The year 1895 in architecture involved some significant events.

Events
 William Alexander Harvey, aged 20, is appointed architect for the newly laid-out model village of Bournville in Birmingham, England.

Buildings and structures

Buildings

 Kaiser Wilhelm Memorial Church (Kaiser-Wilhelm-Gedächtniskirche), Berlin, Germany, by Franz Heinrich Schwechten, is consecrated.
 Holy Innocents Church, South Norwood, London, designed by George Frederick Bodley, is completed.
 Milwaukee City Hall in Milwaukee, Wisconsin, United States is completed, giving it the title of tallest building in the world until 1899.
 Biltmore House on Biltmore Estate in Asheville, North Carolina, United States, by Richard Morris Hunt is opened.
 Refuge Assurance Building in Manchester, England, by Alfred Waterhouse, is opened.
 Bishopsgate Institute in London, England, by Charles Harrison Townsend, is opened.
 New offices for The Glasgow Herald (now The Lighthouse) in Scotland, designed by John Keppie and worked on by Charles Rennie Mackintosh.
 Pera Palace Hotel in Constantinople.
D.T. Porter Building, the first steel frame skyscraper in Memphis, Tennessee, is completed. Designed by E.C. Jones.
The Breakers, the largest of the Gilded Age mansions in Newport, Rhode Island is completed. Designed by Richard Morris Hunt.

Awards
 RIBA Royal Gold Medal – James Brooks.
 Grand Prix de Rome, architecture: René Patouillard-Demoriane.

Births
 July 12 – Richard Buckminster Fuller, American architect (died 1983)
 September 28 – Wallace Harrison, American architect (died 1981)
 December 17 – Wells Coates, Japanese-born Canadian architect working in England (died 1958)

Deaths
 April 23 – Francis Thompson, English architect working chiefly on railways (born 1808)
 June 23 – James Renwick, Jr., American architect (born 1818)

References

1895 in architecture


Catherine Tallon-Baudry, est une chercheuse en neurosciences et directrice de recherche française spécialiste de la conscience.  Elle dirige ses recherches au Laboratoire de neurosciences cognitives et computationnelle à l'École normale supérieure. En 2021, elle reçoit la médaille d'argent du CNRS.

Biographie
Catherine Tallon-Baudry fait des études de biologie à l'École normale supérieure de Lyon. En 1997, elle soutient sa thèse de doctorat en neurosciences sur la perception visuelle sous la direction de Jacques Pernier à l'Université Claude-Bernard-Lyon-I. En 1998, elle profite des Actions Marie Skłodowska-Curie pour effectuer ses recherches post-doctorales à l'Université de Brême.

En 1999, elle entre au CNRS en tant que chargée de recherche au laboratoire Processus mentaux et imagerie cérébrale. En 2002, elle devient chargée de recherche au laboratoire Neurosciences cognitives et imagerie cérébrale, devenu l'Institut du cerveau et de la moelle épinière. En 2012, elle devient directrice de recherche au Laboratoire de neurosciences cognitives et computationnelles à l'École normale supérieure. En 2017, elle est élue présidente de l'. Elle participe également au comité éditorial de la revue Neuroscience of Consciousness. En 2021, elle reçoit la médaille d'argent du CNRS.

Ses recherches visent à comprendre comment l'activité cérébrale se transforme en expérience consciente  et vont de la biologie à la philosophie. Elle étudie notamment les interactions entre le cerveau et les viscères.

Distinctions et récompenses
 2002 : Prix de jeune chercheur de la fondation Fyssen
 2015 : Bourse Advanced Grant du Conseil européen de la recherche pour le projet : Brain-viscera interactions underlie subjectivity.

 2021 : Médaille d'argent du CNRS

Publications
 Babo-Rebelo, M., Richter, C. & Tallon-Baudry, C. (2016). Neural Responses to Heartbeats in the Default Network Encode the Self in Spontaneous Thoughts. The Journal of Neuroscience, 36(30), 7829-7840. doi:10.1523/JNEUROSCI.0262-16.2016
 Park, H., Correia, S., Ducorps, A. & Tallon-Baudry, C. (2014). Spontaneous fluctuations in neural responses to heartbeats predict visual detection. Nature Neuroscience, 17, 612–618. doi:10.1038/nn.3671
 Sergent, C., Wyart, V., Babo-Rebelo, M., Cohen, L., Naccache, L. & Tallon-Baudry, C. (2013). Cueing attention after the stimulus is gone can retrospectively trigger conscious perception. Current Biology, 23(11), 150-155 . doi:10.1016/j.cub.2012.11.047
 Wyart, V. & Tallon-Baudry, C. (2008). Neural dissociation between visual awareness and spatial attention. Journal of Neuroscience, 28(10), 2667-2679. doi:10.1523/JNEUROSCI.4748-07.2008

Notes et références

Liens externes

Neuroscientifique français
Femme neuroscientifique
Biologiste du XXe siècle
Biologiste du XXIe siècle
Lauréat de la médaille d'argent du CNRS
Élève de l'École normale supérieure de Lyon
Étudiant de l'université Claude-Bernard-Lyon-I
Étudiant de l'université de Brême

Catherine Tallon-Baudry


268669 Bunun este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
268669 Bunun este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Lulin de Ting Chang Yang și Quan-Zhi Ye. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,02 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 10,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 268001-269000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2006
Centura de asteroizi

268669 Bunun


Afrika
 Aksumitisches Reich
 König: Ebana (ca. 415–ca. 450)

 Reich der Vandalen
 König: Geiserich (428–477)

Amerika
 Maya
 Palenque
 König: Casper II. (435–487)
 Tikal
 König: Siyaj Chan K'awiil II. (411–458)

Asien
 China
 Kaiser: Song Wendi (424–452)
 Nördliche Wei-Dynastie: Tai Wu (424–452)
 Sechzehn Reiche:
 Nördliche Liang: Juqu Mujian (433–439)

 Iberien (Kartlien)
 König: Mirdat V. (435–452)

 Indien
 Gupta-Reich
 König: Kumaragupta I. (415–455)
 Kadamba
 König: Kakutstha Varman (425–450)
 Pallava
 König: Skanda Varman III. (400–438)
 König: Simha Varman II. (438–460)
 Vakataka
 König: Pravarasena II. (410–440)

 Japan
 Kaiser: Ingyō (411–453)

 Korea
 Baekje
 König: Biyu (427–454)
 Gaya
 König: Chwiheui (421–451)
 Goguryeo
 König: Jangsu (413–490)
 Silla
 König: Nulji (417–458)

 Sassanidenreich
 Schah (Großkönig): Bahram V. (421–438)
 König: Yazdegerd II. (438–457)

Europa
 Weströmisches Reich
 Kaiser: Valentinian III. (425–455)
 Konsul: Anicius Acilius Glabrio Faustus (438)

 Oströmisches Reich
 Kaiser: Theodosius II. (408–450)
 Konsul: Theodosius II. (438)

 Hunnen
 König: Bleda (434–444) und Attila (434–453)

 Reich der Burgunden
 König: Gundioch (436–470)

 Reich der Sueben
 König: Ermenrich (409–438)
 König: Rechila (438–448)

 Salfranken
 König: Chlodio (ca. 428–ca. 450)

 Westgotenreich
 König: Theoderich I. (418–451)

Religiöse Führer
 Papst: Sixtus III. (432–440)

Liste der Staatsoberhäupter 438


GitHub er  fyrirtæki og vettvangur í eigu Microsoft sem sérstaklega sér um að hýsa hugbúnað sem er í þróun og er notar útgáfustjórnun með Git. Í Github er dreifð útgáfustjórnun og kóðastjórnun (SCM Source Code Management) byggð á Git en auk þess ýmsir aðrir möguleikar. Í GitHub er aðgangsstjórnun og ýmis konar samvinnumöguleikar við hugbúnaðarþróun svo sem að fylgjast með og halda utan um  villum, óska eftir nýrri virkni, halda utan um verkefni, samfelld samtvinnun og það fylgir með wiki fyrir öll viðfangsefni. GitHub fyrirtækið er með höfuðstöðvar í Kalíforníu og hefur verið undirfélag Microsoft síðan 2018. Grunnþjónusta GitHub er ókeypis. Ókeypis GitHub reikningar eru oft notaðir til að halda utan um og hýsa verkefni í þróun opins hugbúnaðar.
Microsoft

GitHub


أهل العشق هو ثاني ألبوم للفنانة اللبنانية ديانا حداد، أصدرته شركة ستاليونس في 10 فبراير 1997، حقق الالبوم مبيعات  تجاوزت 400الف نسخة، وحازت ديانا على جائزة الأسطوانة من قبل شركة الخيول بسبب تحقيق تلك المبيعات.

الأغاني
بزعل منك
ولفي جفاني
طفح الكيل
يا سامعين الصوت
عنيدة
أهل العشق

ألبومات 1997
ألبومات ديانا حداد

أهل العشق (ألبوم)


Wacław Teodor Iwaszkiewicz-Rudoszański, üblicherweise Wacław Iwaszkiewicz genannt (* 26. August 1871 in Omsk; † 25. November 1922 in Warschau) war ein General der Kaiserlich Russischen Armee und später Divisionsgeneral der Streitkräfte der Zweiten Polnischen Republik.

Leben
Iwaszkiewicz war der Sohn eines nach Sibirien verbannten Teilnehmers am polnischen Januaraufstand von 1863/1864. Nach seiner militärischen Ausbildung in Sankt Petersburg, nahm er 1891 den Dienst in der zaristischen Armee auf. 1892 wurde er zum Offizier der Infanterie. 1900 nahm Iwaszkiewicz an der Niederschlagung des Boxeraufstands in China teil.

Im Russisch-Japanischen Krieg von 1904 war Iwaszkiewicz bei der Verteidigung der Festung von Port Artur eingesetzt. Im Ersten Weltkrieg befehligte er als Oberst das 54. Sibirische Schützenregiment, später eine Infanteriebrigade und -division. Für seine Teilnahme an der Schlacht um Łódź  wurde er 1914 zum Generalmajor befördert und mit dem Goldenen Säbel "Für Tapferkeit" des russischen Kaiserreiches ausgezeichnet. 1915 nahm er Teil an der Verteidigung Warschaus gegen die Armee des Deutschen Kaiserreichs. Verwundung bei Riga. Nach dem Ausbruch der Oktoberrevolution 1917 war er aktiv bei der Vereinigung polnischstämmiger Offiziere und Soldaten der ehemaligen Zarenarmee in Russland und wurde Mitglied des von Władysław Raczkiewicz gegründeten Obersten Polnischen Militärkomitees. Ab dem 21. November 1917 führte er die 3. polnische Schützendivision an, eine große Infanterieeinheit im Verband des Ersten Polnischen Korps in Russland unter General Józef Dowbor-Muśnicki. In Bobrujsk ergab er sich zusammen mit dem gesamten Korps am 21. Mai 1918 der Armee des Deutschen Kaisers.

Am 31. Oktober 1918 wurde Iwaszkiewicz formell zum Offizier der neugegründeten polnischen Armee im Rang eines Generalleutnants. Fortan leitete er die Militärverwaltung in Kielce.

Im Polnisch-Sowjetischen Krieg befehligte er unter dem Oberkommando von General Piłsudski Einheiten in Galizien, Wolhynien und Podolien. Während der Offensive Pilsudskis auf Kiew führte er die  6. Armee der polnischen Streitkräfte. In der Schlacht bei Warschau befehligte er die südliche Front gegen die angreifenden Sowjettruppen.

Anmerkungen

Generalleutnant (Polen)
Generalmajor (Russisches Kaiserreich)
Person im Boxeraufstand
Person im Russisch-Japanischen Krieg
Befehlshaber im Ersten Weltkrieg (Russisches Kaiserreich)
Person im Ersten Weltkrieg (Polen)
Person im Polnisch-Sowjetischen Krieg
Träger des Ordens Virtuti Militari
Person (Omsk)
Pole
Geboren 1871
Gestorben 1922
Mann

Wacław Iwaszkiewicz-Rudoszański


El Papiro 92 (en la numeración Gregory-Aland), designado como 92, (PNarmuthis 69.39a/229a) es un papiro del Nuevo Testamento. El códice está escrito en papiro. Paleográficamente ha sido fechado al . Contiene pasajes de Efesios y la Segunda Carta a los Tesalonicenses

Descripción
El texto se conserva en dos fragmentos, la Carta a los Efesios (1,11-13.19-21) y la segunda carta a los Tesalonicences. El tamaño original de la hoja era de 14.5 por 1.25 cm. y la escritura en 27 líneas por página.

Este manuscrito tiene escritos los nombres sagrados con abreviaturas.

Kurt Aland lo consideró como uno de los tres manuscritos más antiguos de la carta a los Efesios y uno de los dos manuscritos más antiguos de 2 a los Tesalonicences. Según Comfort este es uno de los seis manuscritos más antiguos que contienen el conjunto completo de las cartas de Pablo. Los otros cinco manuscritos son: el Papiro 13, el Papiro 15/16, el Papiro 30, el Papiro 46, el Papiro 49.

Texto

El texto griego de este códice es una representación del tipo textual alejandrino. El 92 muestra una gran afinidad con el 46, el Códice Sinaítico, y el Códice Vaticano.

Historia
El manuscrito fue encontrado en Fayum en 1969. El texto del manuscrito fue publicado por Claudio Galazzi en 1982.

Actualmente está guardado en el Museo Egipcio (Inv. 69,39a + 69,229a) en El Cairo.

Véase también
 Lista de papiros del Nuevo Testamento
 Papiros de Oxirrinco

Referencias

Imágenes
 Imagen del 92 (en inglés)

Lectura adicional
 Claudio Galazzi, Frammenti di un codice con le Epistole de Paolo, Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 46 (Bonn: 1982), pp. 117–122.

Manuscritos bíblicos del siglo III
Manuscritos del Nuevo Testamento en griego antiguo
Papiros del Nuevo Testamento

Papiro 92


Club Atlético River Plate, Arjantin'in en köklü kulüplerinden birisi olup, 1901 yılında kurulmuştur.

Maçlarını 69.321 kişilik seyirci kapasitesine sahip Antonio Vespucio Liberti/Monumental stadyumunda oynamaktadır. Ezeli rakibi Boca Juniors ile olan maçları (Superclasico) tüm dünyada ilgiyle takip edilir ve Dünyanın en önemli derbi maçları arasında gösterilir. Takımın forma renkleri Beyaz, Kırmızı ve Siyahtır. Lig tarihinin en başarılı takımdır ve 34 şampiyonluğu bulunur. 2010-11 sezonu sonunda küme düşmesi bütün dünyada şaşkınlık yaratmıştır. Boca ile River lig tarihinde ilk kez 2011-12 Sezonunda karşı karşıya gelemediler. 2011-12 sezonu sonunda Primera B Nacional'i şampiyon olarak tamamlayarak tekrar Primera División (Arjantin)'ya yükseldi. CA River Plate son olarak Güney Amerika'nın en büyük kupası " Copa Libertadores " kupasını tam 19 yıl sonra müzesine getirip hasrete son verdi.

Güncel kadro
.

Forma üreticileri ve sponsorları

Başarıları

Ulusal
Primera División (36): 1920, 1932, Campeonato 1936, Copa de Oro 1936, 1937, 1941, 1942, 1945, 1947, 1952, 1953, 1955, 1956, 1957, Metropolitano 1975, Nacional 1975, Metropolitano 1977, Metropolitano 1979, Nacional 1979, Metropolitano 1980, Nacional 1981, 1985-86, 1989-90, Apertura 1991, Apertura 1993, Apertura 1994, Apertura 1996, Clausura 1997, Apertura 1997, Apertura 1999, Clausura 2000, Clausura 2002, Clausura 2003, Clausura 2004, Clausura 2008, Torneo Final 2014.
Copa Argentina (2): 2015/16, 2016/17
Supercopa Argentina (1): 2017
Copa de Competencia Jockey Club (1): 1914
Copa de Competencia Liga Argentina de Football (1): 1932
Copa Dr. Carlos Ibarguren (4): 1937, 1941, 1942, 1952
Copa Adrián C. Escobar (1): 1941
Copa Campeonato (1): 2013/14
Segunda División (1): 1908
Primera B Nacional (1): 2011-12

Uluslararası
Kıtalararası Kupa (1): 1986
CONMEBOL Libertadores (4): 1986, 1996, 2015, 2018
Copa Interamericana (1):: 1987
Supercopa Sudamericana (1): 1997
Copa Sudamericana (1): 2014
Recopa Sudamericana (3): 2015, 2016, 2019
Copa Suruga Bank (1): 2015
Tie Kupası competition (1): 1914
Copa Dr. Ricardo Aldao (5): 1936, 1937, 1941, 1945, 1947
U-20 Copa Libertadores 1: 2012

Kaynakça

Dış bağlantılar
 CA River Plate Resmi Sitesi

Buenos Aires'teki futbol kulüpleri

1901'de Arjantin'de kurulan oluşumlar
1901'de kurulan futbol kulüpleri

CA River Plate


Dominik Etlinger (Zagreb, 19. veljače 1992.) je hrvatski reprezentativac u hrvanju grčko-rimskim načinom. Član je Hrvačkog kluba Lokomotiva iz Zagreba

Sportska karijera

Dominik Etlinger hrvanjem se počeo baviti 2002. godine. Prvi trener mu je bio Damir Pekas. Trenutno ga u klubu trenira Nikola Starčević. Etligner je 3 puta bio kadetski prvak te 4 puta juniorski prvak države. Dva puta je bio seniorski prvak države grčko-rimskim stilom (2010. i 2011. godine).

Etlinger je osvojio brončano odličje u kategoriji do 72 kg na Europskom prvenstvu u hrvanju grčko-rimskim načinom u Bukureštu, gdje je u borbi za medalju svladao Armenca Hranta Kalačjana s 4-3.

Bivši europski juniorski prvak i svjetski doprvak tako je postao šestim hrvatskim reprezentativcem koji je osvojio odličje na europskom prvenstvu u seniorskoj kategoriji od osamostaljenja Hrvatske. Prije Etlingera brončane medalje osvojili su braća Nenad (2013.) i Neven Žugaj (2005.), Tonimir Sokol (2010.), Božo Starčević (2013.) i Ivan Lizatović (2017.).

Etlinger je do brončanog odličja došao preokretom, nakon što je njegov suparnik poveo s 3-1. Nešto više od minute prije kraja borbe naš je borac zaradio bod zahvaljujući javnoj opomeni koju je zaradio Kalačjan, a u nastavku je iskoristio i dominatnu poziciju za pobjedničko bacanje. U posljednjih 40 sekundi Etlinger se uspješno obranio od napada Armenca, bivšeg europskog prvaka do 23 godine, te tako osvojio svoje drugo seniorsko odličje. Naime, broncu je osvojio i 2015. godine u Bakuu, na prvom izdanju Europskih igara.

Računajući i odličja koja su kao reprezentativci Jugoslavije osvajali Milan Nenadić, Josip Čorak, Slavko Koletić i Vlado Lisjak, to je ukupno 21 odličje hrvatskih hrvača s najznačajnijih natjecanja, europskih i svjetskih prvenstava te olimpijskih igara.

Izvori

Vanjske poveznice
 Hrvatski hrvački savez: Dominik Etlinger

Hrvatski hrvači

Dominik Etlinger


A Etapa de Curvelo fez parte do calendário da Stock Car Brasil nas temporadas de 2016 e 2017, sendo disputada no Circuito dos Cristais, em Curvelo, Minas Gerais.

Vencedores

Etapas da Stock Car Brasil

Etapa de Curvelo da Stock Car Brasil


este un asteroid din apropierea Pământului, de tip Aten, care măsoară între 11 și . A fost descoperit de Catalina Sky Survey la 7 ianuarie 2017.

Asteroidul s-a apropiat de Pământ la  (), la data de 9 ianuarie 2017, la ora 12:47 UTC. Avea viteza relativă de 15,7 km/s.

Note

Asteroizi Aten
Obiecte astronomice descoperite în 2017
Asteroizi din apropierea Pământului

2017 AG13


الرنيينن في الفيزياء ظاهرة من خلالها يميل النظام الفيزيائي إلى الاهتزاز بأقصى شدة، وذلك عند تعرض النظام لترددات معينة تسمّى ترددات الرنين (أو الترددات الرنانة أو الطبيعية). وعند تلك الترددات تحدث اهتزازات عالية الشدة حتى عند أقل قدر من قوى الدفع الترددية، حيث أن النظام الفيزيائي يقوم بتخزين طاقة الاهتزازات. وعندما يقل «امتصاص» الاهتزازات (أي يقل التخميد)، فإن تردد الرنين يقترب من التردد الطبيعي للنظام، الذي هو تردد الاهتزازات الحرة فمثلا إذا ما وافق تردد ما تردد الجسم الطبيعي جعله يهتز بحالة رنين معه إذ ان سعة الاهتزاز ستكون أكبر ما يمكن لان التداخل الحاصل بين الموجات هو تداخل بناء بالكامل وهنا تكمن خطورة الرنين إذ تصل السعة إلى حد لا يمكن للجسم تحمله مما يؤدي إلى انهيار الجسم في الغالب كما يحدث في ظاهرة الكأس الزجاجي حيث تسلط على الزجاج موجة صوتية مساوية لتردده الطبيعي مما يؤدي إلى تكسر الكأس.

 وتحدث ظاهرة الرنين لكافة أنواع الاهتزازات والموجات. وهناك رنين ميكانيكي ورنين صوتي شوكة رنانة ورنين عمود الهواء في آلة الناي أو الأرغول الموسيقية. أو رنين كهرومغناطيسي في دائرة رنين، وكذلك رنين للموجات الكمومية. ويمكن استخدام أنظمة الرنين لتوليد اهتزازات عند تردد محدد، أو التقاط ترددات محددة من وسط حزمة اهتزازات تضم العديد من الترددات.
 وكان الرنين من اكتشاف جاليليو جاليلي أثناء أبحاثه عن الرقاص بدءا من 1602.

اقرأ أيضا
 دائرة رنان توافقي
 رنان ملف ومكثف
 تجاوز الحد (إشارة)

مراجع

رنين (فيزياء)
تذبذب (فيزياء)
هوائيات

رنين (فيزياء)


Fortăreața Erebuni  (în ), de asemenea, cunoscută sub numele de Arin Berd (; ceea ce înseamnă "Cetatea de Sânge"), este un oraș fortificat din perioada Regatului Urartu, situat în Erevan, Armenia. Este situată la  deasupra nivelului mării. A fost una dintre fortărețele construite de-a lungul frontierei nordului Urartian și a fost una din centrele cele mai importante din punct de vedere politic, economic și cultural din marele regat. Numele Erevan în sine este derivat de la Erebuni.

Etimologie
Pe o inscripție găsită la Karmir Blur, verbul erebuni este folosit în sensul de "a profita, jefui, fura sau răpi", urmată de o schimbare a complementului direct. Oamenii de știință au presupus că acest cuvânt, ca și complement direct neschimbat, poate însemna, de asemenea, "a lua" sau "a capta" și, astfel se presupune că Erebuni, în timpul în care a fost creat, a însemnat "captură", "cucerire", sau "victorie".

Istoricul cerchez Amjad Jaimoukha oferă o alternativă etimologică, cu toate acestea: eri (referindu-se la Èrs, oamenii care locuiesc în zonă) + buni. Buni vine de la rădăcina Nakh care a dat naștere cuvântului Chechen bun, însemnând adăpost sau cabină; rădăcina cu toate acestea, înseamnă vizuină sau adăpost. Cu rădăcinile sale Indo-Europene, "bun" inițial a provenit de la cuvântul armean cumperi (բույն) pentru "cuib de păsări" sau "vizuina". De la Proto-Indo-Europeană *bʰeuH-no-, de la *bʰeuH- ("a fi; a crește"). Cognatele includ Sanscrita भुवन (bhúvana, "lumea"), bun în albaneză ("colibă păstor") și Orientul Mijlociu Persan بن bun ("jos"). Acesta se poate să fi generat cuvântul van în armeană (o limbă cu un puternic substrat Urartian), deși posibil prin rădăcini diferite (Urartian biani , mai degrabă decât Èr buni) care, de asemenea, înseamnă adăpost. Interpretată în acest fel, cetatea ar fi capitala oamenilor Èr. Van, ca o rădăcină, este de asemenea prezent în numeroase alte toponime istorice în Armenia, incluzând orașul Van, Lacul Sevan și Nakhichevan, deci este probabil ca van în Erevan să fie o altă traducere directă din rădăcină. Jaimoukha afirmă în plus că numele Èr, de asemenea, servește ca rădăcină pentru valea Arax (defileul Erashki) și pentru numele Medieval Georgian folosit în Cronicile Georgiene pentru Lacul Sevan- "Lacul Ereta".

Istorie

Erebuni a fost fondată de regele urartian Argishti I (cca. 785–753 Î. Hr.) în 782 Î.Hr. A fost construită în partea de sus a unui deal numit Arin Berd, cu vedere spre valea râului Arax, pentru a servi ca bastion militar pentru a proteja granițele de nord ale regatul. Acesta a fost descris ca fiind "proiectat ca un mare centru administrativ și religios, o adevărată capitală regală." Potrivit lui Margarit Israelyan, Argishti a început construcția fortăreței Erebuni după cucerirea teritoriilor de la nord de Erevan și la vest de Lacul Sevan, corespunzătoare poziției în care orașul Abovyan se află în prezent. În consecință, prizonierii pe care acesta i-a capturat în campaniile lui, atât bărbați cât și femei, au fost folosiți pentru a ajuta la construirea orașul său.

În toamna anului 1950, o expediție arheologică condusă de  Konstantine Hovhannisyan a dus la descoperirea unei inscripții la Arin Berd, dedicată fondatorului orașului, care a fost sculptată în timpul domniei lui Argishti. Alte două inscripții identice au fost găsite la cetatea Erebuni. Inscripția spunea:Argishti a lăsat o inscripție similară în capitala urartiană a orașului Tushpa (în prezent orașul Van), declarând totodată că el a adus 6.600 de prizonieri de război din Khate și Tsupani pentru a popula noul său oraș. Similar cu alte orașe Urartiene din acel timp, cetatea a fost construită pe un plan triunghiular, în partea de sus a unui deal și înconjurată de metereze înalte de . În spatele lor, clădirile erau separate de zidurile centrale și interioare. Zidurile au fost construite din diverse materiale, printre care bazalt, tuf, lemn și chirpici. Argishti a construit aici un palat mare, iar săpăturile efectuate în zonă au arătat prezența și altor clădiri notabile cum ar fi o sală regală cu colonade, un templu dedicat zeului Khaldi, o cetate, unde locuia garnizoana, cu spații de locuit, cămine și camere de depozitare. Zidurile interioare au fost bogat decorate cu picturi murale și alte picturi, reprezentând scene religioase și laice.

Regii urartieni care au urmat au făcut Erebuni locul lor de reședință în timpul campaniilor lor militare împotriva invadatorilor din nord și au continuat lucrările de construcție pentru a realiza o cetatea de apărare. Regii Sarduri al II-lea și Rusa I, de asemenea, au utilizate Erebuni ca loc de desfășurare pentru noi campanii de cucerire a nordului. La începutul secolului al VI-lea, statul urartian, aflat sub invazii constante străine, s-a prăbușit.

Regiunea a căzut curând sub controlul Imperiului Ahemenid. Poziția strategică pe care o ocupa Erebuni  nu s-a diminuat, devenind un important centru al satrapiilor din Armenia.

În ciuda numeroaselor invazii succesive străine, orașul nu a fost niciodată cu adevărat abandonat și a fost continuu locuit de-a lungul secolelor următoare, în cele din urmă ramificându-se pentru a deveni orașul Erevan. Legătura strânsă a fortăreței Erebuni cu orașul Erevan a fost sărbătorită într-un spectaculos festival ce a avut loc în septembrie 1968, de comemorare a 2.750-a aniversare a fortăreței Erebuni.

Arhitectura

Amplasarea fortăreței Erebuni, aflată pe vârful înalt de  al dealului Arin Berd, avea o poziție strategică cu vedere către câmpia Ararat și a drumurilor principale care duceau spre cetate. De asemenea, avea vedere asupra orașului urartian înghesuit, alcătuit din reședințele de jos, de la poalele dealului.

Intrarea principală în cetate era situată în zona mai ușor înclinată, pe partea de sud-est a dealului. Această intrare ducea spre curtea centrală a cetății. Ceremonii ținute de gărzile personale ale lui Argishti I și de gărzile garnizoanei fortăreței au avut loc aici.

În zona de sud-vest a curții a existat un templu al zeului Khaldi. Templul a avut forma unui plan alungit, cu o scară care ducea spre acoperișul unui turn tip zigurat și spre o cameră laterală de la etajul inferior. În jurul sălii era un portic cu deschidere de douăsprezece coloane și cu bănci de-a lungul pereților. Un altar pentru sacrificii era pozitionat în dreptul peretelui din stânga. Pereții erau decorați cu fresce reprezentând figuri umane, zei, modele geometrice și florale. Una dintre frescele descoperite îl descrie pe zeul Khaldi stând pe un leu cu un gardian în mâna stângă și o coroană cu coarne pe cap. Este asemănătoare altor reprezentări ale lui Khaldi găsite în alte amplasamente. Podeaua templului era în contrast față de restul complexului prin faptul că avea pardoseli din lemn compuse din scânduri mici, în comparație cu pardoselile de argilă, care erau fațetate cu lespezi de piatră și care se întâlneau în restul camerelor cetății.

Săpături arheologice
Săpăturile timpurii au început în timpul secolului al XIX-lea în timp ce mai multe săpături sistematice au fost efectuate la Erebuni, în 1952, sub sponsorizarea comună a Institutului de Arheologie și Etnografie al Academiei Armene de Științe și a Consiliului de Conservare și Restaurare a Monumentelor de Arhitectură, al Muzeului Pușkin. Echipa a fost condusă de Constantin Hovhannisyan și Boris Piotrovski, care a fost consilier la fața locului.În stadiul incipient al săpăturilor (1950–1968), palatul regal Argishti, holul sălii regale, templele și peste o sută de camere au fost excavate. Zeci de artefacte din perioada Urartiană și Achaemeniană, cum ar fi ceramică, faianță, centuri cu catarame, brățări, mărgele, vase de băut, coifuri, săgeți și monede de argint, s-au descoperit. Fragmentele de picturi murale care au fost descoperite s-au dovedit a fi decorate cu importante teme religioase, inclusiv "procesiuni ale zeilor, animale sacre și copacul vieții", precum și scene din viața de zi cu zi, reprezentând scene de "vânătoare, creșterea vitelor și agricultura."

Zonele de depozitare a cerealelor, ulei și vin au fost de asemenea descoperite. Pe ușile spațiilor de depozitare erau plasate la intrare inscripții pe care era menționat cine a construit zona de depozitare și cantitatea de produse ce se găsea în interior. O astfel de inscripție spune:Recipiente enorme ceramice, în care se păstra vinul și uleiul, aveau marcaje pe ele. Vase mici ceramice au fost, de asemenea, găsite în timpul săpăturilor și sunt cunoscute a fi fost utilizate la fabricarea berii din orz. Alte vase mai mari au fost folosite pentru stocarea alimentelor și vinului. Mici marcaje circulare, pe lateralele acestor recipiente, aproape de partea de sus, indicau cantitatea care putea fi stocată în interior. Cel mai mare dintre vase era, de obicei, îngropat pe jumătate în sol, pentru a păstra conținutul rece.

Numeroase inscripții cuneiforme sculptate în bazalt au fost găsite în jurul complexului. Dintre acestea, unele sunt în prezent expuse în muzeu, în timp ce altele se pot încă vizualiza pe pereți.

În 1968 Muzeul de Istorie Erebuni  a fost înființat. Deschiderea acestuia a fost temporizată pentru a coincide cu aniversarea a 2.750 de ani a orașului Erevan. Muzeul adăpostește obiecte descoperite în timpul săpăturilor la Arin Berd și Karmir Blur și prezintă o istorie a sitului.

Galerie

Vezi și

 Teishebaini ,cunoscut sub numele de Karmir Blur.

Note

Bibliografie
  Israelyan, Margarit A. Էրեբունի: Բերդ-Քաղաքի Պատմություն (Erebuni: Istoria unui Oraș-cetate). Erevan, RSS Armenia: Hayastan Editura Press, 1971.
 Hovhannisyan, Konstantine. Picturile murale de la Erebuni. Erevan: Academia de Științe Armeană, 1973. În armeană, rusă și engleză.
 Piotrovski, Boris. Civilizația Antică de la Urartu: O aventură arheologică. New York: Cowles Book Co., 1969.

Legături externe

 Site oficial
 Cetatea Erebuni pe Panoramio: foto1 , photo2 , fotografie3 , fotografia 4 , photo5

Fortăreața Erebuni


Tobias Sana (født 11. juli 1989 i Göteborg) er en fodboldspiller af svensk og burkinsk herkomst, der spiller for IFK Göteborg.

Han kom tilbage til klubben, han tidligere spillede for, efter to sæsoner i danske AGF. Derudover har han tidligere blandt andet spillet for Malmö FF, Qviding FIF og Ajax.

Klubkarriere

AFC Ajax
Den 1. august 2012 skrev Sana under på en treårig aftale med AFC Ajax. IFK Göteborg modtog 350.000 euro for kantspilleren.

Malmö FF
De svenske mestre Malmö FF annoncerede den 14. januar 2015, at de havde hentet Sana til klubben, hvor han havde skrevet under på en fireårig aftale.

AGF
Den 6. juli 2017 skrev han under på en treårig kontrakt med AGF.
Sana scorede det første hattrick i sin seniorkarriere 1. april 2018 mod Hobro IK.

Den første sæson i AGF var en stor succes for Sana, og han fik samlet 64 kampe i klubben og scorede 15 mål i Superlihgaen.

Tilbage til Göteborg
Mod slutningen af tiden i AGF var Sana mest indskiftningsspiller, så derfor var det ikke unaturligt, at han var interesseret i at komme videre. I august 2019 blev han enig med IFK Göteborg om at vende tilbage til denne sin første professionelle klub, hvor han fik kontrakt gældende til 2022.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Västra Frölunda IF
Fodboldspillere fra IFK Göteborg
Fodboldspillere fra AFC Ajax
Fodboldspillere fra Malmö FF
Fodboldspillere fra AGF

Tobias Sana


Onthophagus saigonensis é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Boucomont em 1924.

Referências

Ligações externas

saigonensis
Coleópteros descritos em 1924

Onthophagus saigonensis


Bouzouki er et græsk strengeinstrument. Bouzoukien, som kan klassificeres som en langhalset lut, har tre eller fire kor (strengepar). Bouzoukien med fire kor stemmes normalt Cc Ff AA dd. I midten af 1960'erne blev bouzoukien introduceret i Irland og optaget i den irske folkemusik-tradition. I modsætning til græsk bouzouki er irsk bouzouki fladbundet og stemmes som en oktavmandolin – 'G'G DD AA ee.

Ordet kommer fra moderne græsk, μπουζούκι, afledt fra tyrkisk, bozuk ("ødelagt" eller "ribbet") eller büzük ("indsnævret") – og henviser til udviklingen af instrumentet, som er en videreudvikling af strengeinstrumenterne saz og bağlama.

Litteratur
 Tobe Richards: The Greek Bouzouki Chord Bible: CFAD Standard Tuning 1,728 Chords. Cabot Books, Bristol (UK) 2007.

Eksterne henvisninger

 Informationen auf zupfmusik-bw (deutsch)
 Deutschsprachiges Bouzoukiforum

Strengeinstrumenter

Bouzouki


Ettin is an English word descended from , referring to a type of being in Germanic folklore. The term may further refer to:

Folklore
 Bogle (also called Ettin), a malevolent creature in Northumbrian folklore

Gaming
 Ettin (Dungeons & Dragons), a two-headed giant
 Ettin, the twisted, mindless remains of the fighters of the Legion in the computer game Hexen: Beyond Heretic
 Ettins, a species in the Creatures series of computer games
 Ettin, a two-headed monstrous giant found in Ultima game series

Media
 Ettins, a name given to the Goa'uld in the TV series Stargate SG-1
 Ettin, a two-headed giant humanoid character in the Three Thieves graphic novel series

See also
 Hind Etin
The Red Ettin

Ettin


Alexandru Florin "Alex" Bologa (n. 7 noiembrie 1995, Derșida, județul Sălaj) este un judoka român nevăzător, dublu campion european și laureat cu bronz la Jocurile Paralimpice de vară din 2016 si 2021 în categoria -60 kg.

Viață personală
S-a născut în Derșida, un sat în comuna Bobota, județul Sălaj. Din fragedă tinerețe a avut probleme de vedere și de la vârsta de 7 ani este complet nevăzător. A plecat la Cluj-Napoca pentru a urma cursurile unei școli speciale, apoi ale Liceului special pentru deficienții de vedere, rămânând departe de părintii săi, plecați la muncă în Spania. După ce a absolvit liceul s-a înscris la două facultăți: Psihopedagogie Specială și Kinetoterapie, din cadrul Universității de Medicină și Farmacie "Iuliu Hațieganu".

Carieră
În copilărie a practicat înot. În clasa a 6-a a fost descoperit de Sally Lamont, președintele Comitetului Paralimpic Român. Astfel a fost selecționat în cadrul unui program judo pentru nevăzători și a început să se pregătească la Centrul Olimpic din Cluj, alături de lotul olimpic feminin, sub îndrumarea Geaninei Andreică și lui Tamas Gergely. A fost și integrat în lotul de juniori.

În anul 2013, la vârsta de 18 ani a cucerit medalia de argint la Campionatul Mondial pentru juniori (sub 21 de ani) de la Eger. În 2016 a câștigat Open-ul de la Heidelberg și Grand Prix-ul de la Birmingham. Și-a făcut debutul paralimpic la ediția din 2016 de la Rio de Janeiro, unde a trecut în turul întâi de sud-coreeanul Lee Min-jae, apoi de dublul campion mondial, algerianul Mouloud Noura. În semifinală a pierdut cu japonezul Hirose Makoto, care în cele din urmă a cucerit medalia de aur. În recalificări l-a învins pe Henry Borges din Uruguay, câștigând medalia de bronz.

Note

Legături externe
 Profil pe Judo Inside
 Profil  pe rio2016.com

Nașteri în 1995
Oameni din județul Sălaj
Judocani români
Sportivi români în viață
Competitori la Jocurile Paralimpice de vară din 2016
Competitori la Jocurile Paralimpice de vară din 2020
Medaliați paralimpici cu bronz români

Alexandru Bologa


71538 Robertfried este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
71538 Robertfried este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  în cadrul proiectului CSS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,54 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 12,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 71001-72000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

71538 Robertfried


منتخب المغرب للرغبي يجمع أفضل لاعبي المغرب في رياضة الرغبي. في الوقت الراهن، اللاعبين الأساسيين يتم اختيارهم بين المحترفين المغاربة في فرق فرنسا، في 30 أكتوبر 2006، كان يحتل المغرب المركز 24 في ترتيب العالمي حسب الاتحاد الدولي للرغبي (IRB).

تاريخ

المغرب لعب أول مباراة دولية في 25 ديسمبر 1931 في الرباط، حيث تعرض للهزيمة من جانب أسبانيا 14-6. وفي مباراته الثانية، بعد ثلاثة أيام، والتي كانت ضد إسبانيا، حصل المغرب على التعادل 10 إلى 10.

انظر أيضا
 البطولة المغربية للرغبي

مراجع

رغبي مغربي
منتخب المغرب الوطني لاتحاد الرغبي
منتخبات اتحاد رغبي وطنية إفريقية

منتخب المغرب للرغبي


Kamikaze spațiali (titlu original Traque-la-mort) este un roman science-fiction fantasy horror de Serge Brussolo. A apărut prima oară în octombrie 1982 la editura JC Lattès.

Povestea

Acțiunea romanului are loc pe planeta Almoha scăldată de lumina albastră a stelei Uta din Constelația Orbului. Planeta a fost colonizată de pământeni, dar aici locuiește o altă specie umanoidă, denumită Prădătorii, adaptată condițiilor planetei, dar a căror memorie a fost ștearsă. Vegetația luxuriantă și peisajul conține din abundență o substanță denumită nitrolyna - inofensivă pentru oameni dar care explodează în momentul în care un Prădător își pierde controlul emoțiilor. Coloniștii tereștrii încep vânătoarea pentru a extermina complet Prădătorii pentru a scăpa de pericolul exploziilor care au distrus numeroase orașe miniere și au ucis mii de oameni. Lona (o prădătoare) și Lisiah (un vânător terestru) sunt personajele principale ale cărții.

Traduceri în limba română
 Kamikaze spațiali, Editura Antet XX Press, 1996. 144 pagini. Traducere de Mihnea Columbeanu

Referințe și note

Legături externe

Romane științifico-fantastice
Romane de Serge Brussolo
Cărți din 1982

Kamikaze spațiali


An Kniphofia leucocephala in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Baijnath. An Kniphofia leucocephala in nahilalakip ha genus nga Kniphofia, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae.

Mabibilngan ini ha KwaZulu-Natal. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Kniphofia

Kniphofia leucocephala


The Analyst (com o subtítulo A Discourse Addressed to an Infidel Mathematician: Wherein It Is Examined Whether the Object, Principles, and Inferences of the Modern Analysis Are More Distinctly Conceived, or More Evidently Deduced, Than Religious Mysteries and Points of Faith) de Gorge Berkeley. Foi publicado pela primeira vez em 1734, primeiro por J. Tonson (Londres), depois por S. Fuller (Dublin). Acredita-se que o "matemático infiel" tenha sido Edmond Halley, embora outros tenham especulado que Sir Isaac Newton era o pretendido.

Conteúdo
O Analista foi um ataque direto aos fundamentos do cálculo, especificamente à noção de Fluxões de Newton e à noção de mudança infinitesimal de Leibniz. Na seção 16, Berkeley critica.. a maneira falaciosa de proceder a um certo ponto na suposição de um incremento e, em seguida, ao mesmo tempo mudar sua suposição para a de nenhum incremento . . . Pois se esta segunda suposição tivesse sido feita antes da divisão comum por o , tudo teria desaparecido de uma vez, e você não teria obtido nada por sua suposição. Considerando que por este Artifício de primeiro dividir, e então mudar sua Suposição, você retém 1 e nxn-1. Mas, apesar de todo esse discurso para cobri-lo, a falácia ainda é a mesmaSua passagem mais citada:E o que são esses Fluxões? As velocidades de incrementos evanescentes? E o que são esses mesmos incrementos evanescentes? Eles não são nem Quantidades finitas nem Quantidades infinitamente pequenas, nem nada. Não podemos chamá-los de fantasmas de quantidades que partiram?Berkeley não contestou os resultados do cálculo; ele reconheceu que os resultados eram verdadeiros. O cerne de sua crítica era que o cálculo não era logicamente mais rigoroso do que a religião. Em vez disso, ele questionou se os matemáticos "se submetem à autoridade, aceitam as coisas sob confiança"  assim como faziam os seguidores de princípios religiosos. De acordo com Burton, Berkeley introduziu uma teoria engenhosa de compensação de erros que pretendia explicar a exatidão dos resultados do cálculo. Berkeley afirmou que os praticantes de cálculo introduziram vários erros que cancelaram, deixando a resposta correta. Em suas próprias palavras, "em virtude de um erro duplo, você chega, embora não à ciência, mas à verdade".

Referências

Fontes

Links externos

Física

The Analyst


Little Vulvah & her Clitoral Awareness er en animationsfilm fra 2014 instrueret af Sara Koppel efter manuskript af Sara Koppel.

Handling
En pige vågner som fra en drøm på en ganske særlig dag og begiver sig glad ud på en rejse, hvor naturen viser hende sine forskellige ansigter: munter, dyster, legesyg og omskiftelig. Og pludselig opdager pigen en livgivende glæde, som forandrer hende for altid.

Referencer

Eksterne henvisninger

Animationsfilm fra Danmark
Danske film fra 2014

Little Vulvah & her Clitoral Awareness


Das Kampfhubschraubergeschwader 3 Ferdinand von Schill (KHG-3) war ein Verband der Nationalen Volksarmee der DDR. Stationiert war es auf dem Flugplatz Cottbus-Nord. Es war als Teil der Armeefliegerkräfte den Landstreitkräften unterstellt.

Geschichte

Ein Jahr nach Aufstellung des ersten Kampfhubschrauberverbandes der NVA, des Hubschraubergeschwaders 54, wurde am 1. Dezember 1976 innerhalb des Hubschraubergeschwaders 34 die Hubschrauberstaffel 64 in Brandenburg-Briest gebildet. Anfangs war die HS-64 noch mit zu Kampfhubschraubern umgerüsteten Mi-8T ausgestattet, erhielt aber 1979 Mi-8TB-Hubschrauber sowie 1981 einige Mi-24D. Am 1. Dezember 1981 wurde die HS-64 aus dem HG-34 herausgelöst und offiziell als Kampfhubschraubergeschwader 67 aufgestellt. Zu dieser Zeit bestand die Einheit aus zwei Staffeln mit 13 Mi-8TB, vier Mi-24D, zwei Mi-8T und einem Mi-8S.

Nach der Verlegung des Jagdfliegergeschwaders 1 von Cottbus auf den Flugplatz Holzdorf wurde der Platz im November 1982 vom KHG-67 belegt. Für den Flugbetrieb wurden zur vorhandenen Infrastruktur noch einige zusätzliche Stellplätze aus Betonfertigteilen angelegt. Am 1. Dezember 1982 erfolgte die offizielle Übernahme des Platzes. Zuvor war am 12. Juni gleichen Jahres die Unterstellung des Geschwaders sowie des bereits 1975 aufgestellten KHG-57 in Basepohl unter das FO FAFK (Führungsorgan der Front- und Armeefliegerkräfte) innerhalb der Luftstreitkräfte/Luftverteidigung erfolgt. 1983 begannen die Planungen, um die beiden Geschwader, der sowjetischen Doktrin entsprechend, den Landstreitkräften zu unterstellen. Im September 1983 wurde das Geschwader deshalb um eine 3. Staffel vergrößert. Sie verfügte neben Mi-8T und Mi-2 ab dem 29. Mai 1984 auch über vier als fliegende Kommandozentralen fungierende Mi-9. Am 14. November erfolgte die Übernahme durch die Landstreitkräfte der NVA mit Unterstellung unter den MB III (Militärbezirk) mit Sitz in Leipzig.

Ab April 1982 war das KHG-67 auch für Luftraum- und Grenzsicherungsaufgaben verantwortlich (DHS). Zu diesem Zweck war auf dem Flugplatz Meiningen ganzjährig eine Mi-8TB, später eine Mi-24D stationiert. In den Monaten April bis Oktober kamen die Standorte der Funktechnischen Kompanien 514 in Kreuzebra (eine Mi-8TB) und 512 in Steinheid (eine Mi-24D) hinzu.

Am 1. Dezember 1986 wurde die kurz zuvor aufgestellte 3. Staffel mit vier Mi-2 und vier Mi-9 aus dem Geschwader herausgelöst und unter der Bezeichnung HSFA-3 (Hubschrauberstaffel der Führung und Aufklärung) dem Militärbezirkskommando direkt unterstellt, gleichzeitig erhielt das KHG-67 die Bezeichnung Kampfhubschraubergeschwader 3. Zu diesem Zeitpunkt verfügte das KHG-3 über 13 Mi-8TB und 19 Mi-24D. Für die nächsten Jahre war noch ein Ausbau der Basis sowie die Aufstockung auf drei Kampfhubschrauberstaffeln vorgesehen, jedoch verhinderten die ab Mitte der 1980er Jahre verringerten Rüstungsausgaben größere Durchführungen. Der Aufbau der 3. Staffel wurde nach den politischen Ereignissen 1990 abgebrochen.

Nach der politischen Wende wurden vier Mi-8TB des Geschwaders demilitarisiert und zusammen mit zwei Mi-2 der HSFA-3 ab April 1990 für SAR- und Luftrettungsaufgaben eingesetzt. Am 3. Oktober 1990 wurde das KHG-3 vorübergehend von der Bundeswehr übernommen. Die restlichen Mi-8TB wurden danach ebenfalls abgerüstet und als Mi-8B für Transportaufgaben eingesetzt, die Mi-24D nur noch zur Zustandserhaltung geflogen. Am 26. März 1991 wurde das KHG-3 schließlich aufgelöst und ging in der Heeresfliegerstaffel Ost und Heeresfliegerstaffel 70 auf. Beide Staffeln verfügten über je acht Mi-8B und zwei Mi-2A. Die Mi-24D wurden nicht mehr genutzt und schließlich an Polen und Ungarn abgegeben oder in Museen überführt.

Kommandeure

Hubschrauberbestand am 2. Oktober 1990

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Verband der Landstreitkräfte der NVA
Gegründet 1981
Aufgelöst 1991
Ferdinand von Schill

Kampfhubschraubergeschwader 3


Jüpiter (Iuppiter), tanrıların en güçlülerinden birisi olan Zeus ile denktir. Satürn ile Ops'un en genç çocuğudur. Bir tanrı olan Atlas'a evreni taşıma görevini o vermiştir. Ayrıca Romalıların büyük bir sevgiyle taptıkları yüce tanrılarından biridir. Etrüsk mitolojisinde ise Tinia olarak bilinir. Juno'nun eşi olup Juno, Minerva, Mars ile büyük tanrıları oluşturur. Ayrıca Pollux'un babasıdır.

Kültür

Hava ve gök tanrıları
Yıldırım tanrıları
Roma tanrıları
Mitolojik krallar
Aineias karakterleri
Roma mitolojisi
Zeus
Mitolojik tecavüzcüler
Jüpiter ilahları
Adalet tanrıları

Jüpiter (mitoloji)


A 31.ª edição da clássica de ciclismo Troféu Playa de Palma-Palma foi uma corrida na Espanha que se celebrou a 29 de janeiro de 2023 sobre um percurso de 141,6 quilómetros na ilha balear de Mallorca . A corrida fez parte do quinto troféu da Challenge Ciclista a Mallorca de 2023.

A corrida fez parte do UCI Europe Tour de 2023, calendário ciclístico dos Circuitos Continentais da UCI, dentro da categoria 1.1 e foi vencida pelo britânico Ethan Vernon do Soudal Quick-Step. Completaram o pódio, como segundo e terceiro classificado respectivamente, o eritreo Biniam Girmay do Intermarché-Circus-Wanty e o belga Jarne Van De Paar do Lotto Dstny.

Equipas participantes
Tomaram parte na corrida 21 equipas: 8 de categoria UCI WorldTeam, 10 de categoria UCI ProTeam, 2 de categoria Continental e a seleção da Espanha. Formaram assim um pelotão de 143 ciclistas dos que acabaram 137. As equipas participantes foram:

Classificação final
 A classificação finalizou da seguinte forma:

UCI World Ranking
O Troféu Playa de Palma-Palma outorgou pontos para o UCI World Ranking para corredores das equipas nas categorias UCI WorldTeam, UCI ProTeam e Continental. As seguintes tabelas são o barómetro de pontuação e os dez corredores que obtiveram mais pontos:

Referências

Ligações externas
 Página oficial

Challenge Volta a Mallorca
UCI Europe Tour de 2023
Desporto na Espanha em 2023

Troféu Palma-Palma de 2023


"سكين الخبز"هو نوع من أنواع السكاكين, و تكون مسننة و بطول 15 سم إلى 25 سم و اسنان السكين تسمح لها بتقطيع الخبز و مقبضها يحتوي على مواضع للاصابع بشكل يمنع وضع اليد على آلة القطع.

تاريخ
عرضت إحدى هذه السكاكين في المعرض العالمي الكولومبي في عام 1893 في شيكاغو من قبل شركة فريدريش ديك (إسلينجن، ألمانيا). حصل على براءة اختراع في الولايات المتحدة جوزيف بيرنز من سيراكيوز، نيويورك.

المراجع

أدوات الطعام
أدوات طبخ
خبز
سكاكين

سكين الخبز


An Eria pachycephala in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin. An Eria pachycephala in nahilalakip ha genus nga Eria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eria

Eria pachycephala


කඩුවක් යනු දිගු, තියුණු තලැති ලෝහ අවියක් වන අතර, ලොව පුරා බොහෝ ශිෂ්ඨාචාරයන් තුල, ප්‍රාථමික වශයෙන් කැපුම් හෝ වැරෙන් තෙරපා දැමීමේ අවියක් ලෙසින්ද සමහරවිට පොල්ලකින් මෙන් තැලීම සඳහා ද භාවිතා වී ඇත. කඩුව සඳහා භාවිතා වන  ස්වෝඩ් යන ඉංග්‍රීසි පදය බිඳි ඇත්තේ පැරැණි ඉංග්‍රීසි ස්වෙයෝඩ් යන්නෙන් වන අතර, "තුවාල සිදු කරන හෝ කපන" යන අරුත් දනවන ප්‍රාග්-ඉන්දු-යුරෝපීය සම්භවයක් දරණ *ස්වර්- වෙතින් එන පැරැණි  සම්භාව්‍ය ජර්මන් ස්වර්ට්, මධ්‍යතන ලන්දේසි ස්වාට්, පැරැණි නොවිජියානු ස්වෙරෝ (cf.ඩෙන්මාර්ක ස්වාඩ්, නෝවීජියානු ස්වර්ඩ්, ස්වීඩන ස්වාඩ්) පැරැණි ප්‍රශියානු සහ  පැරැණි සැක්සන් ස්වර්ඩ් සහ නවීන ලන්දේසි ෂ්වාඩ් සහ ජර්මානු ෂ්වර්ට් යන්නන්ට නෑකම් දරයි.

"කඩුව" යන්නට පොදුවේ භාවිත වන සම්භාව්‍ය සංස්කෘත පදය  යන්නයි. ඉන්දු-යුරෝපීය සම්භවයෙන් ප්‍රවේණි වූ පදය   ලෙසින් නොනැසී පවතියි (නෑකම ලතින් බසට , ප්‍රාග්-ඉන්දු-යුරෝපීය භාෂාව වෙතින් ). මෙම පදය නියමාකාරයෙන්,  ලෙසින් භාවිතා වේ. සිංහල පද වන කඩුව සහ අසිපත මේ අනුව නියමාකාරයෙන් බිඳී ඇත.

සටහන්

සාම්පදායික සිංහල දැණුම
අංගම්පොර
සටන් ශිල්ප
ශ්‍රී ලංකාව
කඩු

කඩුව


Baraguá es una película histórica cubana, realizada por el Instituto Cubano del Arte e Industria Cinematográficos (ICAIC) y dirigida por José Massip. La película se basa en la Protesta de Baraguá (15 de marzo de 1878), hecho histórico de la larga guerra de Independencia cubana en la que el general español Arsenio Martínez-Campos Antón (personificado por el actor chileno Nelson Villagra) y el mayor general del Ejército Libertador de Cuba, Antonio Maceo (Mario Balmaseda), se entrevistaron en «Mangos de Baraguá». El general Maceo hace saber al representante español la insatisfacción de los revolucionarios cubanos con el Pacto de Zanjón y que no aceptaban la paz ahí firmada sin que se le concediera a Cuba la independencia total.

La película narra las luchas previas al encuentro, mostrando, en escenas muy bien logradas, los combates entre las tropas revolucionarias y el ejército español. Las tropas de Maceo y Máximo Gómez (José Antonio Rodríguez), se encuentran debilitadas y son frecuentes las deserciones y traiciones, lo que provoca que un grupo de oficiales busqué una tregua con España y firman la «Paz de Zanjón», hecho que es reprobado por los dos principales líderes revolucionarios, los que luego de encontrarse y comentar lo que consideran una traición acuerdan continuar la guerra, pero previamente Maceo va a entrevistarse con la máxima autoridad española.

Maceo en la entrevista con Martínez-Campos (escenas finales de la película) le señala: «Ese documento no contempla la abolición de esclavitud ni la independencia». Martínez-Campos le dice: «Entonces, no nos entendemos», a lo que Maceo responde: «No, no nos entendemos». Esta discusión en Baraguá sepulta lo pactado en el Zanjón y reaviva la guerra independentista cubana.

Reparto

Referencias

Fuentes

 Ecured.cu Enciclopedia Ecured
 Cinecuba Blog sobre cine cubano

Cine de Cuba
Películas de cine histórico

Baraguá (película)


La cueva Ojos de Cristal (o bien sistema Roraima Sur o cueva Roraima Sur) es una caverna o cueva que se localiza en la parte venezolana del monte Roraima, específicamente en el Parque nacional Canaima del estado Bolívar, cerca de la frontera con Brasil.

Tiene 10.820 metros de desarrollo y menos 72 metros de desnivel. Fue descubierta en el año 2003. Se trata de una única cavidad con 18 bocas conectadas. Se encuentra totalmente en territorio venezolano, al sur del punto triple fronterizo con Brasil y Guyana.
Solo es accesible desde el lado venezolano del Tepuy.

Véase también
 Geografía de Venezuela
 Parque nacional Canaima

Referencias

Enlaces externos
 Foto de la Cueva Ojos de Cristal Panoramio
 Mapa de la Cueva

Ojos de cristal
Geografía de Bolívar
Parque nacional Canaima
Monte Roraima

Cueva Ojos de Cristal


Emre itaatsizlik, üstler ve amirler tarafından verilen "yasal" emirlere uymama. Askeriyede yer alan emir zinciri, üstler tarafından verilen "yasal" emirlerin yerine getirilmesini hükmeder. Fakat, diğer kurumlarda emre itaatsizlik personel işten çıkarılırken neden olarak öne sürülebilir.

Askeri kurumlarda emre itaatsizlik askeriyeden atılma, belirli bir süre hapis, veya idam cezası ile cezalandırılabilir. II. Dünya Savaşı sırasında Alman ve Rus ordularının uyguladığı ceza doğrudan idamdı. I. Selim hükümdarlığının en başında iki askeri personelini asilik suçundan ölümle cezalandırdı.

Türk Silahlı Kuvvetlerinde

TSK'da emre itaatsizlik disiplin suçu, 477 sayılı Kanunun 48. maddesinde düzenlenmiştir: "Kast veya ihmal ile hizmete ait emri tam yapmamak, değiştirmek veya sınırını aşmak suretiyle itaatsizlik edenlere on günden iki aya kadar oda veya göz hapsi cezası verilebilir." Daha önce, bu suç, askeri kabahat olarak, Askeri Ceza Kanunu'nun 86. maddesinde düzenlenmişti.

Emre itaatsizlik suçunun oluşabilmesi için şu şartların oluşması gerekir:
 Emrin hizmete ilişkin olması
 Emrin suç olmaması (üst astına suç işlemesini emredemez)
 Kasıt veya ihmal ile emri tam olarak yerine getirmemek,
 Emri değiştirerek yerine getirmek veya
 Emrin sınırlarını aşarak (emredilenden fazlasını) yerine getirmek.

Emir
Emir, İç Hizmet Kanunu'nun 8. maddesinde tanımlanır: "Emir hizmete ait bir talep veya yasağın sözle, yazı ile ve sair surette ifadesidir." Emrin doktrindeki tanımı ise şöyledir: "üstünlük yetki ve kudretini haiz bir merci tarafından, belirli bir hareketin yapılması ya da yapılmaması maksadı ile ast durumunda bulunan kimseye yönelmiş bir irade açıklamasıdır". Emir ile askerlik hizmetine ilişkin hususların yapılması ya da yapılmaması istenir. Özel işlerin yapılması zımmındaki istekler emir olamaz. Emrin yerine getirilebilmesi için o emrin meşru olması,yani emri alan açısından hukuka aykırı bir durumun olmaması demektir. Bir emrin meşru olabilmesi için, yetkili bir amir tarafından verilmiş olması, astın emri yerine getirmeye mecbur olması ve emrin yasaların gösterdiği ve gerektirdiği şekil ve içerik şartlarına uygun olması gerekmektedir.

Anayasanın 137. maddesince kanuna aykırı bir emri alan emri yerine getirmez ve durumu üste bildirir. Üst emrinde ısrar eder ve bunu yazıyla bildirirse, emri yerine getirir. Bu durumda sorumluluk emri veren üste aittir. Ancak konusu "suç" olan hiçbir emir yerine getirilemez, getirenler de sorumluluktan kurtulamaz. 137 maddenin son fıkrası askeri hizmetlerin görülmesini, istisnalar arasında saymıştır. Askeri Yargıtay da eski bir kararında verilen emrin kanuna aykırı olmasının yerine getirme zorunluluğunu ortadan kaldırmayacağı sonucuna varmıştır. İç Hizmet Kanunu'nun 14. maddesine göre, ast amirlerine mutlak itaate, üstlerine ise kanunların ve nizamların gösterdiği durumlarda mutlak itaate mecburdur. Yani, ast amirinin verdiği ancak konusu suç olmayan emre mutlak biçimde, üstlerinin verdiği emre ise kanunların ve nizamların gösterdiği durumlarda mutlak itaate mecburdur. Hizmetle ilgili olmayan emirler, meşru emirler değildir. Bu tür emirleri astların yerine getirme mecburiyetleri yoktur. Çünkü İç Hizmet Kanunu'nun 16. maddesinin ilk cümlesi, "amir maiyetine hizmetle ilgisi olmayan emir veremez" hükmü vardır.

"Hizmetle ilgili emirler", kanunlara ve diğer hukuk kurallarına aykırı biçimde verilirse ast bazı durumlarda bu emri yerine getirme mecburiyetindedir. Çünkü, İç Hizmet Yönetmeliği'nin 33. maddesine göre, " emirlerin hizmete müteallik olması (Silahlı Kuvvetler Kanunu madde 8 ve 16) ve kanun ve nizamları ihlal etmemesi şarttır. Ancak Askeri Ceza Kanunu'nun 41 maddesinin (b) fıkrası şümulüne giren haller haricinde ast aldığı emri kanun ve nizama uygun bulmasa bile emri yapar ve ondan sonra şikayet eder." Askeri Yargıtay'a göre ise, "... askerlik hizmetinin özelliği icabı, verilen emirlere mutlak itaatin askerliğin temeli olması nedeniyle, ... konusu suç teşkil etmeyen her emrin kayıtsız ve şartsız ast tarafından yerine getirilmesi gerektiği, (astın) bir şikayeti varsa ondan sonra bu şikayetini yapması lazım geldiği uygulamada istikrar bulmuş bir durum(dur)..."

Askerliğe ait kanunlar ve diğer genel düzenleyici işlemler (tüzük, yönetmelik, adsız düzenleyici işlemler) hizmete ait olmakla birlikte, hizmete ilişkin bir emir oluşturmazlar. Herhangi bir yasa ya da genel düzenleyici işlemin düzenlediği bir konu;, amirler tarafından emir haline getirilip asta yöneltilemedikçe hizmete ilişkin bir emir haline gelemezler. Ayrıca, herhangi bir yasanın cezalandırdığı bir eylemin yapılmamasına ilişkin uyarmalar, birer hizmet emri değil tavsiye niteliğindedir. Bu uyarmaları dinlemeyen askeri personele emre itaatsizlikten değil, eylem için yasanın öngördüğü ceza verilebilir.

Amirlerin personele sosyal bir hizmet teklifi niteliğindeki emirlerini geç yerine getirmek, eksik yerine getirmek veya benzeri eylemler, emre itaatsizlik suçunu oluşturmaz. Bu tür emirler, askeri hizmetle ilgili bir emir değildir. Bu konu, Askeri Yargıtay'ın bir kararında "..bekar subay ve astsubayların mesai bitiminden sonra da kışlada yatacaklarına dair bir emrin yasal bir dayanağı bulunmadığı gibi, emrin hizmete müteallik olmadığı, sadece bekar personele yeni bir imkân sağlamaya yönelik sosyal bir hizmet teklifi niteliğinde bulunduğu, dolayısıyla bu konudaki teklife uymamış olmanın emre itaatsizlik suçunu oluşturmayacağı ..." biçiminde dile getirilmiştir.

Askeri Yargıtay İçtihadı Birleştirme Kurulunun bir kararına göre, "... kanunun men etmediği bir fiilin salahiyetli makam tarafından verilen emre müsteniden yasak edilmesine mevzuat hükümleri cevaz vermemektedir. Gerek ASCK.'nun ve gerekse Ordu Dahili Hizmet Talimatnamesinin hükümlerine göre emrin hizmete taalluk etmesi kanun ve nizama uygun olması en önemli bir şarttır. Filhakika Garnizon Komutanlığı sıfatıyla askeri eşhasa verilen emrin yine kanun ve nizama uyması lazımdır[25]. ..." Askeri Yargıtay'ın diğer bir içtihadı birleştirme kararına göre[26], "... (hizmete taalluk etmeyen) emre (uymamak) emre itaatsizlik suçunu teşkil etme(z). ..."

Emre itaatsizlik suçunun oluşabilmesi için, emrin mutlaka askeri "hizmetle ilgili" olması gerekmektedir. Hizmetle ilgili emir, yasaların ve diğer düzenleyici hukuk kurallarının ihlalinin belli bir yaptırıma bağlanmadığı durumlarda olmalıdır.

Emre itaatsizlik disiplin suçunun oluşabilmesi için, hizmete ilişkin emrin tam yapılmaması, emrin değiştirilerek yapılması, veya sınırının aşılması gerekir. Söz konusu eylemlerin mutlaka "kasten" işlenmesi gerekmemektedir. Failin ihmali de bu suçun oluşması açısından yeterlidir. Burada, emrin hiç yapılmaması söz konusu değildir. Emrin hiç yapılmaması, disiplin suçu değil, Askeri Ceza Kanunu'nun 87. maddesinin kapsamına giren "emre itaatsizlikte ısrar suçunu oluşturur.

Kaynakça

İtaatsizlik
Suçlar

Emre itaatsizlik


محمد علي سليمان موسيقار وملحن مصري ولد في 2 أكتوبر 1947 في محافظة الإسكندرية ودرس بمدارسها كما درس في معهد الوسيقي كونسر فتوار في الإسكندرية وتخصص في العزف على آلة الكمان وتخرج 1966-1967 وهو والد المطربة أنغام والممثلة غنوة، وأخو المطرب الراحل عماد عبد الحليم.

عزف محمد سليمان سولو في أغنية إسكندراني ولما استمع إليه أعضاء لجنة الاستماع بإذاعة الإسكندرية حافظ عبد الوهاب وعبد الحميد حمدي تم إصدار قرار بأن يزداد عدد أعضاء الفرقة الموسيقية على أن يكون هو من بينهم بصفة دائمة، كما كتب وألف في الموسيقى التصويرية لعدد من الأفلام مثل فيلم عنتر شايل سيفه، فيلم فتوة الناس الغلابة، فيلم العربجي، فيلم بئر الخيانة وأيضًا موسيقي المسلسلات التليفزيونية مثل مسلسل الضباب ومسلسل حكاية المليون ومسلسل سر الأرض للمخرج أحمد بدر الدين وكذلك المسلسلات الإذاعية ومنها مسلسل القلب الكبير.

المراجع

أشخاص من الإسكندرية
عازفو كمان مصريون
مواليد 1366 هـ
مواليد 1947
موسيقيون مصريون

محمد علي سليمان


Mamă și Fiică: Aventuri în California este un film creat de Stéphane Marelli, care este inspirat din seria "Mama și Fiica". Acesta este primul film francez Disney Channel.

În Franța, Elveția și Belgia, a fost difuzat pentru prima dată la 5 februarie 2016, pe Disney Channel Franța .

Poveste
Barbara (Lubna Gourion), care a fost selectată pentru a participa la un concurs internațional de design, trebuia să meargă la Los Angeles pentru a prezenta ultima rochie artizanală. Aceasta merge cu Isabelle (Isabelle Desplantes) într-o excursie incredibilă spre orașul Los Angeles. Pe drum are parte de multe probleme, precum: pană de cauciuc în deșert, o noapte demnă de un film de groază sau de o urmărire a unui urs, aventura lor fiind plină de capcane. Visul din California nu este tocmai ușor.

Distribuția
 Isabelle Desplantes: Isabelle Hammer
 Lubna Gourion: Barbara Hammer
 Arthur Jacquin: Gaël
 Clara Leroux: Léa
 Romain Arnolin: Hugo
 Grégory Le Moigne: Laurent Marteau
 Laura Marano: ea însăși
 Romuald Boulanger: Moderator
 Maëlise Berdat: Asistenta domnului Auquet
 Jeff Torres: Ofițer Johnson
 Andrea Convonton: Ofițer Carvano
 Melissa Lisa Linke : Melissa McCougan
 Jose Lambert: M. McCougan
 Tezz Yancey: Tony Tony
 Lilian Solange: Sigbritt Edvadrsson
 Jordy Altman: Philippo Filippo Petipato
 Neraida Bega: Oxana

Programul în România
Premiera filmului în România a avut loc la data de 30 iulie 2016, pe postul de televiziune Disney Channel.

Transmisiuni internaționale

Legături externe

 Offizielle Internetpräsenz
 Informationen zum Film

Filme Disney
Filme din 2016
Filme franțuzești
Filme de televiziune

Mamă și Fiică: Aventuri în California


Divizia A de handbal feminin 2013-2014 a fost a 48-a ediție a eșalonului valoric secund al campionatului național de handbal feminin românesc. Competiția a purtat anterior numele Categoria B sau Divizia B, însă a fost redenumită în 1996, când fosta Divizie A a devenit Liga Națională. Întrecerea este organizată anual de Federația Română de Handbal (FRH).

La sfârșitul competiției, două echipe au promovat direct în Liga Națională 2014-2015, iar alte două au primit dreptul de participare la un baraj de promovare. CSM Unirea Slobozia și SC Mureșul Târgu Mureș sunt echipele care au promovat direct.

Echipe participante
Precum în fiecare an, cele două serii au fost împărțite pe criterii geografice, cu scopul de a limita deplasările lungi și a reduce astfel costurile.

Seria A
În seria A au concurat 12 echipe. Acestea au fost:

 CS Știința Bacău
 CS Rapid București
 CSU Știința București
 ACS Spartac București
 ACS Școala 181 București
 CS HM Buzău

 HC Danubius Galați
 CSM Dunărea Giurgiu
 HCF Piatra Neamț
 HC Activ CSO Plopeni
 CSM Unirea Slobozia
 CSU Târgoviște

Seria B
În seria B au concurat inițial 12 echipe, însă HC Vlady Oradea a fost exclusă de FRH, conform regulamentului, după două neprezentări. Cele 11 echipe rămase au fost:

 CSM Bistrița
 HC Vlady Oradea
 SCM Pitești
 Național Râmnicu Vâlcea
 CS Universitatea Reșița
 HC Alba Sebeș

 ACS Bowling Sfântu Gheorghe
 CSM Slatina
 CSU Târgu Jiu
 SC Mureșul Târgu Mureș
 CS Timișoara
 CSU Timișoara

Clasament

Seria A
Clasament valabil pe 17 mai 2014, la finalul competiției.

1) HC Danubius Galați a fost penalizată cu un punct pentru folosirea unui număr mai mare de jucătoare cu dublă legitimare decât cel permis de regulament.

Seria B
Clasament valabil pe 17 mai 2014, la finalul competiției.

1) Național Râmnicu Vâlcea a fost penalizată cu trei puncte pentru neprezentare.

2) HC Vlady Oradea a fost exclusă din campionat, pe 28 ianuarie 2014, pentru 2 neprezentări.

Referințe

Bibliografie
 Federația Română de Handbal: Pagina oficială

Sezoanele Diviziei A de handbal feminin
2013 în handbal
2014 în handbal

Divizia A de handbal feminin 2013-2014


Futbolo Klubas Klaipėdos Granitas var en fodboldklub fra den litauiske by Klaipėda.

Historie
Klubben blev stiftet i 2012 og gik konkurs i 2015.

I slutningen af 2015 blev klubben diskvalificeret fra A lyga.

Klubfarver

Historiske slutplaceringer

Trænere
  Robertas Poškus, 2013-2014
  Gediminas Jarmalavičius, 2015

Noter

Eksterne kilder/henvisninger
 Facebook
 ietuvosfutbolas.lt

Fodboldklubber i Litauen
Etableret i 2012
Ophørt i 2015
Tidligere fodboldklubber i Litauen

FK Klaipėdos Granitas


Tiskovna forma u postupku tiskarske reprodukcije je nosač grafičkoga zapisa koji se tiskarskom bojom prenosi na podlogu na koju se tiska. Sastoji se od tiskovnih elemenata i slobodnih površina. Tiskovni elementi u većini tiskarskih tehnika prihvaćaju (ili propuštaju) tiskarsku boju, a slobodne ju površine ne prihvaćaju. Tako se boja s tiskovnih elemenata neposredno ili posredno (ovisno o tehnici tiska) prenosi na tiskovnu podlogu. U digitalnim tehnikama tiska tiskovnom formom smatra se digitalni zapis pohranjen u računalnoj memoriji. Tiskovne forme za klasične tehnike tiska najčešće se dijele prema odnosu tiskovnih elemenata i slobodnih površina. Tako postoje tiskovne forme za visoki, plošni, duboki i propusni tisak.

Tiskovne forme za visoki tisak

Kod tiskovnih formi za visoki tisak tiskovni su elementi uzdignuti u odnosu na slobodne površine. U klasičnom knjigotisku tiskovna je forma sastavljena od reljefnih slova od olova koja su složena u tekst, te jednotonskih i rasterskih klišeja (za tisak ilustracija). Klišeji se mogu izrađivati ručno (dubljenjem), strojno (graviranjem) ili kemijski, jetkanjem metala (olova, cinka, magnezija, bakra ili čelika) ili slitina (magnezija, aluminija i cinka). Napretkom tehnologije od 1970-ih tiskovne forme počele su se izrađivati od čvrstih polimernih materijala.

Tiskovna forma u fleksotisku izrađuje se od fotoosjetljivog polimernog materijala. Ovisno o namjeni, debljina tiskovne forme može biti od 1,7 do 6 mm. Osvjetljavanjem ultraljubičastim svjetlom kroz negativ i naknadnim ispiranjem u vodi ili nekoj drugoj vrsti otapala dobiva se reljefna tiskarska forma. Početkom 21. stoljeća tiskovne forme se proizvode i metodom CtP (computer to plate), tj. izrada uz pomoć lasera bez osvjetljavanja i ispiranja čime se znatno skraćuje vrijeme izrade uz bolju kvalitetu tiskovne forme

Tiskovne forme za plošni tisak

Za razliku od dubokog i visokog tiska, tiskovne forme za plošni tisak imaju tiskovne elemente i slobodne površine gotovo u istoj razini (reljefnost je 2 do 3 μm). Tisak se temelji na vlaženju slobodnih (netiskajućih) površina tiskovne forme vodom (hidrofilnost, oleofobnost, svojstvo primanja vode i odbijanja bojila), a tiskovnih površina bojilom (oleofilnost, hidrofobnost, svojstvo primanja bojila, a odbijanja vode).

U najstarijoj tehnici plošnog tiska, litografiji kao tiskarska forma služila je ploča od vapnenačkog kamena na koju se crtalo masnom kredom ili litografskim tušem, odnosno na posebno pripremljenom papiru nakon čega bi se prenosilo na ploču. Sama se ploča nakon toga obrađivala otopinom arapske gume te bi tako slobodne površine nakon vlaženja vodom postale odbojne za masnoću, za razliku od tiskovnih elemenata koji su prihvaćali masno bojilo.

Kod ofsetnog tiska, kontaktnim kopiranjem predloška na ofsetnu ploču te njenom daljnjom kemijskom obradom (tj. razvijanjem) stvara se tiskovna forma sa slobodnim i tiskovnim površinama. Sama ofsetna ploča izrađena je od aluminijskog lima debljine od 0,15 do 0,70 milimetara koji je presvučen fotoosjetljivim slojem. Osim alumijskih ploča, koriste se i višeslojne metalne ploče (najčešće kombinacija bakar-krom) te papirne i plastične folije (za male naklade). Razlikuju se dvije vrste ofsetnog tiska: mokri koji rabi vodu ili neku drugu tekućinu za vlaženje slobodnih površina, te suhi kod kojeg slobodne površine nemaju afinitet prema bojilu i bez uporabe tekućine za vlaženje.

Tiskovne forme za duboki tisak

Tiskovne forme za duboki tisak imaju udubljene tiskovne elemente u odnosu na slobodne površine. Najčešće se izrađuju od bakra (bakrotisak), ponekad od čelika (čelični reljefni tisak), mjedi, čvrstih polimernih ili drugih materijala. Tiskovna forma za bakrotisak najčešće je bakreni valjak na koji je elektrolitički nanesen tanak bakreni sloj. Jetkanjem, el. ili laserskim graviranjem u njemu se dube tiskovni elementi. Obzirom na način reprodukcije višetonskih ilustracija, tiskovni elementi mogu biti izvedeni na različite načine. U konvencionalnoj tiskovnoj formi za bakrotisak tiskovni elementi su jednakog oblika i površine, ali različite dubine. Na taj se način omogućuje različit nanos bojila na tiskovnu podlogu, tj. prava višetonska reprodukcija. Kod autotipijske tiskovne forme tiskovni su elementi jednakih dubina te različitih površina čime se bojilo jednolično nanosi na tiskovnu podlogu i time se višetonske ilustracije reproduciraju rasterski. Postoje i kombinacija ovih dviju vrsta tiskovnih formi s različitim dubinama i površinama tiskovnih elemenata.

Tiskovne forme za propusni tisak
Tiskovna forma za sitotisak sastavljena je od tiskovnih elemenata koji propuštaju bojilo i slobodnih površina koje ga ne propuštaju. Osnova tiskovne forme je mrežica (sito) od prirodne svile, sintetičkoga ili metalnoga pletiva koje je napeto na okvir od drva ili metala. Forma za tisak se priprema na način da se na mrežicu nanosi fotoosjetljiv sloj emulzije. Nakon sušenja emulzije, fotoosjetljivi sloj se osvjetljava preko matrice na filmu. Ispiranjem sloja emulzije koji nije osvjetljen stvara se tiskovna forma na svili (u negativu), kroz koju kasnije (u procesu tiska) prolazi bojilo. Osvijetljeni dio emulzije čini svilu nepropusnom za bojilo, i na tom dijelu svile bojilo ne prolazi na predmet koji se tiska.

Izvori

Vanjske poveznice
Tiskovne forme Škola za dizajn, grafiku i održivu gradnju Split (pristupljeno 15. prosinca 2018.)

 Tiskarstvo

Tiskovna forma


NGC 6533 je emisijska maglica s otvorenim skupom u zviježđu Strijelcu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6533
  Auke Slotegraaf: NGC 6533 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 6533  DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6500 - 6549

6533

NGC 6533


El santuario nacional de Nuestro Señor de La Cuevita (también llamado santuario del Señor del Santo Sepulcro de Jerusalén), es un templo católico es iglesia catedral desde el 28 de septiembre de 2019 de la Diócesis de Iztapalapa que se localiza en Iztapalapa (México). En él se guarda la imagen original del Señor de la Cuevita, una efigie que representa a Jesús de Nazaret en el sepulcro. La tradición atribuye a esta imagen el haber librado del cólera morbus a la población iztapalapense, en una epidemia ocurrida durante el . En honor a este hecho, los ocho barrios de Iztapalapa realizan una representación del viacrucis de Jesús en la Semana Santa, que atrae a cientos de miles de visitantes cada año.

Descripción

El santuario de La Cuevita es una construcción de estilo neoclásico. Fue construida de tezontle, cantera y argamasa, con paños de yeso. La planta del templo tiene forma de cruz latina, con una sola nave y techo de bóveda sostenido por columnas adosadas a los muros. Cuenta con una cúpula octagonal sostenida por un tambor que se apoya sobre los arcos de las bóvedas en el crucero. Cada costado del tambor tiene una ventana en forma de arco de medio punto, cubierto con herrería y vidrio. La ornamentación austera consiste en relieves dorados de yeso que se distribuyen en una banda que señala el punto de apoyo de la bóveda sobre los muros, los arcos de medio punto que conforman la bóveda, así como los capiteles de las columnas y su fuste cuadrangular. Sobre la entrada del templo se encuentra el coro con una balaustrada de madera barnizada. En los arcos de medio punto laterales que sostienen la bóveda hay ventanas de forma circular, cuya herrería es una representación de la Santa Cruz.

El altar mayor está dedicado al Señor del Santo Sepulcro. Consiste en un hemiciclo de columnas corintias con ornamentación dorada que sostiene una marquesina con balaustrada de cantera. En el centro del altar se encuentra una pequeña capilla sostenida por cuatro columnas dóricas donde se exhibe el nicho de cristal donde se guarda una réplica de la imagen original del Señor de La Cuevita, que es un Cristo cubierto por una manta de terciopelo púrpura y dorado. La cúpula del templo está recubierta de murales que conmemoran escenas de la crucifixión de Jesús Nazareno. En el crucero se encuentran las representaciones de los cuatro evangelistas. La capilla que se encuentra al lado izquierdo del altar mayor está dedicada al Sagrado Corazón de Jesús, cuya efigie es custodiada por los arcángeles Migue y Gabriel. A la derecha está una capilla donde se encuentra una ventana por la que es posible observar la imagen original del Señor de La Cuevita.

La fachada también es de estilo neoclásico. Custodiada por dos torres de tezontle y cantera aparente, el cuerpo principal está repellado de argamasa y organizado en dos niveles, decorados por relieves que simulan columnas de estilo jónico. La entrada cuenta con un pórtico que consta de una marquesina sostenida por cuatro columnas, también de estilo jónico. En el segundo nivel se encuentra el parteluz circular central, sobre el que hay una cornisa de cantera con la forma de un frontón griego. El muro está timbrado por una espadaña de dos niveles, el primero consta de tres arcos de medio punto, y el segundo de uno.

La iglesia es de planta rectangular y mide 41 m de largo, 10.6 m de ancho y 25 m de altura hasta el remate de las torres. Atrás del presbiterio está la cueva que menciona el relato, y a un lado la capilla penitencial. El gran atrio tiene 179 m de largo por 55 m de ancho y culmina en una capilla abierta. El campanario del lado derecho fue construido en 1857 y cuenta con un acabado más laborioso que el opuesto levantado en 1907 y que solo cuenta con aplanado.

En el ciprés se guarda la urna con la imagen de Cristo en el sepulcro. Los altares laterales están dedicados al Sagrado Corazón de Jesús y a la Virgen del Monte Carmelo. Entre las esculturas destacan las más pequeñas, representantes de las vírgenes de Santa Juanita y de la Bolita.

Pintados al óleo directamente sobre los muros, aparecen La adoración de los magos, Jesús entre los doctores, Las tentaciones, La última cena, La resurrección de Lázaro, La hija de Jairo, La flagelación, La cura del paralítico y los 4 Evangelistas, obras realizadas en 1875 por Anacleto Escutia.

La imagen del Señor de la cuevita, hecha de pasta de caña de maíz, está en el camerino del altar principal y una réplica, llamada El peregrino, en la cavidad adyacente. Este santuario fue sede de la Vicaría Episcopal de San Pablo antes de la creación de la Diócesis de Iztapalapa.

Leyenda del Señor de la Cuevita

De acuerdo con la tradición iztapalapense, el Señor de la Cuevita es una imagen originaria del estado de Oaxaca (sur de México), como también lo son las imágenes de los cristos de Totolapan, Tepalcingo y Sacromonte (Amecameca). Los mayordomos de esta imagen, que originalmente se encontraba en villa de Etla —cabecera de uno de los distritos de Los Valles—, hacia 1687 venían con ella hacia la Ciudad de México con el propósito de restaurarla. Antes de llegar a la capital, tuvieron que pernoctar en una de las cuevas del cerro de la Estrella, que se encontraba en el camino. Al día siguiente, cuando quisieron continuar su camino encontraron que la imagen había aumentado notablemente su peso, haciendo imposible cargarla. Para la gente de aquella época, esto significaba que la efigie había elegido quedarse en ese lugar. Los habitantes de Iztapalapa la adoptaron como propia y construyeron una modesta ermita en la entrada de la cueva.

En 1833, el cólera morbus azotó varias partes de la República Mexicana. En el valle de México la epidemia mató a muchas personas. Los iztapalapenses acudieron a la imagen del Señor de La Cuevita, a quien le pidieron que los salvara de la enfermedad. Para ello realizaron una procesión y la promesa de que se construiría un nuevo templo a cambio de la curación. El Señor de la Cuevita apareció milagrosamente el 3 de mayo de 1833, poniendo fin a la epidemia. En agradecimiento, el pueblo de Iztapalapa realiza una procesión en la festividad de la Santa Cruz y representa la Pasión de Cristo en Semana Santa, aunque las representaciones comenzaron solo hasta 1843. A partir de entonces se han realizado de manera ininterrumpida, salvo en un período durante la Revolución mexicana.

La Virgen de la Bala

El templo de La Cuevita también resguarda la escultura de Nuestra Señora de la Bala, considerada desde el  como la protectora del oriente de la Ciudad de México. Según relata Francisco de Florencia, la Ciudad de México está resguardada por la Virgen María a través de cuatro imágenes: al norte, por la Virgen de Guadalupe; al oeste, por la de Los Remedios; al sur, por la Virgen de la Piedad; y al este, por el Cuarto Baluarte, o sea la Virgen de la Bala. De esta manera se le considera patrona de Iztapalapa y del oriente de la ciudad. Se le rendía culto en el Templo de San Lucas Evangelista de Iztapalapa. Fue entregada al Hospital de San Lázaro, donde se atendía a personas con lepra, allí permaneció hasta el  cuando fue cerrado el nosocomio, luego la trasladaron a la capilla del Hospital de Jesús Nazareno, y en 1901 fue robada de ese lugar, hasta que el presbítero de la parroquia de San Lucas Evangelista de Iztapalapa Rosendo Pérez Yniestra la identificó como una pieza empeñada en el Monte de Piedad, después de pagar el importe de la deuda, la llevó de nuevo a Iztapalapa sin mayor aviso. Durante casi todo el  se le consideró perdida, tanto para los feligreses como para los investigadores de estas manifestaciones religiosas; sin embargo, los cronistas de Iztapalapa y de la Venustiano Carranza Jorge de León Rivera y José Estrella escribieron algunos artículos sobre la imagen, no fue sino hasta la elaboración de la tesis de licenciatura llamada "Nuestra Señora de la Bala, virgen protectora del oriente de la Ciudad de México" (UNAM, 2007), donde el maestro en Historia del Arte Naín Alejandro Ruiz Jaramillo logró reportar su re descubrimiento y sacarla del anonimato en que había caído.

Notas

Fuentes
  Imagen de la gran capital. 1985. México D.F. p.p. 259-260.
 , Mariángela (1991). Hacia la estrella con la pasión y la ciudad a cuestas: Semana Santa en Iztapalapa. Ciudad de México: Ciesas.
  (UAM-I, 2002). Segundo concurso "Iztapalapa en mi corazón". Ciudad de México.
 , Silvia (s/f). «Semana Santa en Iztapalapa. 166 años de tradición y fe». Cronistas.org''. Consultada el 23 de diciembre de 2011.

Santuarios de México
Catedrales de México del siglo XIX
Iglesias neoclásicas de México
Iztapalapa
Edificios de Iztapalapa
Iztapalapa
Diócesis de Iztapalapa
Iglesias de la alcaldía Iztapalapa

Catedral de Iztapalapa


En algebraisk mængde er lukket under en operation hvis udførelsen af operationen på elementer i mængden altid som resultat giver et element i den samme mængde. I sådan et tilfælde siges at mængden er lukket under operationen. Et eksempel er de reelle tal ved subtraktion, som er lukkede, hvorimod de naturlige tal ikke er: 3 − 8 = − 5, som ikke er et naturligt tall. Et andet eksempel er en mængde som kun består af tællet 0, der er lukket under addition, multiplikation og subtraktion.

På lignende måde siges en mængde at være lukket under en samling af operationer hvis mængden er lukket under hver af de individuelle operationer.

Grundlæggende egenskaber
En mængde, som er lukket under en operation eller samling af operationer, siges at tilfredsstille en lukningsegenskab. Ofte indføres en lukningsegenskab som et aksiom, der kaldes lukningsaksiomet.

Når en mængde S ikke er lukket under en operation, kan man ofte finde den mindste mængde som indeholder S og som er lukket. Denne mindste mængde kaldes lukningen af S (med hensyn til disse operationer). For eksempel er lukningen af de naturlige tal (betragtet som delmængde af de reelle tal) når det gælder subtraktion mængden af hele tal. Et vigtigt eksempel er topologisk lukning. Begrebet lukning generaliseres af Galois forbindelser, og yderligere af monader.

Mængden S skal være en delmængde af en lukket mængde for at lukningsoperationen er defineret.

Abstrakt algebra

Lukning


Union civique peut faire référence à :
 Union civique, parti politique letton fondé en 2008 et disparu en 2011.

 Union civique radicale, parti politique argentin fondé en 1891 et toujours existant.
 Union civique radicale antipersonnaliste, parti politique argentin fondé en 1924 d'une scission de l'Union civique radicale et disparu.
 Union civique radicale Junta Renovadora, parti politique argentin fondé en 1945 et disparu en 1947.
 Union civique radicale intransigeante, parti politique argentin fondé en 1957 d'une scission de l'Union civique radicale et disparu en 1972.
 Fidesz-Union civique hongroise, nom complet du Fidesz, parti politique hongrois fondé en 1988.

Union civique


An Festuca nandadevica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hajra. An Festuca nandadevica in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Uttaranchal. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca nandadevica


Diarios de la Webcam es una serie española nacida en la web donde unos chicos de instituto cuentan mediante este diario abierto al mundo lo que les ocurre día a día en su vida cotidiana. Entre los principales personajes encontramos a Rebe, la típica chica que habita en un polígono industrial; Juan, el chico repetidor de varios cursos que siempre está en todas las clases de los institutos; y por supuesto Diana, una chica vanidosa, que aspira a ser famosa y para lograrlo hará lo que sea necesario, nada se interpondrá entre su objetivo y ella.

Argumento
La historia nos narra cómo un orientador del instituto pretende que los alumnos de una problemática clase, la de 2º B, lleven más o menos al día un diario personal. Pero esta vez no es el típico diario, sino un diario abierto al mundo grabado desde su propia Webcam y colgado en la red para que todos los usuarios lo puedan ver en directo. Estos alumnos tendrán que hablar regularmente mediante esta Webcam de todos sus problemas de amoríos, sus miedos, sus odios, sus problemas en clase o con la familia, sus relaciones íntimas, etcétera. La premisa principal es que nunca se censurará la opinión del alumno y, por tanto, éste podrá decir siempre lo que le venga a la mente. Entre los diferentes personajes varones que se apuntan a llevar ese diario en internet está Juan, un alumno enamorado de la típica "trepa" que busca llegar a lo más alto cueste lo que cueste llamada Diana; Raúl, uno de los chicos más populares del instituto y el más popular de su clase de 2ºB; y Rodri, el antisistema repetidor al que no le gusta estar en el instituto. Entre las chicas nos encontramos a La Rebe, la típica chica que vive en un polígono industrial; Claudia, obsesionada con perder su virginidad, y que lo planea con todo detalle; y Lluvia una chica inocente, ingenua y no muy inteligente, que carece de todo tipo de personalidad.

Reparto

 Juan Trueba es Juan.
 Beatriz de la Cruz es Diana.
 Luna McGill es Álex.
 Lara Belenguer es Claudia.
 Irene Escalada es Lluvia.
 Rubén Villoslada es Rodri.
 Beatriz Manríque es La Rebe.
 Ruben Martin es Raúl.
 Héctor Atienza es Martín.

Referencias

Enlaces externos
 Web oficial de la serie

Series de televisión de Neox
Series de televisión de España iniciadas en 2010

Diarios de la webcam