptospermum variabile J. Thomps.
 Leptospermum venustum A. R. Bean
 Leptospermum whitei Cheel
 Leptospermum wooroonooran F. M. Bailey
 Leptospermum × violipurpureum W. Harris, M. I. Dawson & Heenan

Sinonimi
 Agonomyrtus Schauer ex Rchb.
 Fabricia Gaertn.
 Macklottia Korth.
 Leptospermopsis S.Moore
 Glaphyria Jack

Izvori

Myrtoideae

Leptospermum


منصة جافا النسخة القياسية (Java SE) : تستخدم هذه المنصة للبرمجة بلغة الجافا، تحتوي جافا على آلة افتراضية آلة افتراضية تعتبر من أشهر الآلات الافتراضية حيث تسمح بتشغيل البرامج المكتوبة بلغة جافا على كافة أنظمة التشغيل.
تحتوي جافا على مجموعة من الحزم (حزمة) وتحتوي الحزم على أعداد كبيرة من التصنيفات (classes) وتحتوي التصنيفات على عدد كبير من الدوال (طريقة).
تساعد الحزم في الوصول إلى ملفات النظام (نظام الملفات) والشبكات (محلل شبكات) والواجهة الرسومية (واجهة مستخدم رسومية).

المواصفات والمقاييس

عُرفت النسخة القياسية من جافا بمنصة جافا 2 أو (J2SE) من الإصدار 1.2 إلى الإصدار 1.5، تستخدم النسخة القياسية للتمييز بين منصة Java EE و Java ME.

java.lang

تحتوي هذه الحزمة على مجموعة من التصنيفات (classes) و interfaces مرتبطة بوقت تشغيل البرنامج runtime.
تحتوي java.lang على الأخطاء الاستثنائية (Exceptions)، الدوال الرياضية، threading، الدوال المختصة بالأمن (security functions)، تحتوي على 22 تصنيف من أصل 32 من التصنيفات المختصة بالأخطاء (Error classes) في JDK 6.

التصنيفات (Classes) الأساسية في java.lang

•	Object : هذا التصنيف (class) هو أساس كافة التصنيفات.

•	Enum : أساس (enumeration classes) في J2SE 5.0

•	Class : يحتوي على (Java reflection).

•	Throwable : تصنيف (class) يشمل كافة الأخطاء الاستثنائية (Exceptions) من أشهرها Error و Exception و RuntimeException.

•	Thread : تصنيف (class) يسمح للعمليات للتعامل مع Thread.

•	String : تصنيف (class) للتعامل مع دوال String و string literals.

•	StringBuffer و StringBuilder : تصنيفات تتعامل مع string manipulation.

•	Comparable : تصنيف (class) يستخدم في المقارنة بين الكائنات (object).

•	Iterable : تصنيف (class) يستخدم بشكل عام في عمليات التكرار (iteration و loop).

•	Math و StrictMath : تصنيف (class) يحتوي على الدوال الرياضية.

كافة دوال java.lang تتم مناداتها بشكل تلقائي.

java.lang.ref

يدعم ويتيح كافة أنواع المراجع (references)، وتتيح التعامل بين التطبيق وآلة جافا الافتراضية Java Virtual Machine (JVM) garbage collector.
كل نوع من المراجع (reference) له آلية عمل معينة :
•	SoftReference
•	WeakReference
•	PhantomReference

كل نوع من هذه المراجع (reference) يرث من Reference class، كدالة ()get تعمل على استرجاع الكائن (object) (ترجع دالة ()get القيمة null في حال لم يكن هناك قيمة تسترجع). ودالة clear() لإزالة كائن (object) معين.

تحتوي java.lang.ref أيضاً على تصنيف (class)
ReferenceQueue.

java.lang.reflect

Reflection هي المقوم الأساسي لجافا API Application Program Interface.

java.io

تدعم المدخلات والمخرجات (input، output).، تشمل java.io التصنيفات (classes) التي تتعامل بشكل مباشر مع الملفات كـ
random access files، text file.
مثال على التصنيفات (classes) تصنيف InputStream و OutputStream التي تستخدم في القراءة والكتابة من ملفات Byte stream.
وتشمل تصنيفات reader و writer في القراءة والكتابة من ملفات character streams.

ملفات النظام (file system)

 Stream
 Random accesses file
 File Systems

java.nio أو (New I/O)

أضيف هذا الكلاس في J2SE 1.4 ليدعم memory-mapped I/O.
تحوي java.nio حزمة أخرى java.nio.charset حيث تدعم هذه الحزمة مختلف شفرات الأحرف.

java.math

تدعم هذه الحزمة كافة الدوال الرياضية، منها :
•	دالة BigDecimal

•	دالة BigInteger

•	دالة MathContext

•	دالة RoundingMode

java.net

تعمل هذه الحزمة على مدخلات ومخرجات الشبكة.

java.util

تدعم تراكيب البيانات و API.

مراجع

برمجيات
منصات حوسبة
منصة جافا

منصة جافا (النسخة القياسية)


La nation Cherokee (en Cherokee : ᏣᎳᎩᎯ ᎠᏰᎵ / Tsalagihi Ayeli ou ᏣᎳᎩᏰᎵ / Tsalagiyehli), également connue sous le nom de nation Cherokee de l'Oklahoma, est la plus grande des trois tribus Cherokee reconnues par le gouvernement fédéral aux États-Unis. Elle est créée au  et comprend des personnes descendant de membres de l' qui se sont déplacés, en raison de la pression croissante, du sud-est vers le Territoire indien et des Cherokees qui ont été forcés de se déplacer lors de la Piste des larmes. La tribu comprend également des descendants de , des  et des Natchez. En 2018  sont inscrites à la nation cherokee, dont  vivent dans l'État de l'Oklahoma.

Ayant son siège à Tahlequah, en Oklahoma, la nation cherokee a une  qui s'étend sur quatorze comtés dans le coin nord-est de l'Oklahoma. Il s'agit des comtés d'Adair, Cherokee, Craig, Delaware, Mayes, McIntosh, Muskogee, Nowata, Ottawa, Rogers, Sequoyah, Tulsa, Wagoner et Washington.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Cherokees
Comté d'Adair (Oklahoma)
Comté de Delaware (Oklahoma)
Comté de Cherokee (Oklahoma)
Comté de Craig (Oklahoma)
Comté de McIntosh (Oklahoma)
Comté de Muskogee
Comté de Nowata
Comté d'Ottawa (Oklahoma)
Comté de Rogers
Comté de Sequoyah
Comté de Tulsa
Comté de Wagoner
Comté de Washington (Oklahoma)

Nation Cherokee


Grabiński est un patronyme porté notamment par :

  (1956-), avocat polonais ;
  (1843-1903), peintre polonais ;
 Józef Grabiński (1771-1843), officier polonais ;
 Stefan Grabiński (1887-1936), écrivain polonais de littérature fantastique et horrifique.

Grabiński


Cântatul difonic — cunoscut și sub numele de cântat armonic sau cântat  din gât — este un mod de a cânta în care interpretul vocal creează rezonanțe (sau formanți) prin trecerea aerului din plămâni prin corzile vocale spre buze pentru a produce o melodie.

Armonicile frecvenței de bază a unui sunet produs de vocea umană pot fi selectiv amplificate prin schimbarea formei cavității rezonante a gurii, a laringelui și a faringelui. Această modulare a rezonanței permite interpretului să creeze aparent mai mult de un ton (frecvența de bază plus una sau două frecvențe armonice), în același timp când, de fapt, corzile vocale emit o singură frecvență, de bază.

Asia

Mongolia și Buriatia
Se crede că arta de a cânta din gât provine din Mongolia de sud-vest. Cel mai frecvent stil, khöömii (scris în chirilică ca Хөөмий) sau Hoomei, poate fi împărțite în următoarele categorii:
 uruulyn / labial khöömii
 tagnain / palatal khöömii
 khamryn / nazal khöömii
 bagalzuuryn, khooloin / glotal, khöömii din gât
 tseejiin khondiin, khevliin / khöömii din piept sau din stomac
 turlegt sau khosmoljin khöömii / khöömii combinat cu cântec lung
Mongolii cântă, de asemenea, multe alte stiluri, cum ar fi "karkhiraa" (literal "mormăitul") și "isgeree".

Multe dintre aceste stiluri sunt, de asemenea, practicate în Tuva (Siberia), Altai, Tibet, Peninsula Ciukotka, Uzbekistan, Kazahstan, Pakistan, Iran, Afganistan, Hokkaido (Japonia).

Europa

Sardinia
Pe insula Sardinia (Italia), în special în subregiunea Barbagia, unul dintre cele două stiluri diferite de cântat polifonic este marcată de utilizarea vocii guturale (din gât). Acest tip de cântec este numit a tenore. Celălalt stil, cunoscut sub numele de cuncordu, nu folosește gâtul. A tenore este practicat de grupuri de patru cântăreți de sex masculin, fiecare având un rol distinct;  'oche-ul  sau boche-ul (pronunțat  sau , "vocea") este solo voce, în timp ce  mesu 'oche  sau mesu boche ("jumătate de voce"), contra ("împotrivă") și bassu ("joasă") – enumerate în ordinea descrescătoare a tonului – formează un cor (un alt sens al tenore). Boche și mesu boche cântă cu o voce obișnuită, în timp ce contra si bassu cântă cu o tehnică care implică laringele. În 2005, Unesco a clasificat  cantu a tenore patrimoniu intangibil mondial. Printre cele mai cunoscute grupuri de a tenore sunt Tenores di Bitti, Tenores de Orosei, Tenores di Oniferi și Tenores di Neoneli.

Europa de Nord
Populația Sami din părțile nordice ale Suediei, Norvegiei, Finlandei și din Peninsula Kola din Rusia, au un gen numit yoik.

Tipul acesta de cântat se mai întâlnește și în: Bașkortostan (Rusia), Canada (la inuiți), Africa de Sud (tribul Xhosa),

O tehnică de vocalizare în fluier poate fi, găsit în muzica populară în vestul Balcanilor și chiar în Ungaria.

Mai mulți compozitori contemporan clasici au încorporate în lucrările lor cântatul difonic. Karlheinz Stockhausen a fost printre primii, cu Stimmung în 1968. "Melodii din Viața trecută" pentru corul SATB a compozitorului australian Sarah Hopkins (b. 1958) solicită, de asemenea, această tehnică. În Water Passion after St. Matthew de Tan Dun, soprana și soliștii bași cântă într-o varietate de tehnici, inclusiv cântatul din gât de tip mongol.

Sunete armonice poate fi auzite și în humwhistle (fluieratul zumzet). Un humwhistle, sau altfel cunoscut sub numele de "whistle-hum," creează o tonalitate înaltă și una joasă simultan. Sunetul pe două tonuri amintește și yodeling, acest mod de a cânta din Tirol (Austria).

India
Etnomusicologul John Levy a înregistrat un cântăreț Rajasthani care a folosit tonuri care imitau sunetele unei drâmbe sau a unui fluier dublu.

Vezi și
 Vocea umană

Note

Referințe
 Bandinu, Omar (2006). "Il canto o tenore: dai nuraghi toate'Unesco ", Siti 2, nr.3 (Iulie–Septembrie): 16-21.
 Bellamy, Isabel, și Donald MacLean (2005). Radiant Healing: The Many Paths to Personal Harmony and Planetary Wholeness. Buddina, Queensland (Australia): Joshua Cărți.
 Haouli, Janete El (2006). Demetrio Stratos: en busca de la voz-música. México, D. F.: Radio Educación—Consejo Nacional para la Cultura y las Artes.
 Levin, Teodor C., și Michael E. Edgerton (1999). "Gât Cântăreți din Tuva". Scientific American 281, nr. 3 (septembrie): 80-87.
 Levin, Teodor și Valentina Süzükei (2006). În cazul în care Râurile și Munții Cântă. Bloomington: Indiana University Press. .
 Pariser, David, și Enid Zimmerman (2004). "Learning in the Visual Arts: Characteristics of Gifted and Talented Individuals," in Handbook of Research and Policy in Art Education, W. Elliot Eisner și Michael D. Zi (editori). Lawrence Erlbaum Associates. p. 388. .
 Saus, Wolfgang (2004). Oberton Singen. Schönau im Odenwald: Traumzeit-Verlag.  (germană).
 Sklar, Steve (2005). "Types of throat singing"
 Titze, Ingo R. (1994). PPrinciples of Voice Production. Englewood Cliffs, NJ: Prentice Hall. ISBN 978-0-13-717893-3 Reprinted Iowa City: National Center for Voice and Speech, 2000.(NCVS.org)  .
 Titze, Ingo R. (2008)."The Human Instrument".. Scientific American 298, nr. 1 (iulie):94-101. PM 18225701
 Tongeren, Mark C. van (2002).  Overtone Singing: Physics and Metaphysics of Harmonics in East and West.Amsterdam: Fusica.  (pbk),  (pânză).

Legături externe
 Sunete secundare utilizate în muzica de cor - Subtext Corul Spektrum & Jan Stanek
 Cântat difonic într-un turn de apă - Jim Cole & Spectrale Voci
 Probe Audio de cântat din gât
 Generator on line de cântat din gât
 Ken-Ichi Sakakibara
 Scientific American: Cântăreți din gât din Tuva
 Tipuri de Gât Cântând cu Sfaturi

Tehnici vocale

Cântat difonic


الكوفخة قرية فلسطينية دمرت في حرب 1948، تقع في شمال شرق مدينة غزة  وتبعد عنها 19 كيلومتر، من الجنوب قرية المحرقة، ومن الشرق منطقة الهزيل، ومن الغرب قرية هوج، ومن الشمال قرية الجمامة، وترتفع عن سطح البحر حوالي 150 متر.

القرية قبل النكبة
كانت القرية تقع في بقعة رملية  في النقب الشمالي، وقد أسسها في أواخر القرن التاسع عشر نفر من سكان غزة ممن أتو لزراعة الأراضي المجاورة. يتوسط القرية مسجد بني أيام السلطان عبد الحميد الثاني (1876-1909)، وكانت شبكة من الطرق الفرعية تربطها بالطرق العامة بين غزة وجولس التي كانت تمر بمحاذاة الطريق العام الساحلي، وإلى الجهة الشمالية الغربية منها وادي قليل العمق تسيل فيه مياه الشتاء.

وكانت منازلها منتشرة على محور شمالي بمحاذاة الطرف الجنوبي لوادي أبو شنار أحد فروع وادي هودج. وكان فيها مدرسة ابتدائية، وبعض المتاجر الصغيرة وكان سكانها من المسلمين، ويتزودون المياه للاستعمال المنزلي من بئرين داخل القرية. وكانت القرية تضم آثار خربة كوفخة، التي تشتمل على بقايا صهاريج وأعمدة من الرخام ورأس عمود كورنثي وممرات من الفسيفساء وبعض الأواني الخزفية.

تبلغ مساحة أراضي قرية الكوفخة 8569 دونماً، وبلغ عدد سكانها عام 1922 حوالي 203 نسمة، وعام 1948 بلغ العدد 500 نسمة.

عمل معظم أهالي القرية في الزراعة، وكانوا يعتمدون على الأمطار والري معا (من الآبار والصهاريج والخزانات التي تتجمع فيها مياه الأمطار في فصل الشتاء). تمتعت أراضي القرية بتربة طينية حمراء اللون شديدة الخصوبة، وفي موسم عام  1944\1945، كان فيها ما مجموعه 87 دونما مرويا أو مستخدما لبساتين الفاكهة وكروم الزيتون، و7768 دونما (من الأراضي المشاع) تزرع فيها الحبوب.

احتلال القرية وتدميرها
في عام 1948، دارت عدة معارك ومواجهات بين أهالي القرية والعصابات الصهيونية، الذين غاروا على القرية، ولم يكن الأهالي يملكون غير بضع بنادق، ورغم ذلك كانت هناك مقاومة باسلة، مما اضطر رجال العصابات إلى التراجع، وقام أهالي القرية بمساعدة اخوانهم قرية المحرقة في صد هجوم مماثل. وقد قامت العصابات الصهيونية بإشعال أجران القمح والشعير، بعد دخولهم القرية بدبابات مصفحة، وذلك بعد مقاومة شديدة من الأهالي، مما دفعهم إلى الهجرة جنوباً إلى منطقة غزة، بلغ عدد اللاجئين من قرية الكوفخة حوالي 3562 نسمة. وفقا لما أورده المؤرخ الإسرائيلي بني موريس فإن وحدات من لواء هنيغف (النقب) هاجمت القرية ليل 27- 28 أيار 1948. وقد جاء في نبأ لصحيفة (نيويورك تايمز)، نشرته في عددها الصادر بتاريخ 30 أيار، أن كوفخة وقرية المحرفة المجاورة سقطتا. وقد طرد سكان كوفخة من قريتهم على الرغم من أنهم (عرضو الاستسلام مرارا، قبل ذلك، والقبول بالحكم اليهودي في مقابل السماح لهم بالبقاء فيها، لكن من دون جدوى) أما طلبهم البقاء في القرية فقد رفضته السلطات الإسرائيلية بحجة أن مثل هذه الطلبات هو دوما «إما غير صادق، وإما لا يمكن الركون إليه».

القرية اليوم
لم يبق من القرية اليوم  سوى مسجدها (المسجد الكبير) الذي يستعمل اليوم مخزنا لعلف الحيوانات وإسطبلاً  للخيل. وهو بناء حجري مقوس المداخل، وله نوافذ في جهاته كافة، وتعلو سطحه ثلاث قبب قليلة الارتفاع. وتغطي الأنقاض ونبات الصبار وغيره من النباتات الصحراوية الموقع، وهو مسيج ويستخدم مرعى للمواشي. وثمة بستان للحمضيات في جزء من الأراضي المجاورة، وفي سنة 1953 أقيمت مستعمرة نير عكيفا على أراضي القرية، وإلى الغرب منها كيبوتس دوروت وأيضاً مزرعة رئيس الوزراء الإسرائيلي الأسبق أرئيل شارون ومدينة سديروت.

انظر أيضاً
 قائمة المدن والقرى الفلسطينية التي طرد منها سكانها خلال حرب 1948

المصادر

قرى فلسطينية أخليت من سكانها في الحرب العربية الإسرائيلية 1948
قضاء غزة

الكوفخة (فلسطين)


Rastlantı ya da tesadüf, determinizmi ve nedensellik kuralını kabul etmeyen görüşe göre, yani her olayın muhakkak bir nedeni olmadığını ya da olayların bir neden-sonuç zinciriyle meydana gelmediğini varsayan görüşe göre, olayların nedensiz, gelişigüzel bir şekilde meydana gelişine verilen addır.

Rastlantının bir başka anlamı

Rastlantı, iki veya daha fazla olayın aynı anda herhangi bir bilgiye, isteğe, kurala ya da kararlaştırılmış belirli bir sebebe dayanmaksızın gerçekleşmesidir. Bu olaylar beklenmedik ve birbirinden bağımsız paralellerde gelişirler, örneğin birini düşünüyorken o kişiden telefon gelmesi gibi, iki olay konuşulmadan, tesadüfi olarak gerçekleşmiştir.

Rastlantı ve zorunluluğun ne olduğu felsefeci ve dilbilimcilerin bir hayli uğraştığı konulardan biridir. Genellikle rastlantının gelişen bütün olayların zorunlu sonucu olduğu, sadece bu sonuçların aynı anda gerçekleşme ihtimalinin düşük olduğu söylenir.Garip diye tabir edilen rastlantılar kimi zaman parapsikoloji tezlerini ve komplo teorilerini ortaya çıkarır.

Filmlerde rastlantı
 David O. Russell`ın filmi I ♥ Huckabees
 Rastlantıların reddi: V for Vendetta

Ayrıca bakınız
 Déjà vu
 Nedensellik

Dış bağlantılar
 Tesadüf yoktur
 Rastlantı ve Senkron
 İlginç tesadüfler
 The Power of Coincidence by David G. Myers
 The Power of Coincidence by Jill Neimark
 Rastlantı yoktur
 Olayların Dili

Halk inançları

Rastlantı


Dreptul de prima noapte (în latină jus primae noctis) este un presupus drept al nobililor din Evul Mediu care ar fi avut dreptul de a întreține relații sexuale cu supusele sale înainte ca acestea să se căsătorească.

Note

Legături externe
 Cel mai umilitor obicei din trecut. Cum erau obligate miresele sărace să-și piardă virginitatea în compania nobililor, cu știrea soțului. Boierii români făceau la fel, 26 iulie 2016, Cosmin Zamfirache, Adevărul

Sexualitate umană

Dreptul de prima noapte


Venâncio () foi um oficial do Reino Ostrogótico, ativo durante o reinado de Teodorico, o Grande . Era filho de Pedro Marcelino Félix Libério. Talvez deve ser o homem claríssimo recomendado a Anício Probo Fausto por Enódio em 505. Tinha algum parentesco com este mesmo Enódio. Mais adiante, Venâncio foi elevado à posição de homem ilustre. Em 507/11, sobretudo pelos feitos de seu pai, e apesar de ser jovem, recebeu o título honorífico de conde dos domésticos, o chefe da guarda do rei. Em 507, tornar-se-ia cônsul ordinário no Ocidente, com o imperador   como seu colega oriental.

Ver também

Bibliografia

Cônsules do Reino Ostrogótico
Oficiais de Teodorico, o Grande
Senadores do Reino Ostrogótico

Venâncio (cônsul em 507)


O Roteiro da primeira viagem de Vasco da Gama à Índia é um manuscrito anónimo, atribuído à Álvaro Velho ou João de Sá.
Paradoxalmente esse único testemunho presencial da viagem de Vasco da Gama, documento tão importante da história da humanidade que relata a primeira viagem marítima entre à Europa e à Ásia foi durante séculos esquecido. Pertencendo ao acervo do Mosteiro de Santa Cruz em Coimbra foi ignorado até ao fim das Ordens Seculares em 1834, transferido para
a Biblioteca Pública Municipal do Porto, foi logo publicado no Porto em 1838, com o nome Roteiro da Viagem que em Descobrimento da Índia pelo Cabo da Boa Esperança fez D. Vasco da Gama em 1497 por Diogo Kopke  e António da Costa Paiva.
O diário de bordo, ou Roteiro da Índia, chegou até nós incompleto e através duma cópia, desconhecendo-se o manuscrito original.

Em 2013 o seu grande valor foi reconhecido, sendo inscrito pela UNESCO na lista do património Memória do Mundo.

A relação
A viagem no inicio é bem descrita como a estadia na Índia e sua intrigas, mas a viagem de volta é muita abreviada devido possivelmente ao estado de saúde do autor, atingido como os outros de escorbuto e a consequente falta de pessoal para as manobras. Enfim a relação é abruptamente interrompida no golfo da Guiné.

Ida

Manuel I de Portugal confiou a Vasco da Gama o cargo de capitão-mor da frota que, num sábado 8 de Julho de 1497, zarpou de Belém em direção à Índia.

Contava com quatro embarcações:

 São Gabriel, uma nau comandada pelo próprio Vasco da Gama;
 São Rafael,  comandada por Paulo da Gama, seu irmão;
 Bérrio, uma nau sob o comando de Nicolau Coelho;
 São Miguel, sob o comando de Gonçalo Nunes, que viria a ser queimada, na ida, na costa oriental africana.

A expedição partiu de Lisboa, acompanhada por Bartolomeu Dias que seguia numa caravela rumo à Mina, seguindo a rota já experimentada pelos anteriores exploradores ao longo da costa de África, chegaram as  Canárias uma semana depois da partida,  e ao Arquipélago de Cabo Verde em 15 dias, ponto de encontro da frota que estava espalhada. Após atingir a costa da atual Serra Leoa, Vasco da Gama desviou-se para o sul em mar aberto, cruzando a linha do Equador, em demanda dos ventos vindos do oeste do Atlântico Sul, que Bartolomeu Dias já havia identificado desde 1487. Esta manobra de "volta do mar" foi bem sucedida, passando muito perto das costas do Brasil como o descreve o nosso autor sobre a presença de aves  ''que iam para terra''
A 4 de novembro de 1497, a expedição atingiu novamente o litoral Africano. Vasco da Gama poucos dias depois ficou ferido por um golpe duma lança dos indígenas.
No dia 23 de novembro a frota dobrou o cabo de Boa esperança.

A 18 de dezembro, a frota já tinha ultrapassado o chamado "Rio do Infante" (Great Fish River, na atual África do Sul) – de onde Bartolomeu Dias havia retornado anteriormente – e navegou em águas até então desconhecidas para os europeus. No dia de Natal, Gama e sua tripulação batizaram a costa em que navegavam o nome de Natal (atual província KwaZulu-Natal da África do Sul).

A 2 de março de 1498,  a armada chegou à costa de Moçambique. Na costa Leste Africana, os territórios controlados por muçulmanos integravam a rede de comércio no Oceano Índico. Em Moçambique encontram os primeiros mercadores indianos. Inicialmente são bem recebidos pelo sultão, que os confunde com muçulmanos e disponibiliza dois pilotos. Temendo que a população fosse hostil aos cristãos, tentam manter o equívoco mas, após uma série de mal entendidos, foram forçados por uma multidão hostil a fugir de Moçambique, e zarparam do porto disparando os seus canhões contra a cidade.

O piloto que o sultão da ilha de Moçambique ofereceu para os conduzir à Índia havia sido secretamente incumbido de entregar os navios portugueses aos mouros em Mombaça. Um acaso fez descobrir a cilada e Vasco da Gama pôde continuar.

Na costa do atual Quénia a expedição saqueou navios mercantes árabes desarmados. Os portugueses tornaram-se conhecidos como os primeiros europeus a visitar o porto de Mombaça, mas foram recebidos com hostilidade e logo partiram.

Em abril de 1498, Vasco da Gama seguiu para norte, desembarcando no amistoso porto de Melinde – rival de Mombaça – onde foi bem recebido pelo sultão que lhe forneceu um piloto árabe, conhecedor do Oceano Índico, cujo conhecimento dos ventos de monções permitiu guiar a expedição até Calecute, na costa sudoeste da Índia. Saíram de África no dia 24 de abril

Chegada a Calecute

A 29 de maio de 1498, a frota alcançou Kappakadavu, próxima a Calecute, no atual estado indiano de Kerala, ficando estabelecida a Rota do Cabo e aberto o caminho marítimo dos Europeus para a Índia.

No dia seguinte à chegada, Fernão Martins, um antigo escravos dos mouros, foi enviado a terra porque tinha conhecimento rudimentar de árabe (foi o primeiro a desembarcar em Calecute). Dois mouros de origem Tunisina, receberam-no na sua casa e à interpelação de um deles em castelhano «Ao diabo que te dou; quem te trouxe cá?» este respondeu a célebre frase: «Vimos buscar cristãos e especiaria.».

Ao ver as imagens de deuses Hindus, Gama e os seus homens pensaram tratar-se de santos cristãos, por contraste com os muçulmanos que não tinham imagens.
Contudo, as negociações com o governador local, samorim de Calecute, foram difíceis. Os esforços de Vasco da Gama para obter condições comerciais favoráveis foram dificultados pela diferença de culturas e pelo baixo valor de suas mercadorias. Com os representantes do samorim a escarnecerem das suas ofertas, e os mercadores árabes aí estabelecidos a resistir à possibilidade de concorrência indesejada. As mercadorias apresentadas pelos portugueses mostraram-se insuficientes para impressionar o samorim, o que gerou alguma desconfiança. Os portugueses acabariam por vender as suas mercadorias por baixo preço para poderem comprar pequenas quantidades de especiarias e joias para levar para o reino.

Por fim o samorim mostrou-se agradado com as cartas de D. Manuel I e Vasco da Gama conseguiu obter uma carta ambígua de concessão de direitos para comerciar, mas acabou por partir sem aviso após o Samorim e o seu chefe da Marinha insistirem para que deixasse todos os seus bens como garantia. Vasco da Gama manteve os seus bens, mas deixou alguns portugueses com ordens para iniciar uma feitoria.

Regresso
Vasco da Gama iniciou a viagem de regresso à 5 de outubro de 1498. Na ânsia de partir, ignorou o conhecimento local sobre os padrões da monção que lhe permitiria velejar. Na Ilha de Angediva foram abordados por um homem que se afirmava cristão mas que se fingia de muçulmano ao serviço de Hidalcão, o sultão de Bijapur. Suspeitando que era um espião, açoitaram-no até que ele confessou ser um aventureiro judeu polaco no Oriente. Vasco da Gama apadrinhou-o, nomeando-o Gaspar da Gama.

Na viagem de ida, cruzar o Índico até à Índia com o auxílio dos ventos de monção demorara apenas 23 dias. A de regresso, navegando contra o vento, consumiu 90 dias, tendo as embarcações dado à costa Africana  a 2 de janeiro de  1499 e aportado em Melinde a 9 de janeiro. Nesta viagem cerca de metade da tripulação sobrevivente pereceu, e muitos dos restantes foram severamente atingidos pelo escorbuto. Apenas duas das embarcações que partiram do Tejo conseguiram voltar a Portugal, por falta de homens a nau São Rafael foi afundado ao largo da costa leste africana, e a tripulação redistribuída para os dois navios restantes, o São Gabriel e o Bérrio. Em 20 de março passam pelo cabo de Boa Esperança, 27 dias depois chegam a ilha de Santiago.

O diário acaba assim, de forma abrupta, no dia 25 de abril.
Em anexo temos uma descrição de
 Alguns reinos da Índia " o quall eu soube muito çerto de  huũ homem que sabia a nossa falla he havia trinta anos que viera d' Alexandria a estas partes."
 Da maneira como combatem com elefantes,.
 Caçam e educam os elefantes
 Um comparativo entre os preços das especiarias em Alexandria em Calecute
 ''Esta é a linguagem de Calecut ''. A tradução de algumas palavras na língua de Calecute

O manuscrito
Só temos um exemplar manuscrito de 45 páginas do inicio do século XVI, cópia do manuscrito original perdido. A cópia poderá ser da autoria de Fernão Lopes de Castanheda, pelo menos foi uma importante fonte para a sua obra. O formato é de folio de 29 cm; o papel de consistência ordinária e assaz escuro de cor.

O que se sabe do autor
Sabe-se muito pouco, ele não fala dele ao singular mas ao plural fazendo entender que é um simples membro da tripulação.
Por isso sabemos que ele não era capitão nem piloto, era membro do São Rafael e acompanhava Paulo da Gama até a destruição do navio.
Era uma pessoa culta, formada em geografia
Também tinha conhecimentos de nautica
e treino miltar  ou .

O seu diário não é só um relato dos eventos passados ou presentes, mas é claramente projetado para o futuro, dando indicações sobre a origem das especiarias, os preços na Índia e em Alexandria, os ganhos possíveis, e o vocabulário básico para uma futura volta.

Enfim sabemos que foi um dos treze homens que acompanhou Vasco da Gama na sua chegada em Calecut e na sua visita ao Samorim (ELRey).

Determinação do autor
Essa última indicação foi a principal pista para determinar o nome do autor, porque Fernão Lopes de Castanheda dá-nos alguns dos nomes dos treze ou doze homens que acompanhavam Vasco da Gama.

Sabemos que o autor do diário navegava no São Rafael e da lista temos: Diogo Dias, escrivão da São Gabriel, Fernão Martins o intérprete de árabe (devia navegar no São Gabriel), o anónimo veador do São Gabriel, João de Sá escrivão do São Rafael, o marinheiro Gonçalo Pires criado de Vasco da Gama, Álvaro Velho, cuja função na frota não é especificada, e Álvaro Braga, escrivão da Bérrio. Por isso só dois nomes podem ser homens do São Rafael João de Sá de certeza e Álvaro Velho hipoteticamente, já que ignoramos tudo dele. Embora o nosso autor pode muito bem não ser citado por Castanheda.

Álvaro Velho

Ignoramos tudo dele, só que Valentim Fernandes, um impressor alemão encontrou por volta de 1507 um Álvaro Velho que viveu 8 anos em África, na Gâmbia. Poderá eventualmente ser o mesmo porque as datas coincide, e assim explicaria a interrupção do diário na Guiné. Só que é muito estranho ele só ter descrito a África e nunca ter falado da sua viagem à Índia, que interessava certamente mais Valentim Fernandes. Depois não sabemos se ele era culto ou um simples marinheiro ou soldado analfabeto, e afinal porquê ter interrompido a sua relação na Guiné e não ter descrito também a África, as sua riquezas, o seu vocabulário? Porquê que o diário começa no dia da partida para à Índia?

João de Sá

Era, um homem culto, escrivão no São Rafael, pago para descrever à viagem, e acabou à viagem ao comando do São Gabriel até Lisboa.
É a explicação dada pela Professor Carmen Radulet para explicar o fim abrupto do diário. João de Sá era um capitão improvisado e completamente inexperiente, tendo poucos homens para manobrar o navio e certamente pouca ajuda de oficiais valentes, dedicou-se a sua missão principal que era de trazer os homens e a preciosa mercadoria até Lisboa em detrimento do diário.
Também sabemos que tinha formação militar, foi nomeado cavaleiro da Casa Real depois duma "entrada que fez em Almedina, onde matou e cativou muitos mouros na companhia de D. Pedro de Almeida fidalgo da Casa do Rei". Por isso as principais caraterísticas do nosso autor anónimo (culto, formação militar e marítima) estão em perfeita adequação com o perfil de João de Sá. E a obra em si, é mais a obra dum escrivão, por ser anónima, por só falar da viagem, por nunca falar da autor, e por ser virada em muitos aspetos para o futuro e pelos lucros potenciais dos navegadores e da coroa portuguesa.

Outro autor
Se a tese mais provável é a de João de Sá, não se pode descartar por completo outras hipóteses como um terceiro presumível autor que por exemplo terá morrido na Guiné, ou mais simplesmente que parte da obra perdeu-se ou a cópia ficou incompleta…

Notas

Ligações externas
 Cópia digital do manuscrito
 Roteiro da primeira viagem de Vasco da Gama à Índia, segunda edição, Lisboa, 1861, por Alexandre Herculano e o barão do Castelo de Paiva

Descobrimentos portugueses
Documentos históricos
Livros de Portugal
Obras raras
Livros de história do Brasil
Manuscritos
Programa Memória do Mundo
Literatura de viagem
Diários
Livros do século XVI
Livros sobre a Ásia


Forholdet mellem Tyskland og Rusland referer til de udenrigspolitiske interaktioner mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Den Russiske Føderation.

Forholdet har igennem århundrederne varieret fra fred og alliancer til krig imellem de to lande. Derudover har begge lande haft flere forskellige statsdannelser og også befolkningsudvekslinger så som volgatyskerne.

Eksterne henvisninger
 Den russiske ambassade i Tyskland
 Kulturhuset Russisches Haus i Berlin
 Samlet hjemmeside for ambassaden og generalkonsulater i Rusland

Rusland
Tyskland

Forholdet mellem Tyskland og Rusland


Tsutomu Sonobe (født 29. marts 1958) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1978||4||0
|-
|1979||0||0
|-
|1980||0||0
|-
|1981||3||0
|-
!Total||7||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Tsutomu Sonobe


Next stop Sovjet er en dokumentarfilm instrueret af Prami Larsen efter manuskript af Prami Larsen, Rikke Detlefsen.

Handling
I 1989 sendte den skandinaviske ungdomskampagne Next Stop 3.500 unge til Sovjet. 15 videohold fulgte med og fortalte deres oplevelser fra Brest, Tallin, Leningrad, Tjernobyl, Semipalatinsk, Komi og Moskva. Videoen her er både historien om Next Stop Sovjet, sammenstødet mellem russisk og skandinavisk kultur og billedet af Sovjet i opbrud, fortalt i et ekspressivt videosprog.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1991

Sovjetunionen
Dokumentarfilm fra Danmark

Next stop Sovjet


Vieiro (llamada oficialmente Santo Antonio de Vieiro) es una parroquia y una aldea española del municipio de Fonsagrada, en la provincia de Lugo, Galicia.

Otras denominaciones

La parroquia también es conocida por el nombre de San Antonio de Vieiro.

Organización territorial

La parroquia está formada por once entidades de población:
 Acevedo
 Cerredo
 Fontecova (A Fontecova)
 Pacios do Rebolín
 Pedrafitelas
 Pedrouzos
 Rebolín (O Rebolín)
 San Mamede
 Vieiro
 Vilafrime
 Vilar de Sucarral

Demografía

Parroquia

Aldea

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Parroquias de Fonsagrada
Localidades de Fonsagrada
Localidades de la provincia de Lugo

Vieiro (Fonsagrada)


Elizabeth Rose Berridge, Baroness Berridge (* 22. März 1972 in Rutland, England) ist eine britische Juristin, Politikerin (Conservative Party) und Life Peeress.

Leben und Karriere

Berridge wurde im County Rutland geboren und besuchte dort die Schule. Sie besuchte das Vale of Catmose College und das Rutland College in Oakham. Am Emmanuel College der University of Cambridge studierte sie Rechtswissenschaften (Law) und wurde an der Inns of Court School of Law in London zum Barrister ausgebildet. Sie war als Barrister tätig (Zulassung 1996), bevor sie 2005 zum Executive Director der Organisation Conservative Christian Fellowship ernannt wurde, was sie bis 2011 blieb.

Bei der Unterhauswahl 2005 trat Berridge im Wahlkreis Stockport für die Conservative Party an.

Sie ist Mitglied des Treuhandrates (Trustee) und Direktorin der Kainos Community, einer Wohltätigkeitsorganisation, die Rehabilitationseinrichtungen in drei Gefängnissen betreibt. Berridge gehört dem Beirat (Advisory Council) der Foundation for Relief and Reconciliation in the Middle East an, die die Arbeit von Reverend Canon Andrew White, dem "Pfarrer von Bagdad" (Vicar of Baghdad) unterstützt. Außerdem ist sie Direktorin und Mitglied des Treuhandrates (Trustee) der Wohltätigkeitsorganisation More than Gold.

Berridge lebte zeitweise in Ghana und in Trinidad und Tobago.

Mitgliedschaft im House of Lords

Berridge wurde am 18. Januar 2011 zur Life Peeress als Baroness Berridge, of the Vale of Catmose in the County of Rutland ernannt. Am 20. Januar 2011 wurde sie mit Unterstützung von Ian McColl, Baron McColl of Dulwich und Patricia Morris, Baroness Morris of Bolton offiziell ins House of Lords eingeführt.

Sie ist die jüngste Frau, die derzeit (Stand: Juni 2012) dem Oberhaus angehört. Um ihre Kosten in Verbindung mit ihren Pflichten im House of Lords zu decken, erhält sie finanzielle Unterstützung von einer Reihe von Freunden und Familienmitgliedern.

Als Themen von politischem Interesse nennt sie auf der Webseite des House of Lords Multikulturalismus, junge Leute und Geringverdiener. Als Staaten von Interesse gibt sie Ghana, Irak, Nigeria und Trinidad und Tobago an.

Im Oktober 2011 stellte sie eine parlamentarische Anfrage zur aktuellen Entwicklung in Ägypten. Nach einer parlamentarischen Untersuchung äußerte sich Berridge im März 2012 kritisch zu den Möglichkeiten von Christen im Vereinigten Königreich ihren Glauben zu praktizieren.

Berridge ist regelmäßig an Sitzungstagen anwesend.

Wirken in der Öffentlichkeit

Vom 16. bis 20. September 2011 besuchte sie Israel und die Palästinensischen Gebiete, wobei sie mit dem israelischen Vizepremier Dan Meridor und Vertretern der UN, des FCO und dem Büro des Nahost-Quartetts zusammen. Im Anschluss besuchte sie vom 25. September bis 2. Oktober 2011 Ägypten, wo sie mit Führern von Christen und Muslimen, sowie Vertretern des FCO und der EU zusammentraf.

In einem Blog kritisierte sie im November 2011 die Pläne des Parteiaktivisten Tim Montgomerie eine eigene, externe Stabsabteilung (External Relations Unit) für die Pflege von Beziehungen zu den wichtigen Interessengruppen und zu Gemeinden einzurichten. Im November 2011 nahm Berridge, als Zeichen ihrer Verbundenheit zu ihrem College und ihrer Heimat, an der Zeremonie des Catmose College teil, bei der die Studenten des vergangenen Jahres präsentiert wurden.

Berridge nahm im Februar 2012 an einer Veranstaltung unter dem Titel An Evening With Baroness Berridge teil, bei der sie über das Thema soziale Gerechtigkeit sprach.

Im Rahmen des Projektes Peers in Schools besuchte sie im März 2012 das Melton Vale Post 16 Centre.

Titel/Anreden
 Miss Elizabeth Berridge (1972–2011)
 The Baroness Berridge (2011–)

Weblinks
 Offizielle Website
 The Baroness Berridge – Biografie bei Debretts
 Elizabeth Berridge, Baroness Berridge – Offizielle Webseite des House of Lords
 Elizabeth Berridge, Baroness Berridge bei theyworkforyou
 Elizabeth Berridge, Baroness Berridge bei The Public Whip

Einzelnachweise

Politiker (21. Jahrhundert)
Rechtsanwalt (Vereinigtes Königreich)
Life Peer
Mitglied des House of Lords
Conservative-Party-Mitglied
Brite
Geboren 1972
Frau

Elizabeth Berridge, Baroness Berridge


Krásnaya Skala  es un jútor del ókrug urbano de la ciudad-balneario de Anapa del krai de Krasnodar, en el sur de Rusia. Está situado en la llanura entre las estribaciones de poniente del Cáucaso Occidental y la costa del mar Negro, 16 km al norte de la ciudad de Anapa y 126 km al oeste de Krasnodar. Tenía 123 habitantes en 2010.

Pertenece al municipio rural Primórskoye.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde  este enlace.
 Mapa topográfico en maps.vlasenko.net .

Krasnaya Skala

Krásnaya Skala


An Pitcairnia bifrons in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Robert William Read. An Pitcairnia bifrons in nahilalakip ha genus nga Pitcairnia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pitcairnia

Pitcairnia bifrons


Sarcoscypha coccinea (Giovanni Antonio Scopoli, 1772 : Samuel Frederick Gray, 1821 ex Émile Boudier, 1885/1907), din încrengătura Ascomycota în familia Sarcoscyphaceae și de genul Sarcoscypha,, denumită în popor ochiul caprei, urechea babei sau, ca și alte specii, numai urechiușă precum pocalul de rubin al elfilor și pocalul piticilor, este o specie de ciuperci comestibile și saprofite foarte răspândite, ce descompune resturi vegetale. Buretele se dezvoltă în România, Basarabia și Bucovina de Nord numai în păduri de foioase pe sol bazic, calcaros și nisipos precum o împrejurare umedă pe lemn aflat în putrefacție, cu precădere de alun, arin, diverși arțari, plop tremurător și salcie, pe ramuri căzute sau sub stratul de frunze moarte, crescând aproape mereu în grupuri mari, iar extrem de rar izolate. Apare de la câmpie la munte (dar nu peste aproximativ 1300 m), odată cu dezghețul, din martie (în ani cu o iarnă mai caldă chiar și din februarie) până în mai.

Taxonomie

Numele binomial actual valabil (2023) al speciei Sarcoscypha coccinea a fost și tot mai este discutat foarte divergent de micologii lumii. Această circumstanță este cauzată pe o parte mulțimii de variații ale acestei ciuperci, pe de alta confuziei probabile cu alte soiuri tare asemănătoare de mulți micologi cu renume în trecut.

Acceptată  este de toți prim-descrierea micologului italian Giovanni Antonio Scopoli sub numele Helvella coccinea, de verificat  în volumul 2 al operei sale Flora carniolica exhibens plantas Carnioliae indigenas din 1772.

Acest articol se ține de taxonomia lui Paul M. Kirk (micolog, profesor universitar, membru al comitetului de nomenclatură pentru ciuperci din 1995) din 2014, cu bazionimul Macroscyphus coccineus al lui (Samuel Frederick Gray din 1821 (bazând pe Scopoli) și redenumirea lui Émile Boudier din 1885.

Cele două baze de date mari, Index Fungorum și Mycobank (mai prestigioasă), acceptate drept oficiale (ca 2 din 3) de comitetul de nomenclatură, confirmă taxonomia lui Kirk.

În multe cărți micologice se mai găsește taxonul cu referința (Scop.) Lambotte (1889).

Celelalte încercări de redenumire nu mai sunt folosite sau nu au fost niciodată uzate, fiind astfel neglijabile.

Descriere

 Corpul fructifer: are un diametru 3-6 cm și o înălțime de 1,5-4 cm, este la început încă închis, globulos și albicios, apoi se deschide sub forma unei cupe regulate, mai târziu ovale sau reniforme, cu marginea ondulată și răsfrântă spre interior, devenind la bătrânețe ceva neregulat, fiind atunci adesea ondulat, crestat și cu rupturi la margine. Suprafață inferioară (superioară), cea fertilă (adică cea căptușită cu stratul himenal care va produce sporii), este netedă și lucioasă, de culoare variabilă între roșu-carmin, roșu aprins și roz-intens, ce va păli odată cu vârsta și va trece câteodată chiar către portocaliu. Culoarea stacojie este datorată unui număr de 5 pigmenți, intre care și beta-carotenul. Suprafața exterioară este fin catifelată până slab pâsloasă, de culoare mult mai deschisă, roz-albicioasă și câteodată cu nuanțe de ocru.
 Piciorul: când este prezent, este rudimentar, scurt cu o înălțime de 0,5–2 (3) cm și o grosime de până la numai 0,6 cm, subțiat la bază, plin, destul de dens și cu suprafața acoperită de un puf fin, de aceiași culoare cu suprafața exterioară, dar cu un vârf roșiatic.
 Carnea: este albă până gălbui albicioasă cu un strat roșiatic spre exterior, subțire, fragilă, ceroasă și ușor casantă. Este fără miros sau gust specific.
 Caracteristici microscopice: are spori elipsoidali, netezi, tineri hialini (translucizi), bi-gutulați, cu multe picături uleioase în interior și mari, având o mărime de 24–35 × 10–14 microni. Pulberea lor est albicioasă.

Ascele sunt lungi și cilindrice măsurând 300-350 x 10 microni și poartă 8 spori haploizi. Parafizele (celule sterile între asce) sunt subțiri, cilindrice, de multe ori furcate, cu vârfuri rotunjite, fiind și ele hialine.
 Reacții chimice: nu sunt cunoscute.

Confuzii
Ochiul caprei poate fi confundat cu speciile inofensive Aleuria aurantia, Caloscypha fulgens, Disciotis venosa, Helvella acetabulum, Peziza repanda, Sarcoscypha austriaca, Sarcoscypha dudleyi, Sarcoscypha jurana, Tremiscus helvelloides, sin. Guepina helvelloida, dar de asemenea cu otrăvitoarea Sarcosphaera coronaria sin. Sarcosphaera crassa (posibil foarte otrăvitoare),

Specii de ciuperci asemănătoare

Valorificare
Pocalul piticilor este comestibilă, dar pentru mulți micologi de valoare gastronomică scăzută. Cel mai bine se prepară ca adăugare la alte soiuri comestibile din încrengătura ascomicetelor. Dar în România sunt folosite pentru mâncăruri delicioase, ca de exemplu un "Calcan la cuptor cu leurdă și urechiușe" sau o supă-cremă cu șampinioni și urechea babei.

Potrivit pentru consum sunt exemplare mai tinere. Nu se recomandă de a fi mâncate crud.

Note

Bibiliografie
 Bruno Cetto, "I funghi dal vero", vol. 1-7
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, p. 526, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau: "Kryptogamenflora für Anfänger: Eine Einführung in das Studium der blütenlosen Gewächse für Studierende und Liebhaber", vol. 2, Editura Julius Springer, Berlin 1922
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Elena Cristina Mincu, Răzvan Țuculescu: "Ciupercile din România", Editura Galaxia Gutenberg, Târgu-Lăpuș 2010
 Meinhard Michael Moser: "Kleine Kryptogamenflora der Pilze – vol. II a.: "Höhere Phycomyceten und Ascomyceten", Editura Gustav Fischer, Jena 1963

Legături externe

 Sarcoscypha coccinea, film 1
 Sarcoscypha coccinea, film 2

Pezizales
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1772 în știință

Sarcoscypha coccinea


29463 Benjaminpeirce este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
29463 Benjaminpeirce este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Prescott (Arizona) de Paul G. Comba. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,66 ua, o excentricitate de 0,06 și o înclinație de 14,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 29001-30000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

29463 Benjaminpeirce


AMH may refer to:

Geography
Academia Mexicana de la Historia, the national academy of history, in Mexico
Alaska Marine Highway, ferry services along the southern coast of Alaska and to Washington state
AMH, IATA airport code for Arba Minch Airport, Ethiopia
Jefferson Abington Hospital (formerly known as Abington Memorial Hospital), a hospital in Pennsylvania, United States
Amahlongwa, a township in KwaZulu-Natal, South Africa

Medicine
Anti-Müllerian hormone, a protein that affects sexual development of human male embryos
Atlantic Modal Haplotype, a genetic Y-chromosome haplotype
Australian Medicines Handbook, a medical reference text used by health professionals in Australia
Atypical melanocytic hyperplasia

Healthcare

American Mission Hospital, a hospital network in the Kingdom Bahrain, in the Arabian Gulf, established in 1903

General usage
AMH, common college or university course code prefix for American history
amh, SIL and ISO 639-2 code for the Amharic language
amh, a Latin-script trigraph used in Irish orthography
AMH, US Navy occupational rating code for Aviation structural mechanic (Hydraulics)
Anatomically modern humans, the sub-species Homo sapiens sapiens
Anthony Michael Hall, an American actor running production company AMH Entertainment

AMH


Kosmos 2173, sovjetski vojni navigacijski i komunikacijski satelit iz programa Kosmos. Vrste je Parus.

Lansiran je 27. studenoga 1991. godine u 03:30 s kozmodroma Pljesecka, s mjesta 133/3. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Kosmos-3M 11K65M. Orbita mu je 946 km u perigeju i 1019 km u apogeju. Orbitne inklinacije je 82,95°. Spacetrackov kataloški broj je 21796. COSPARova oznaka je 1991-081-A. Zemlju obilazi u 104,74 minute. Pri lansiranju bio je mase 825 kg.

Iz misije je ostao još jedan dio koji je ostao kružiti u niskoj orbiti.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1991 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)
N2YO Satellite Database - Tehnical Details - Real Time Satellite Tracking and Predictions (engl.)
Gunter's Space Page Parus (GLONASS-M, 11F627) (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database (engl.)
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2173


Tatsuya Hasegawa (født 7. marts 1994) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Kawasaki Frontale.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Tatsuya Hasegawa