La configuración actual de la provincia de Jaén es fruto de un largo proceso de ordenación territorial que llegó a su culminación en 1833, mediante el decreto de provincialización promulgado por Javier de Burgos, Ministro de Fomento del gobierno de la regente María Cristina de Borbón. Hasta esa fecha, el territorio que actualmente forma la provincia de Jaén, pertenecía en su mayor parte al reino de Jaén, y en menor medida a la provincia de La Mancha (en el reino de Toledo), al reino de Murcia y al reino de Granada.

Anteriormente, en tiempo de al-Ándalus, en el territorio de la actual provincia de Jaén habían existido sucesivamente la cora de Jaén, la taifa de Jaén, la taifa de Baeza y finalmente la taifa de Arjona, asimilada en 1244 por la Corona de Castilla, que en 1246 fijó sus fronteras con el reino nazarí de Granada mediante el pacto de Jaén.

Durante el tránsito de la monarquía autoritaria de los Habsburgo a la absolutista de los Borbones la organización territorial del estado se convirtió en un tema recurrente y de gran importancia política. La concepción absolutista del estado fomentó el desarrollo de una serie de proyectos, bien de índole liberal bien conservadora, que sustituirán los antiguos reinos históricos de la Reconquista por las modernas provincias españolas orquestadas desde un punto de vista totalmente centralista.

El antiguo Reino de Jaén será parte importante en este proceso dada la heterogeneidad interna, que dificultaba su fiscalización y administración por parte del estado central. De esta forma, ya en 1799 se creó la Provincia Marítima de Cartagena, que agrupaba los partidos de la parte oriental del reino en torno a la capitalidad de Cartagena.

Antecedentes

Los enclaves prerromanos oretanos eran fortalezas de colina (oppidum), en la práctica auténticas ciudades-estado, que debían organizarse en confederaciones en momentos de crisis a un rey superior. Aparece mencionada en distintas fuentes clásicas (Estrabón, Polibio y Ptolomeo); narrando la fuerte resistencia de los oretanos contra los cartagineses Amílcar Barca y Asdrubal el Bello; hasta que Aníbal Barca logró casarse con la princesa Himilce y unir la Oretania a sus posesiones.

Esta organización territorial abarcaba la parte norte de la actual provincia de Jaén. La capital de la región fue Cástulo (Linares).

Reformas ilustradas

La dinastía borbónica instaurada con la Guerra de Sucesión Española (1700-1715), vino acompañada con un aire reformista generalizado a lo largo de todo el , denominado período ilustrado. La compleja organización del territorio heredado de los Austrias y de los largos procesos medievales de reconquista y repoblación, era arcaica e irracional en muchos aspectos, desproporcionada y a todas luces insuficiente para una monarquía absoluta con cada vez más necesidades económicas. Entre las reformas emprendidas estuvo la realización de un estudio estadístico que permitió cuantificar los recursos del país y por lo tanto facilitó su fiscalización y explotación: el Catastro de Ensenada (1749), en el que se catastraron las 22 provincias de la Corona de Castilla, entre ellas la del Reino de Jaén. En este mismo año, el rey Fernando VI reordenó el sistema de intendencias, asignando uno a cada provincia, junto con el corregidor de la capital (cargos que volvieron a separarse en 1766). Cada intendente sería auxiliado por un teniente letrado o alcalde mayor subordinados, para el ejercicio de las funciones judiciales.

Provincia Marítima de Segura de la Sierra (1748)

En 1748 fue creada la Provincia Marítima de Segura de la Sierra como parte de los montes de la marina. La madera extraída de está provincia era traslada hasta Cartagena, la parte correspondiente al Segura, y a Cádiz a través del Guadalquivir, siendo aprovechado su uso principalmente para la construcción de navíos de guerra, y en menor medida a otros usos como la fábrica de tabacos de Sevilla y de Cádiz, al igual que la techumbre de la catedral de Jaén. Está provincia permaneció hasta la abolición montes de la marina y su posterior inclusión en la provincia de Jaén en 1833.

Nuevas Poblaciones de Sierra Morena (1767)

En 1767 se inició la creación de las Nuevas Poblaciones de Sierra Morena y Andalucía, con el objetivo de repoblar los desiertos poblacionales que existían en el Camino Real de Andalucía, que unía los Pirineos con Cádiz. Estas "Nuevas Poblaciones" se dividieron en dos partidos administrativos: las "Nuevas Poblaciones de Sierra Morena", que fueron Aldeaquemada, Santa Elena, Montizón, La Carolina (que era la capital), Carboneros, Guarromán, Rumblar (hoy exclave de Guarromán), las Navas de Tolosa (pedanía de La Carolina) y Arquillos y las "Nuevas Poblaciones de Andalucía", que fueron Sierra del Tardón, Fuente Palmera, La Luisiana, La Carlota (que era la capital) y San Sebastián de los Ballesteros, estas últimas en la provincia de Córdoba.

Censo de Floridablanca (1789)

La división existente en España recibía las críticas de los ilustrados que pidieron su reforma, así se presentaron los proyectos de Ward, en 1762 propone una división en 13 provincias, y de Peñaranda, en 1764 que propone 16. El ejemplo más cercano al periodo reformista del  es el Censo de Floridablanca. El proyecto fue gestado por el conde de Floridablanca, que solicitó en 1785 a cada uno de los intendentes una relación con los datos sobre la organización territorial, civil y la división jurisdiccional de sus respectivas circunscripciones, siendo esta información la que dio lugar a las publicaciones de España dividida en Provincias e Intendencias y lo que conocemos como Nomenclátor de Floridablanca en 1789. La nueva configuración provincial no aportó grandes modificaciones en la demarcación provincial, pero si arrojó un mejor conocimiento del territorio que facilitó las futuras divisiones provinciales. Las principales carencias encontradas fueron: los grandes contrastes en la extensión de las provincias así como su discontinuidad espacial formando numerosos enclaves y exclaves. Además existía una gran complejidad en cuanto a las subdivisiones internas y denominaciones.

España quedó configurada en 31 provincias o intendencias que se podían agrupar estadísticamente en 5 grandes bloques en función de su complejidad interna. La provincia de Jaén era un claro ejemplo de discontinuidad espacial, con un 3 % de su territorio enclavado y compuesta por cuatro circunscripciones o partidos.

Reformas napoleónicas: Proyecto Llorente-Lanz (1809-1810)

Un proceso de reestructuración del territorio más profundo se inició en 1809, gracias a los cambios políticos surgidos en 1808 con la abdicación de Carlos IV y Fernando VII a favor de José Bonaparte, convirtiéndose España en un estado satélite del Imperio Napoleónico. La división territorial en la España de entonces era inviable para la explotación del país por la administración napoleónica, por lo que se pensó en una reestructuración del territorio de nueva planta que dejara atrás condicionantes históricos de los diferentes territorios y eliminara las divisiones que entorpecían la administración como los enclaves y exclaves.

De esta forma, el clérigo y político riojano Juan Antonio Llorente emprendió en 1809 la tarea, basándose en los rasgos geográficos, y diseñó una distribución en departamentos, siguiendo el modelo francés, a los que dio una nomenclatura de accidentes geográficos -ríos y cabos-. Cada departamento sería dotado de una universidad, una audiencia y una diócesis. El reino de Jaén recibió la nomenclatura de «Guadalquivir Alto», permaneciendo prácticamente con los mismos límites. El proyecto de Llorente fue aprobado sin problemas con los cambios realizados por José María de Lanz y Zaldíbar que culminó el proyecto, tomando como modelo la división departamental de Llorente para, en virtud de Decreto de 17 de abril de 1810 -firmado en el Real Alcázar de Sevilla-, establecer un número de 38 prefecturas, esta vez primando en la nomenclatura el nombre de la capital y la subdivisión en tres subprefecturas por norma general. Cada prefectura estaba constituida por un prefecto, un Concejo de Prefectura y una Junta General de Prefectura. A su vez, las subprefecturas se componían del subprefecto y de la Junta General de Subprectura. En el caso de Jaén las subprefecturas fueron Jaén, Úbeda y La Carolina. La capitalidad estuvo previsto que recayera en La Carolina, tal y como venía recogido en el proyecto de Amorós, pero a finales de 1809, cuando el Consejo de Ministros recibe el proyecto, se modificó y le fue devuelta a Jaén.

Esta reforma solo existió sobre el papel y, aunque fue pionera y supuso un revulsivo a la anticuada división, cayó en el olvido y en el desprecio después de la derrota francesa en la Guerra de la Independencia.

Reformas constitucionales

La constitución elaborada por las Cortes de Cádiz en 1812 cita cuáles eran los territorios españoles, en su artículo 10, y recoge la necesidad de llevar a cabo una nueva división del mismo más conveniente, en el artículo 11.

La administración provincial se fundamentó en criterios más sólidos. Hasta ahora básicamente era un instrumento fiscalizador, pero mediante el artículo 335 se van a dotar a las Diputaciones Provinciales de una serie de competencias como el reparto de las contribuciones, la vigilancia de las infracciones a la Constitución, el censo y estadística provinciales, el establecimiento de los Ayuntamientos constitucionales, etc. Al frente de ella quedaba un Jefe Superior, designado por el Rey. Este nuevo cargo, que ejercía además como Delegado del Gobierno, asumió las competencias de orden público y el poder ejecutivo y servía de enlace entre los Ayuntamientos y la Diputación.

Con esto se pretendía eliminar la estructura territorial heterogénea, desigual, desequilibrada y de privilegios regionales hasta entonces existente.

Proyecto Ranz-Espiga (1812)

La propuesta sobre cuáles debían ser las provincias constitucionales fue elaborada por Antonio Ranz y José Espiga (1812), quedando el territorio español organizado en 21 provincias constitucionales. La provincia de Jaén presenta prácticamente la misma delimitación que el reino de Jaén.

Proyecto Bauzá (1813)

En junio de 1813, la Regencia que presidió don Luis de Borbón encargó, a través del Gobierno, la preparación de la nueva división a Felipe Bauzá, quien el 21 de septiembre de 1813 estableció tres tipos de provincias:

 Provincias de primer orden: aquellas que incluían partidos o gobernaciones subalternas. Por ejemplo, en Andalucía estas fueron Granada y Sevilla que incorporaban los partidos de Guadix y Écija respectivamente.
 Provincias de segundo orden: aquellas que carecían de subdivisión interna. En Andalucía el resto de las provincias: Córdoba, Jaén, Cádiz y Málaga.
 Partidos o gobernaciones: eran cada una de las subdivisiones de las provincias de primer orden. En Andalucía, Guadix era un partido de la provincia de primer orden de Granada y Écija en la de Sevilla.

Finalmente, la división quedó comprendida en 44 provincias de las cuales 16 eran de tercer orden, bajo criterios de tradición histórica y del reparto equitativo de la población: se intentó que cada provincia tuviera al menos 250 000 habitantes. En el caso de la provincia de Jaén, está sumaba el territorio de la provincia marítima de Segura de la Sierra, las nuevas poblaciones, así como, Huelma y Bélmez de la Moraleda, resultando una provincia similar a la de anteriores propuestas.

Pese a que el Consejo de Estado informó favorablemente el proyecto y el ministerio de Gobernación lo tramitó a Cortes, el proceso de discusión no se inició, pues la restauración de Fernando VII (1814) pronto derogó la constitución y disolvió las Cortes.

Proyecto de Bauzá y Larramendi (1821) y división de Cortes (1822)

Restauración borbónica
La definitiva restauración de la monarquía absolutista de Fernando VII puso fin una vez más a la demarcación administrativa aprobada durante el trienio liberal. Sin embargo la política territorial de división provincial era un hecho y la nueva política de los ministros de la monarquía seguiría en la línea marcada por el período liberal.

Proyecto Calomarde (1829)

Ya en 1825, Tadeo Calomarde -ministro de justicia- creó una nueva comisión ministerial para el estudio de la demarcación judicial provincial, juzgados menores y alcaldías mayores, así como el establecimiento de límites provinciales. Agustín de Larramendi fue de nuevo el encargado de dirigir el proyecto. Esta vez, los límites de los antiguos reinos fueron respetados a diferencia de su precedente.

Proyecto de De Burgos (1833): actual provincia de Jaén

La muerte de Fernando VII en 1830, supuso un nuevo impulso a los proyectos de organización territorial de España. En la última actuación de 1829 se hizo hincapié sobre aspectos localistas, perdiéndose en parte un sentido más amplio que el de la mera provincialización. En 1833 el ministro Javier de Burgos, mediante el Real Decreto de 30 de noviembre de 1833, culminó definitivamente el proceso de división provincial. Los límites de las provincias prácticamente no han sufrido cambios desde entonces. El proyecto se basó en la provincialización de las Cortes de 1822.

En 1833, tras 587 años de existencia, el Real Decreto de 30 de noviembre suprimió el reino de Jaén, creándose la actual provincia de Jaén, que se formó uniendo las localidades del reino homónimo, algunas localidades del reino de Murcia, y dos poblaciones que hasta entonces pertenecían a La Mancha: Beas de Segura y Chiclana de Segura. Los lugares del reino de Murcia que se incorporaron a Jaén fueron Benatae, Génave, Orcera, Santiago de la Espada, Segura de la Sierra (con los agregados de La Puerta y de Bujaraiza), Siles, Torres y Villarrodrigo. Asimimo la nueva provincia incorporó los dos exclaves del reino de Granada que existían en el reino de Jaén: Bélmez de la Moraleda y Solera Solera, que era un municipio independiente (hoy integrado en el de Huelma). Por otra parte perdió los dos exclaves del reino de Jaén, que existían en el reino de Córdoba: Belmez (que incluía Peñarroya-Pueblonuevo, segregada en 1886) y Villafranca de Córdoba, antes «de las Agujas».

La división provincial fue acompañada de la demarcación judicial, llevada a cabo por el Real Decreto de 21 de abril de 1834, basándose en los estudios dirigidos por Calomarde.

Evolución de los partidos judiciales

Pronto la división judicial se convirtió en un elemento básico de la organización estatal, ya que se convirtió en el marco de referencia en la administración de justicia. Prueba de su acierto, fue la estabilidad en su delimitación prácticamente hasta la reforma de 1965.

La nueva administración de justicia supuso unos importantes cambios con respecto a las audiencias y a las chancillerías. Entre el período de 1834 y 1841 se realizaron unas 1200 reclamaciones de cambios en su delimitación. En 1842 incluso se optó por un nuevo proyecto de delimitación provincial proyectado por Fermín Caballero que no cuajó debido a su falta de estabilidad.

Ante los cambios en la demografía y otras consecuencias, han existido diversas modificaciones en la configuración de los partidos judiciales en la provincia de Jaén:

 Cambios entre 1834 y 1965:

 Cambios a partir del Decreto 3388/1965 de 11 de noviembre:
 Integración de los partidos de Huelma y Mancha Real en el de Partido judicial de Jaén.
 Integración del partido de Orcera en el Partido judicial de Villacarrillo.

 Cambios a partir de la Ley 38/1988, de 28 de diciembre, de Demarcación y de Planta Judicial:

 Por su parte la Ley 3/1992 de 21 de marzo, no realizó ningún cambio en la provincia de Jaén.

Por lo tanto, en la actualidad la provincia de Jaén está dividida en 10 partidos: Alcalá la Real, Andújar, Baeza, La Carolina, Cazorla, Jaén, Linares, Martos, Úbeda y Villacarrillo. Sin embargo la transferencia a la Junta de Andalucía de nuevas competencias en materia de administración de justicia previstas en el estatuto autonomía de 2007, hace posible que en los próximos años exista una nueva delimitación judicial.

Configuración municipal
En base al Diccionario de Pascual Madoz, la provincia jiennense estaba comprendida en 1843 por 97 municipios, que en la actualidad han quedado reducidos a 97 en un proceso de segregación e integración muy complejo que se intenta resumir en las siguientes tablas. Hay que añadir que los límites municipales prácticamente quedan configurados en el período ilustrado, por lo que no es muy complejo retroceder en el tiempo, y poder seguir los cambios producidos.

Segregaciones municipales
La creación de nuevos municipios corresponde normalmente con la segregación de partes de municipios preexistentes. La mayoría de los casos corresponde con municipios extensos que disponen de núcleos de población alejados de la cabecera municipal. Estos son los casos de Arroyo del Ojanco, Chilluévar, Larva, Montizón y Puente de Génave.

Agregaciones municipales

La desaparición de municipios se debe principalmente a la asimilación de los municipios desaparecidos por otros preexistentes. Los municipios absorbidos suelen tener escasa población y por lo tanto poca capacidad de gestión política. El único caso en la provincia es el de Solera, que fue asimilado por Huelma en 1975.

Fusiones municipales

Otro fenómeno que también explica la creación de nuevos municipios es la fusión entre varios municipios preexistentes con un potencial poblacional similar. Sintomático fue el caso de la fusión entre Torrequebradilla y Villargordo, dando lugar al término de Villatorres, topónimo formado por la conjunción del comienzo de ambas localidades.

En la actualidad, núcleos como Arbuniel (Cambil) siguen reivindicando el autogobierno y su establecimiento como municipios. No obstante a fecha de hoy, la provincia de Jaén está compuesta por 97 municipios integrados en 10 partidos judiciales y 10 comarcas.

Véase también
 Organización territorial de España
 Historia de la organización territorial de España
 División territorial de España en 1833
 Provincias de España
 Configuración histórica de la provincia de Granada

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Historia de la provincia de Jaén
Organización territorial de Andalucía

Configuración histórica de la provincia de Jaén


La fisura orbitaria inferior o hendidura esfenomaxilar es una hendidura par situada entre el borde inferior de la cara anterior de las alas mayores del hueso esfenoides y el borde posterior del maxilar.

Contenido
 Vena oftálmica inferior.
 Arteria infraorbitaria , rama colateral de la arteria maxilar (rama terminal de la arteria carótida externa ).
 Nervio cigomático.
 Nervio infraorbitario.

Véase también
 Fisura orbitaria superior

Referencias

Huesos de la cabeza y del cuello

Fisura orbitaria inferior


Johann Köler (født 8. marts 1826, død 22. april 1899) var en estisk maler og ledende figur i Estlands nationale opvågning. Han betragtes som den første professionelle maler for den nye nation. Han udmærkede sig primært ved sine portrætter og i mindre grad af sine landskabsmalerier. Nogle af hans mest bemærkelsesværdige billeder skildrer det estiske landdistrikts liv i anden halvdel af det 19. århundrede.

Liv og levned
Johann Köler blev født som det syvende barn i en bondefamilie i Lubjassaare gård i Wast (dagens Ivaski) i Viljandimaa. Trods forældrenes fattigdom klarede Köler at deltage i elementær- og distriktskolerne i Fellin (nutidens Viljandi) i det daværende Livland. Derefter deltog han i et maleriværksted i nu. I 1846 rejste Köler til Sankt Petersborg for at arbejde som tegneforfatter, hvor hans talent snart blev opdaget. Fra 1848 til 1855 studerede Johan Köler tegning og maleri på Det russiske kunstakademi i Sankt Petersborg.

I 1857 rejste Köler til Paris via Berlin, og senere vendte han tilbage til Tyskland, rejste derefter til Holland og Belgien. I 1858 rejste han over Alperne til Milano, Genève, Firenze og Rom. Der studerede han ved et privat akademi og brugte sin tid på akvarelteknik. I Rom i 1859 offentliggjorde han sin værk "Kristus på korset".

Efter at have modtaget en invitation fra kunstakademiet i Sankt Petersborg vendte Köler tilbage til byen i 1861. Fra 1862 til 1874 var han lærer for storhertuginden Maria Aleksandrovna, datter af zar Aleksandr 2. I 1869-1870 arbejdede han som foredragsholder ved Akademiet. Fra 1886 til 1889 arbejdede Köler i Wien, Nice og Paris.

Virke for esternes nationale sag

Johann Köler tilhørte sammen med Estlands uadelige de såkaldte Sankt Petersborg-patrioter, Philipp Karell, Friedrich Nikolai Russow og Johann Rudolph Berendhoff, der først begyndte at rejse spørgsmålet om behovet for at anlægge en estisk fortolkning af Estlands historie, hvad det ville være forskelligt fra tolkningen i anden halvdel af 1800-tallet, hvor de balttyske historikers fortolkninger tog udgangspunkt i af Estland og Livlands erobring i det 13. århundrede. Köleri rejste spørgsmålet i et brev til Jakob Hurt, hvilket var grundlaget for Carl Robert Jakobsons "første fædrelandstale" i 1868, der blev givet i oktober i Tartu og hvori blev foretaget en grundlæggende omfortolkning af Estlands historie i forhold til den tidligere balt-tyske historiefremstilling: mens balttyskerne fremstillede esterne som vilde og barbariske, indtil tyskerne kom og erobrede magten i det 13. århundrede, befandt esterne sig ifølge Jakobson indtil erobringen i en "oplyst tid" ("valguse aeg"), der nu blev efterfulgt af en række århundreder efter erobringen i en mørkets tid ("pimeduse aeg"), som først ved "genopvækkelsen" (ärkamise aeg) kunne bliver til "morgendagens tid" - en ny periode med frihed for den estiske befolkning.

Köler deltog i den nationale bevægelse og fungerede som mægler mellem estiske nationalister og de russiske myndigheder. Han støttede oprettelsen af Eesti Aleksandri Linnakool (Estlands Aleksander Byskole, den første skole, hvor estisk indgik i undervisningen), og var siden 1870 medlem af skolens ledelseskomite. Han var endvidere medlem af Eesti Kirjameeste Selts (de estiske forfatteres eller skribenters selskab). Kunstneren gav incitament til at indsamle folkemindegenstande. I 1873 indsamlede Köler folkedragter og etnografiske genstande til et museum for Viljandimaa oprettet af Peterburi Kunstide Edendamise Selts (Sankt Petersborgs Samfund for kunstfremme).

Galleri

Noter

Kunstnere fra Estland

Johann Köler


Kitty Lange Kielland (født 8. oktober 1843 i Stavanger, død 1. oktober 1914 i Oslo) var en norsk maler, specielt kendt for landskabsmalerier fra området Jæren i Rogaland.

Kitty Kielland regnes som den første store norske kvindelige landskabsmaler. Hendes tidligste billeder er holdt i en realistisk stil, mens hun senere var med til at bidrage til udviklingen af nyromantikken i Norge. Kielland er repræsentert i en række norske museer, herunder især på Stavanger kunstmuseum og på Nasjonalgalleriet i Oslo.

I 1884 var Kielland en af grundlæggerne af Norsk Kvinnesaksforening. Hun deltog aktivt i samtidens debatter om kvindesag og om kunst. Hun havde især et nært forhold til hendes yngre bror, forfatteren Alexander Kielland.

Referencer

Eksterne henvisninger

Malere fra Norge
Nordmænd i 1800-tallet
Nordmænd i 1900-tallet
Kvindelige kunstnere fra Norge
Personer fra Stavanger

Kitty Kielland


شارع شمبلن الصغير هو شارع للمشاة يقع في اسفل رأس ديامان في كيبك القديمة الدنيا في كندا.

التاريخ
في القرن ال 17 لم يكن شارع شمبلن الصغير سوى ممر يؤدي إلى نافورة شمبلن. في 1688 أصبح الممر الصغير شارع دي مول تيمنا بجاك مول أمين مخازن فرنسا الجديدة من 1682 إلى 1686. في 1792 أصبح الاسم شارع شمبلن وفي خارطة تعود إلى 1874 نجد الاسم الشارع الصغير شمبلن للتمييز بينه وبين الشارع الكبير شمبلن.

في القرن التاسع عشر، خلال المجاعة الكبرى في أيرلندا، الكثير من الأيرلنديين هاجروا إلى كندا، ووجدوا عملا في أحواض بناء السفن في مدينة كيبك. استقروا في شوارع Cul-de-Sac وrue Champlain وPetite rue Champlain. دعوا ذلك الشارع الصغير « Little Champlain Street »، وبمرور الوقت ترجم الفرنسيون حرفيا الاسم إلى « rue du Petit-Champlain ».نحو 1960 اتخذ اسم الشارع اسما رسميا وهو الذي نعرفه اليوم.

انظر أيضا

وصلات داخلية
 مدينة كيبك

وصلات خارجية
 موقع مدينة كيبك

الكتب المرجعية
 Du Cap au Rivage : promenade dans les rues de Québec
 Guide odonymique de la ville de Québec, 1608-1988 للكاتب Michel Boutet باللغة الفرنسية سنة 1989 في مدينة كيبك
 Vieux-Québec, Cap-Blanc : place forte et port de mer Danielle Blanchet للكاتبة Sylvie Thivierge سنة 1989 مدينة كيبك
 للكاتبين Dominic Henry و Sébastien Lefrançoi

La rue du Petit Champlain et la rue Froide : étude comparative de deux espaces piétonniers, جامعة لافال، 1999

المراجع

مدينة كيبك
شوارع في مدينة كيبك
تأسيسات سنة 1688 في كندا

شارع شمبلن الصغير


James Patrick Hogan () a fost un regizor american.

Biografie

Filmografie
 The Skywayman (1920)
 The Little Grey Mouse (1920)
 Bare Knuckles (1921)
 Where's My Wandering Boy Tonight? (1922)
 Unmarried Wives (1924)
 Black Lightning (1924)
 Capital Punishment (1925)
 Women and Gold (1925)
 The Mansion of Aching Hearts (1925)
 Jimmie's Millions (1925)
 The Bandit's Baby (1925)
 My Lady's Lips (1925)
 S.O.S. Perils of the Sea (1925)
 Steel Preferred (1925)
 The King of the Turf (1926)
 The Isle of Retribution (1926)
 Flaming Fury (1926)
 The Final Extra (1927)
 The Silent Avenger (1927)
 Mountains of Manhattan (1927)
 Finnegan's Ball (1927)
 The Broken Mask (1928)
 Top Sergeant Mulligan (1928)
 Hearts of Men (1928)
 Burning Bridges (1928)
 Code of the Air (1928)
 The Border Patrol (1928)
 The Sheriff's Secret (1931)
 The Seventh Commandment (1932)
 Paradise Valley (1934)
 Life Returns (1935)
 Desert Gold (1936)
 The Arizona Raiders (1936)
 The Accusing Finger (1936)
 Arizona Mahoney (1936)
 Bulldog Drummond Escapes (1937)
 The Last Train from Madrid (1937)
 Ebb Tide (1937)
 Scandal Street (1938)
 Bulldog Drummond's Peril (1938)
 The Texans (1938)
 Sons of the Legion (1938)
 Arrest Bulldog Drummond (1939)
 Bulldog Drummond's Secret Police (1939)
 Grand Jury Secrets (1939)
 Bulldog Drummond's Bride (1939)
 $1000 a Touchdown (1939)
 The Farmer's Daughter (1940)
 Queen of the Mob (1940)
 Texas Rangers Ride Again (1940)
 Ellery Queen's Penthouse Mystery (1941)
 Power Dive (1941)
 Ellery Queen and the Perfect Crime (1941)
 Ellery Queen and the Murder Ring (1941)
 A Close Call for Ellery Queen (1942)
 A Desperate Chance for Ellery Queen (1942)
 Enemy Agents Meet Ellery Queen (1942)
 No Place for a Lady (1943)
 The Strange Death of Adolf Hitler (1943)
 The Mad Ghoul (1943)

Note

Legături externe

 James P. Hogan la AFI Catalog of Feature Films

Vezi și
Listă de regizori americani

Nașteri în 1890
Decese în 1943
Regizori americani

James P. Hogan (regizor)


Nikola Tavelić – 50 godina svetosti, hrvatski dokumentarni film HRT-a iz 2020. godine o sv. Nikoli Taveliću.

Povijest snimanja
Zamisao za film nastala je za vrijeme snimanja Šibenske molitve 2018. godine, a jedan od glavnih inicijatora bio je fra Ivan Bradarić, koji je tijekom tri godine raznim inicijativama pripremao proslavu 50. obljetnice kanonizacije Nikole Tavelića.

Sniman je u Svetoj zemlji s naglaskom na Jeruzalem, u Zagrebu ( u župi sv. Nikole Tavelića na Kustošiji i u crkvi sv. Antuna i samostanu Svetog Duha franjevaca konventualaca), Šibeniku (u svečevu nacionalnom svetištu i samostanu u kojem je boravio), te u Bosni i Hercegovini gdje je sv. Nikola misionarski djelovao. Snimljena je bogata arhivska građa. Uvršteni su ulomci filma kanonizacije po papi Pavlu VI. u bazilici sv. Petra u Rimu 21. lipnja 1970. godine zahvaljujući nositelju autorskih prava Kršćanskoj sadašnjosti.

Film je pretpremijerno prikazan 19. lipnja 2020. u kongresnoj dvorani  Interpretacijskog centra Civitas Sacra u Šibeniku u okviru neposredne priprave za proslavu velikoga jubileja 50 godina kanonizacije sv. Nikole Tavelića. Na HTV televiziji je premijerno prikazivanje planirano na obljetnicu kanonizacije, 21. lipnja 2020.

Radnja
Film predstavlja svojevrsno hodočašće od Tavelićeva mjesta mučeničke smrti u Jeruzalemu sve do Šibenika gdje mu se ljudi utječu u Hrvatskom nacionalnom svetištu. Osim hodočašća, film sadrži razgovore sa svjedocima same kanonizacije i svega onoga što je njoj prethodilo. Sugovornici u filmu su kardinal Vinko Puljić, biskup Tomislav Rogić, rektor Svetišta fra Ivan Bradarić, redovnici četiriju franjevačkih provincija, jedna redovnica i svjetovne osobe.

Osoblje
Scenarist i urednik dokumentarnog filma je Neno Kužina. Redatelj je Davor Borić Bubi, direktor fotografije Dražen Lipka, a montažerka Davorka Feller.

Izvori

Hrvatski dokumentarni filmovi

Nikola Tavelić – 50 godina svetosti


Çam baştankarası (Periparus ater, eskiden Parus ater), baştankaragiller (Paridae) familyasından 11 cm uzunluğunda bir baştankara türü.

Başı kara, yalnız yanakları ve ensesi ak, vücudu boz ve kirli sarıdır. Başta kıyı bölgeleri olmak üzere, Türkiye'nin her yerindeki iğneyapraklı ve karışık ormanlarda bulunur.

Resim galerisi

Kaynakça

Asgari endişe altındaki hayvanlar
Baştankaragiller
Avrupa kuşları
Türkiye'deki kuşlar
Polonya'daki kuşlar
1758'de tanımlanan kuşlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Çam baştankarası


Fairy Tail Sezonul 2 (2010-2011)

Episoadele din sezonul doi al seriei anime Fairy Tail se bazează pe seria manga Fairy Tail de Hiro Mashima. Sezonul dou din Fairy Tail, serie de anime, este regizat de Shinji Ishihira și produs de A-1 Pictures și Satelight și a început să fie difuzat pe data de 11 octombrie 2010 la TV Tokyo și s-a încheiat la data de 28 martie 2011.

Episoadele din sezonul doi al seriei anime Fairy Tail fac referire la alianța Fairy Tail cu alte bresle pentru a distruge breasla întunecată Oracion Seis, ajutați de dragon slayerul Wendy Marvell și un reformat Jellal Fernandez. Ultimele patru episoade formează arcul Daphne, în care Gray Fullbuster trădează aparent breasla și o ajută pe Daphne, un vrăjitor ce vrea să-l captureze pe Natsu pentru a conduce un dragon artificial.

Lista episoadelor

Referințe

Fairy Tail
Liste cu episoade anime
Sezoane de televiziune din 2010
Sezoane de televiziune din 2011

Fairy Tail (sezonul 2)


Jake Harvie né le 5 mars 1998 à Dardanup, est un joueur de hockey sur gazon australien. Il évolue au poste de défenseur au WA Thundersticks et avec l'équipe nationale australienne.

Carrière

Coupe du monde
  : 2018

Coupe d'Océanie
  : 2019

Jeux du Commonwealth
  : 2018

Références

Liens externes

Joueur australien de hockey sur gazon
Naissance en mars 1998

Jake Harvie


Elakatotrichaceae, porodica parožina iz reda Klebsormidiales. Sastoji se od desetak vrsta unutar 2 roda.

Rodovi
 Closteriospira Reverdin
 Elakatothrix Wille

Izvori

Klebsormidiophyceae

Elakatotrichaceae


මුතුමුණි රවීන් ලක්ෂිත ද සිල්වා (උපත 1990 අප්‍රේල් 30) ශ්‍රී ලාංකික ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි. ඔහු සීදූව රද්දොළුව ක්‍රීඩා සමාජයට ක්‍රීඩා කරන දකුණත් පිතිකරුවෙක් සහ දකුණත් මධ්‍යම වේග පන්දු යවන්නෙක්. ඔහු උපන්නේ හලාවතය. ලක්ෂිත ද සිල්වා ඉගෙන ගත්තේ කොළඹ රාජකීය විද්‍යාලයේය.

2009 තරග වාරයේදී වයස අවුරුදු 23න් පහළ කණ්ඩායමට ක්‍රීඩා කළ ද සිල්වා, 2009-10 වසරේදී ශ්‍රී ලංකා නාවික හමුදා ක්‍රීඩා සමාජයට එරෙහිව තම පළමු ලැයිස්තු A තරගය ක්‍රීඩා කළේය. ඔහු පන්දුවට පහර දුන් පළමු ඉනිමේදී ලකුණු 26ක් රැස් කළේය.
ජීවමාන ජනයා
1990 උපත්

ලක්ෂිත ද සිල්වා


වෛරස විවිධ වර්ගයේ වාහකයන් හා සත්කාරකයන් ඉලක්ක කරගෙන ඇත. මෙම ලැයිස්තුව සවිස්තරාත්මක නොවේ.

	ද්වීමය ක්‍රියාකාරී ගොණු (MS DOS හි COM ගොණු හා EXE ගොණු මයික්‍රෝසොෆ්ට් වින්ඩොස්හි ජංගම ක්‍රියාකාරී ගොණු හා ලිනක්සිහි  ELF ගොණුවෙනි)

	සුනම්‍යය තැටි (Floppy disk) හා දෘඩ තැටි (Hard disk) පංගුවල (partition)  වෙළුම් ඇරඹුම් වාර්තාව (Volume Boot Record)

	දෘඩ තැටියේ ප්‍රධාන පරිගණක පණගැන්වුම් වාර්තාව (Master Boot Record : MBR)

	සාමාන්‍ය කාර්යයවලදී භාවිතා කරන උපදේශාවලි ගොණු (Script file) [MS DOS හි බැඩ් ගොණු (batch) හා මයික්‍රෝසොෆ්ට් වින්ඩෝස් හි  VB Script හා යුනික්ස්හි shell Script ගොණු වැනි]

	යෙදුම් සඳහා විශේෂිත උපදේශාවලි (Script)ගොණු (Telix Script)

	නියෝග එකලස් (macro) අඩංගු විය හැකි ලේඛන (document) [මයික්‍රෝසොෆ්ට් වර්ඩ් ලේඛ, මයික්‍රෝසොෆ්ට් එක්සෙල් පැතුරුම් පත් (Spreadsheet), ඇම්ප්‍රො (AmiPro) ලේඛ හා මයික්‍රෝසොෆ්ට් ඇක්සස් හි දත්ත සමුදා (database) ගොණු

	වෙබ් යෙදුම්වල ක්‍රොස්සයිට් (Cross Site) උපදේශාවලිකරණයේ (Scripting) අවධානම් සහිත බව

	තීරකාත්මක පරිගණක ගොණු, ප්‍රයෝජන ලබාගත හැකි බෆර් උතුරා යටත්, ෆොමැට් කිරීමේ අණු ලකුණු වැල (Format string) , තරගකාරී තත්ව හෝ වෙනත් ගොණුව කියවනු ලබන ක්‍රමලේඛයක ප්‍රයෝජන ගත හැකි දෝෂයක් එය තුළ සැඟවී ඇති කේතයක් ක්‍රියාත්මක කිරීමට යොදා ගත හැක. මෙම වර්ගයේ පරිගණක ක්‍රමලේඛ දෝෂවලින් ප්‍රයෝජන ගැනීම, ක්‍රියාත්මක වීම නැති කිරීමේ බීටුව (execute disable bit) හා / හෝ ලිපිත ඉඩ පිළි සැකසුම සසම්භාවීකරණය වැනි ආරක්ෂා වීමේ ක්‍රම සහිත පරිගණක සැළසුම්වලදී අසීරු කරුණක් වේ.

PDF වැනි ජංගම ලේඛන HTML සමග විනාශකාරී කේතවලට බැඳී තිබිය හැක

සමහර වෛරස කේත කරුවන් PNG අවසානයේ EXE දිගුවක් (උදාහරණ ලෙස) ලිවීම සැළකිල්ලට ගත යුතු කරුණකි. ඔවුන් එසේ කර‍න්නේ පරිශීලකයන් PNG වර්ගයේ ගොණුවකින් පරිගණකයක් ආරම්භ වියහැකි බව නොදකිමින් පිළිගන්නා ගොණු වර්ග නවත්වාවිය යන බලාපොරොත්තු මතය [බොහෝමයක් මෙහෙයුම් පද්ධති පෙරනිමියෙන්ම (by default) දන්නා ගොණු වර්ගවල දිගු extensions සඟවා තබයි. එම නිසා උදාහරණ ලෙස "png.exe" ලෙස අවසන් වන ගොණු නාමයක් අවසානයේදී ".png". ලෙස දැක්වේ.] ට්‍රෝප්න් හොර්ස් බලන්න. (පරිගණක)

en:Computer_virus#Vectors_and_hosts

පරිගණක වෛරස - රෝග කාරක පරපෝෂිතයන් හා සත්කාරකයන්


Speedy Gonzales ili Brzi Gonzales lik je  »najbržeg miša u cijelom Meksiku« u seriji crtanih filmova Looney Tunes and Merrie Melodies studija Warner Bros. Prikazivali su ga s prevelikim žutim sombrerom, u bijeloj košulji i hlačama i s crvenim rupcem svojstvenim nekim meksičkim nošnjama. Glavne su mu osobine sposobnost izuzetno brzog trčanja i stereotipni meksički naglasak. Pojavio se u četrdeset i šest kratkih filmova, ponekad tek kao sporedni lik.

Prvi crtani film s likom Speedyja Gonzalesa bio je Mačji repovi za dvoje (eng. Cat-Tails for Two) iz 1953. godine, u režiji Roberta McKimsona. Ovaj rani Gonzales bio je zao i dosta sličan pravom štakoru. Tek nakon dvije godine Fritz Freeling i animatorica Holly Prett redizajniraju ga u simpatičnog miša za Freelingov animirani film Speedy Gonzales. U njemu mačka Sylvester maltretira skupinu miševa, a oni pozivaju u pomoć sposobnog i vrlo energetičnog Gonzalesa, da ih spasi. Gonzales akciju protiv mačka počinje uzvikom (glas Mela Blanca) »¡Ándale! ¡Ándale! ¡Arriba! ¡Arriba! ¡Epa! ¡Epa! ¡Epa! Yeehaw!«, a Sylvester uskoro dobiva ono što zaslužuje. Godine 1956. dodijeljen im je Oscar za kratki animirani film.

Freeling i McKimson ubrzo su prepoznali Sylvestra kao Gonzalesovog glavnog suparnika u seriji crtanih filmova, slično sparivanju Kojota i Ptice Trkačice u crtanim filmovima Chucka Jonesa. Gonzales neprestano trči uokolo i nadmudruje Sylvestra, izlažući ga nizu različitih vrsta boli i poniženja, od mišolovki do slučajnog proždiranja ogromnih količina paprenog umaka Tabasca. Neki crtači sparuju Gonzalesa s rođakom Sporim Rodriguezom (eng. Slowpoke Rodriguez), »najsporijim mišem u cijelom Meksiku«. Rodriguez upada u svakojake probleme iz kojih ga može izvući jedino Brzi Gonzales. Tijekom šezdesetih godina dvadesetog stoljeća Gonzalesov glavni suparnik postao je Patak Darko (eng. Daffy Duck), što mnogi obožavatelji smatraju neobičnim, tim više što je Patak prikazan kao otvoreno zao: u jednom crtanom filmu Patak je vlasnik prodavaonice radio-aparata, a miševi na čelu s Gonzalesom ustrajno pokušavaju slušati plesnu glazbu; Patak ih na sve načine, iz čiste zlobe, u tom sprječava.

Filmovi s Brzim Gonzalesom bili su neko vrijeme na meti kritika zbog stereotipnih predodžbi o Meksikancima i životu u Meksiku. Miševi su u crtanim filmovima obično prikazani kao lijeni ženskaroši skloni piću, a sam Brzi Gonzales nosi ogromni sombrero i ponekad svira s mariachijima. Ova kritika natjerala je Cartoon Network da ne emitira filmove s Gonzalesom kada su dobili ekskluzivna prava na seriju 1999. godine. No ljubitelji i lobiranje Ujedinjene latinoameričke lige građana, koji su navodili da Gonzalesova duhovitost i osobnost učvršćuju pozitivnu sliku o Meksikanacima, uspjeli su ga spasiti pa se 2002. godine »najbrži miš u cijelom Meksiku« nastavio prikazivati na televiziji.

Godine 2003. pojavio se u filmu Looney Tunes: Back in Action, ismijavajući svoju politički nekorektnu ulogu.

Izvori

Animirani likovi

Speedy Gonzales


Pusjkinmuseet (; ; ) er det største museum for europæisk kunst i Moskva. Museet ligger på Volkhonk ulitsa i den Centrale administrative okrug, lige overfor Kristus Frelserens Katedral. Den internationale musikfestival Svjatoslav Rikhters Decembernætter har været afholdt i Pusjkinmuseet siden 1981.

Museets samling
Tsvetaevs drøm blev realiseret, da museet åbnede dørene for offentligheden i 1912. Den oprindelige samling bestod af kopier af romerske skulpturer og mosaikker, Moskva-papyrussen, Wenamun-rejsebeskrivelsen og mumieportrætter erhvervet fra egyptologen Vladimir Golenisjtjev. Senere blev tilføjet vestlig kunst af de impressionistiske- og postimpressionistiske kunstnere, bl.a. fra Eremitagen som van Goghs (La Vigne Rouge), Gauguin, Picasso, Dufrénoy, Derain og Matisse.

Galleri

Eksterne henvisninger

 Museets officielle hjemmeside

Kunstmuseer i Rusland
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Moskva
Etableret i 1912

Pusjkinmuseet


Muzej Hunana (kin. 湖南省博物馆) je muzej kineske pokrajine Hunan koji izgrađen od 1951. do lipnja 1956. god. kada je otvoren za javnost.  Smješten je u glavnom gradu pokrajine, Changsha, na adresi Dongfeng Lu br. 50, odmah uz Park mučenika revolucije. Muzej Hunana posjeduje preko 180.000 povijesno značajnih predmeta od dinastije Zhou do posljednje dinastije Qing, smješteno na 51.000 hektara prostora u muzeju.

Pokrajinski muzej Hunana je jedan od najposjećenijih muzeja u Kini, te je 2018. god. zabilježio 3.600.000 posjetitelja, prema čemu je bio 5. u Kini.

Povijest

Muzej Hunan prvi je put izgrađen 1951. godine i otvoren je za javnost u srpnju 1956. godine. U srpnju 1974. god. otvorena je Izložbena dvorana kulturnih relikvija otkrivenih u mauzoleju Mawangdui u Changsha. Nova izložbena zgrada dovršena je i otvorena 13. siječnja 2003. godine.

Dana 18. lipnja 2012., muzej je zbog rekonstrukcije zatvorio vrata za javnost. Kineska centralna likovna akademija, uz pomoć japanske arhitektice Arate Isozaki, dizajnirala je sadašnju zgradu. Izgradnja je započela 2012., a muzej je dovršen 2017. godine. Muzej je ponovno otvoren široj javnosti 29. studenoga 2017. god. Nova zgrada se prostire na oko 49.000 m², s mogućom površinom proširenja do 91.000 m².

Kolekcija

Muzej čuva veliki broj artefakata iskopanih iz Han grobnice Mawangdui, uključujući i dvije tisuće godina i čudesno očuvan ženski leš Xin Zhui (dama Dai, 辛追, preminula 168. pr. Kr., supruge markiza Li Canga (preminuo 186. pr. Kr.) kancelara vazalnog kraljevstva Changsha) iz grobnice Mawangdui, oslikana pogrebni barjak od svile, te svilene knjige koje sadrže tekstove iz politike, ekonomije, filozofije, povijesti, astronomije, geografije, medicine, itd. Mawangdui je poznata grobnica smještena 22 kilometra istočno od Changsha. U njoj su otkriveni brojni artefakti iz dinastije Han, kao što su svileni pogrebni natpisi koji su okruživali grobnicu, zajedno s mnoštvom klasičnih tekstova. Grob dame Dai u Mawangdui je dobro poznat zbog dobro očuvanog stanja pokojne; znanstvenici su uspjeli otkriti krv, provesti obdukciju i utvrđeno je kako je umrla od srčane bolesti zbog loše prehrane.

Mnogi su brončani predmeti, pronađeni u Hunanu, također izloženi u muzeju. Ostali važni eksponati uključuju "Deset novih otkrića hunanske arheologije", djela poznatih kaligrafa i slikara.

Izvori

Vanjske poveznice

Službene stranice muzeja

Muzeji u Kini
Povijesni muzeji
Umjetnički muzeji i galerije
Kineska umjetnost

Muzej Hunana


Poarta Indiei (în ; în ) este un monument în formă de arc construit în secolul al XX-lea în Mumbai, India. Monumentul a fost ridicat pentru a comemora debarcarea regelui George al V-lea și a reginei Mary la Apollo Bunder în vizita lor în India din 1911.

Construit în stil indo-sarazin, Porții Indiei i s-a pus piatra de temelie la . Structura este un arc de bazalt, de  înălțime. Designul final al lui George Wittet a fost aprobat în 1914 și construcția monumentului a fost finalizată în anul 1924. Poarta a fost mai târziu folosită ca intrare ceremonială simbolică în India pentru viceregi și pentru noii guvernatori ai Bombay-ului. Ea avea rolul de a permite intrarea și accesul în India.

Poarta Indiei este situată pe malul mării, în zona Apollo Bunder de la capătul lui Chatrapathi Shivaji Maharaj Marg din Mumbaiul de Sud pe malul Mării Arabiei. Monumentul a fost denumit și "Taj Mahalul din Mumbai" și este principala atracție turistică a orașului.

Istoria

Poarta Indiei a fost construită pentru a comemora vizita regelui George al V-lea și a reginei Mary la Mumbai, înainte de Delhi Durbar în decembrie 1911. Ei nu au apucat să vadă decât o machetă din carton a monumentului, deoarece construcția a început abia în 1915.  Piatra de temelie a fost pusă la , de către guvernatorul Bombay-ului, Sir George Sydenham Clarke, proiectul final al lui George Wittet fiind aprobat pe .

Terenul pe care a fost construită Poarta a fost anterior un debarcader improvizat, folosit de comunitatea de pescari, ulterior renovat și folosit ca loc de debarcare pentru guvernatorii britanici și alte persoane de vază. Mai demult, ar fi fost prima structură pe care o vedeau cei care soseau pe barcă în Mumbai.

Între 1915 și 1919 s-au efectuat lucrări la Apollo Bundar (Port) pentru a întări terenul pe care urmau să se construiască poarta și noul zid maritim. Fundațiile au fost finalizate în anul 1920 și construcția a fost terminată în anul 1924. Poarta a fost deschisă la  de vicerege, contele de Reading.

Ultimele trupe britanice care au părăsit India după independență, Batalionul I al Infanteriei Ușoare Somerset, a trecut prin Poartă la plecare într-o ceremonie ținută pe , simbolică pentru sfârșitul dominației britanice.

Aspectul arhitectural
Designul structural al Porții Indiei este constituit dintr-un arc mare, cu o înălțime de . Monumentul este construit din bazalt galben și beton indisolubil. Planul structural al Porții Indiei este conceput în stil indo-sarazinic. În structura grandiosului edificiu se pot găsi și urme de stiluri arhitecturale musulmane. Cupola centrală a monumentului este de aproximativ 48 de metri diametru, cu o înălțime totală de 83 de metri. Proiectate cu modele întrețesute complexe, cele 4 turnulețe sunt cele mai importante caracteristici ale întregii structuri a Porții Indiei. În spatele arcului porții sunt consturite trepte care duc în Marea Arabiei.

Design și arhitectură

Arhitectul scoțian George Wittet a combinat elementele arcului de triumf roman cu cele ale arhitecturii din Gujarat din secolul al XVI-lea. Designul monumentului este o combinație stiluri arhitecturale hinduse și musulmane. Arcul este în stil musulman, în timp ce decorațiunile sunt în stil hindus. Poarta Indiei este construită din bazalt galben și beton armat. Piatra a fost obținută local, iar ecranele perforate au fost aduse din Gwalior. Poarta este îndreptată spre Portul Mumbai din extremitatea Apollo Bunder.

Cupola centrală este de  diametru și  înălțime deasupra solului la punctul cel mai înalt. Fațada dinspre port a fost realiniată cu o esplanadă ce ar fi urmat să ducă până în centrul orașului. Pe fiecare parte a arcului, există săli mari, cu o capacitate de 600 de persoane. Costul construcției a fost de , suportate în principal de către Guvernul imperial al Indiei. Din cauza lipsei de fonduri, drumul acela nu a fost niciodată construit și deci poarta de acces este dispusă oblic față de drumul care duce la ea.

Locația și semnificația

Poarta Indiei este considerată un "monument simbolic", care reprezintă orașul Mumbai.

Vizavi de Poartă se află Taj Mahal Palace & Tower. Pentru britanicii care sosesc în India, poarta de acces era un simbol al "puterii și măreției" Imperiului Britanic. Deși construită în semn de bun venit adresat regelui George al V-lea pentru vizita sa din 1911, la acea dată un eveniment de mare importanță pentru India Britanică și pentru Imperiul Britanic, astăzi ea servește ca o "monumentală amintire" a dominației coloniale britanice asupra Indiei.

Vizavi de poarta, se află statuia lui Chhatrapati Shivaji Maharaj, rege din Maratha care s-a folosit de război de gherilă pentru a pune bazele imperiului Maratha în zona munților Sahyadri în secolul al XVII-lea, ca simbol al "mândriei și curajului" marathanilor. Statuia a fost dezvelită la data de , cu ocazia Zilei Republicii.

Cealaltă statuie din imediata apropiere a monumentului este cea a lui Swami Vivekananda, realizată de un sculptor indian, Sitaram S. Arte.

Există cinci debarcadere amplasate în jurul Porții. Primul debarcader este exclusiv pentru Centrul de Cercetare Atomică în timp ce al doilea și al treilea sunt utilizate pentru activități comerciale de transport cu feribotul, cel de-al patrulea este închis, iar cel de-al cincilea este exclusiv pentru Royal Bombay Yacht Club. Cel de-al doilea și al treilea debarcader sunt punctul de plecare pentru excursii la Peșterile Elephanta, care se află la 50 de minute pe mare cu feribotul. Alte rute cu pornire de la Poartă sunt plimbări cu feribotul la Rewas, (Alibaug) și Mandwa, (Alibaug). Aceste feriboturi sunt foarte populare, și se știe în general că transportă un număr mai mare de pasageri decât capacitatea lor.

Turism
Poarta Indiei este o destinație turistică majoră în Mumbai și un popular loc de adunare pentru localnici, vânzătorii de stradă și fotografi.

În 2012, Maharashtra Tourism Development Corporation a mutat "Festivalul de muzică și dans Elephanta" din locația sa originală de la Peșterile Elephanta (unde se ținuse timp de 23 de ani) la Poarta Indiei din cauză că acest loc oferă o capacitate sporită. Poarta poate găzdui 2.000 până la 2.500 de oameni, pe când Peșterile Elephanta puteau găzdui doar 700 până la 800 de persoane.

Evenimente și incidente
Monumentul a fost martor al unui atac terorist la 25 august 2003, când o explozie a lăsat urme de sânge în fața porții. Taxiul cu bomba fusese parcat în fața Hotelului Taj Mahal, unul dintre cele mai vechi hoteluri de lux din oraș, căruia i-au fost sparte geamurile la deflagrație. S-a afirmat că suflul exploziei ar fi aruncat mai multe persoane în mare.

Un bărbat cu probleme mintale a înjunghiat două fete tinere din Manipur la Poarta Indiei pe 13 august 2005.

O femeie a fost pipăită la revelionul anului 2007 de către o gloată zgomotoasă.

După atacurile din Mumbai din 2008, s-a propus închiderea aproape tuturor debarcaderelor și înlocuirea lor cu două mai noi în apropiere de Bombay Presidency Radio Club.

După atacul terorist din 26 noiembrie de la Hotel Taj Mahal, accesul publicului în zona de lângă Poartă a fost restricționat.

Note

Legături externe

 Panoramă interactivă
 Panoramă de 360° în zori

Porți
Monumente din India

Poarta Indiei


Russula atropurpurea (Julius Vincenz von Krombholz, 1845 ex Max Britzelmayr, 1893) din încrengătura Basidiomycota în familia Russulaceae și de genul Russula, denumită în popor oițe (oiță), este o  specie de ciuperci comestibile care coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). Ea se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord oriunde, crescând solitară sau în grupuri mai mici în păduri de foioase și în cele mixte, preponderent sub carpeni, fagi și stejari, preferind soluri mai acre, nisipoase, silicoase și brune. Diverse variați se dezvoltă și în păduri de conifere. Soiul apare de la câmpie la munte, din iulie până în octombrie (noiembrie).

Taxonomie
Numele binomial a fost stabilit ca Agaricus atropurpureus de către micologul austriac Julius Vincenz von Krombholz, de verificat în volumul 9 al marii sale opere Naturgetreue Abbildungen und Beschreibungen der essbaren, schädlichen und verdächtigen Schwämme din 1845.

Micologul german Max Britzelmayr a transferat specia corect la genul Russula sub păstrarea epitetului în jurnalul botanic Botanisches Centralblatt nr. 54 din 1893.

Trebuie menționat, că soiul a fost descris în multe variații, datorită variabilității lui mari în culori, fiind forte greu de diferențiat chiar de specialiști și parțial puse în întrebare. Exemple:

Aceste variații precum toate celelalte încercări de redenumire nu sunt folosite aproape niciodată și astfel pot fi neglijate.

Descriere

 Pălăria: este de mărime medie pentru ciuperci plin dezvoltate cu un diametru de aproximativ 6-10 (12) cm, inițial semisferică cu marginea răsfrântă spre picior, apoi boltită, în sfârșit plată, regulată, slab adâncită în centru și cu margini atunci lobate dar niciodată canelate. Cuticula este netedă și mătăsos lucioasă, la umezeală unsuroasă și lipicioasă. Prezintă o mare varietate în culori: arămiu, ocru-maroniu, brun-roșiatic, brun-vinaceu, brun-purpuriu, violet închis, închis purpuriu sau negricios-purpuriu, spre mijloc câteodată în tonalități mai vii, câteodată de culoare mai deschisă. Are zone decolorate aproape albicioase, diferite în întindere. Cuticula poate fi îndepărtă pe o treime.
 Lamelele:  sunt dese, fragile și sfărâmicioase, numai ocazional bifurcate, nu prea înalte și rotunjit aderente la picior, aproape libere. Coloritul este pentru mult timp albicios, devenind cu timpul crem-deschis până la galben de pai, la bătrânețe cu pete ruginii.
 Piciorul: are o înălțime de 4-7 cm și o lățime de 1-2 cm, fiind cilindric, neted, plin, consistent, însă fragil și ușor îngroșat la bază. El este alb, dar capătă în vârstă pete ruginii, spre bază chiar brune. Nu prezintă un inel.
 Carnea: este albicioasă, la umezeală gri, densă, cărnoasă și fragilă. Mirosul este fructuos, plăcut de mere, iar gustul, în primul moment destul de iute, se pierde repede. Nu se colorează la contact cu aerul.
 Caracteristici microscopice: are spori cu o mărime de 9-11 x 8-10 microni care sunt ovoidali până aproape sferici, acoperiți de mulți negi destul de înalți (de până la 0,5 μm). Culoarea pulberii lor este albicioasă. Basidiile cu 4 sterigme de 6,5–7,5 μm fiecare sunt clavate și măsoară 40-45 x 10-12 microni, iar cistidele (elemente sterile situate în stratul himenal sau printre celulele din pielița pălăriei și a piciorului, probabil cu rol de excreție) fusiforme cu 60-70 x 7-12 microni, pleurocistidele (cistide situate în himenul de pe fețele lamelor), având o lățime de 6–10 μm, fiind în vârf variabile, preponderent rotunjite sau cu un apendicul de până la 2 μm.
 Reacții chimice: Lamelele se decolorează cu anilină brun-portocaliu,carnea cu anilină de fenol roșu, apoi negru, cu Hidroxid de potasiu ocru-brun, cu fenol brun-roz, cu naftolul α gri-violet, cu sulfat de fier gri-roșiatic și lamelele cu sulfoformol albastru.

Confuzii
Russula atropurpurea nu este ușor de recunoscut. La o privire superficială precum în stadiu tânăr, ar putea fi confundată cu Russula cyanoxantha, Russula integra, Russula nauseosa, Russula mustelina, Russula vesca, Russula vinosa sin. Russula obscura (carnea devenind gri la contact cu aerul), precum Russula xerampelina, cu toate gustoase, mai departe cu Russula aeruginea (vinețica porcului), Russula alutacea (lamele galbene), Russula azurea, Russula grisea, (burete de spin, vinețica cenușie) și Russula viscida (cu pete de ocru pe pălărie), toate comestibile, dar de valoare scăzută.

Dar poate fi confundată de asemenea cu ciuperci necomestibile ca de exemplu Russula alnetorum sin. Russula pumila (apoasă și iute), Russula badia sin. Russula friesii, (miroase ca o cutie de țigară ca cedru, la început de gust dulce, după scurt timp însă extrem de iute), Russula queletii, (foarte iute, usturoiară precum otrăvitoare) Russula rubra (miros plăcut, dar foarte iute, lamele de la maturitate galbene), Russula sardonia (lamele galbene, tare lăcrimoase, carne foarte iute și ușor otrăvitoare) sau Russula violacea precum cu toxica Russula fragilis.

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare
Oițele se găsește destul de des. Deși comestibilitatea este uneori pusă sub semnul întrebării din cauza gustului (care este numai la început iute), acea este dovedită și ciuperca poate fi mâncată fără îndoială. Este între iuțarii genului cea mai slab iute. Înafara preparării împreună cu alți bureți, de exemplu într-o ciulama, se potrivesc prăjiți ca șașlâc cu slănină sau ca papricaș de ciuperci iute cu ardei roșii, serviți de exemplu cu mămăligă.

Pentru genul Russula (ca și pentru speciile Lactarius și Lactifluus) contează: Toți bureții fără miros neplăcut precum gust iute sau neconvenabil sunt comestibili. Chiar și unii din acei iuți ar putea fi mâncați, ca de exemplu acest soi.Luce Höllthaler: "Pilzdelikatessen", Editura Wilhelm Heyne Verlag, München 1982, p. 77-78, ISBN 3-453-40334-7

Note

Bibliografie
 Bruno Cetto, "I funghi dal vero", volumele1-7 (inclus speciile asemănătoare)
 Giacomo Bresadola: "Iconographia Mycologica, vol. VIII/IX, Editura Società Botanica Italiana, Milano 1929
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ernst Albert Gäumann: "Vergleichende Morphologie der Pilze", Editura Gustav Fischer, Jena 1926
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas" ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Russula atropurpurea, film

Russula
Micoriză
Ciuperci comestibile
1845 în știință

Russula atropurpurea


Novaja gazeta (rússneska: Новая газета; bókstaflega Nýja blaðið) er rússneskt dagblað sem hefur komið út frá árinu 1993. Blaðið kemur út þrisvar á viku og er þekkt fyrir baráttu sína í þágu tjáningarfrelsis í Rússlandi. Árið 2021 hlaut ritstjóri blaðsins, Dmítríj Múratov, friðarverðlaun Nóbels ásamt filippseysku blaðakonunni Mariu Ressa fyrir að verja tjáningarfrelsi og fjölmiðlafrelsi í heimalöndum sínum.

Söguágrip
Novaja gazeta var stofnað árið 1993 af hópi blaðamanna sem hættu störfum hjá dagblaðinu Komsomolskaja Pravda í von um að geta stofnað nýtt dagblað til að fjalla um hversdagsleg vandamál í rússnesku samfélagi. Blaðið var upphaflega stofnað undir nafninu Novaja jezhednevnaja gazeta (ísl. Nýja dagblaðið) en nafnið var síðar stytt í Novaja gazeta (Nýja blaðið). Míkhaíl Gorbatsjov, fyrrum forseti Sovétríkjanna, varði verðlaunafé sínu eftir að hafa unnið friðarverðlaun Nóbels árið 1990 til að hjálpa blaðinu af stað og kaupa fyrstu tölvurnar á skrifstofu þess.

Þrátt fyrir að blaðið stæðist ekki allar þær kröfur sem það hafði gert til sjálfs sín varð Novaja gazeta að sjálfstæðu dagblaði og varð fyrir vikið fyrir fjölda lögsókna. Árið 2017 kallaði The Washington Post blaðið "helsta málgagn rússnesku stjórnarandstöðunnar."

Frá árinu 2000 hafa sex blaðamenn Novaja gazeta verið myrtir. Þau höfðu í greinum sínum fjallað um spillingu, mannréttindabrot og um voðaverk í Téténíustríðunum:

 Ígor Domníkov (1958-2000) ;
 Júríj Stsjekotsjíkhín (1950-2003) ;
 Anna Polítkovskaja (1958-2006) ;
 Staníslav Markelov (1974-2009) ;
 Anastasía Babúrova (1983-2009) ;
 Natalía Estemírova (1958-2009).

Árið 2017 ákvað ritstjóri Novaja gazeta, Dmítríj Múratov, að vopna allt starfsfólk sitt með byssum hlöðnum með gúmmíkúlum af ótta um öryggi þeirra.

Þann 1. ágúst 2017 tók hverfisdómstóll í Basmanníj í Moskvu þá ákvörðun að brottvísa starfsmanni Novaja gazeta, Alí Ferúz, til Úsbekistan. Ákvörðunin vakti hörð viðbrögð þar sem Ferúz gat átt von á ofsóknum og pyntingum í Úsbekistan vegna stuðnings síns við réttindi samkynhneigðra. Hæstiréttur Rússlands ógilti ákvörðunina í kjölfarið og heimilaði Ferúz að yfirgefa Rússland til þriðja ríkis.

Míkhaíl Gorbatsjov og rússneski milljarðamæringurinn og fyrrum þingmaðurinn Aleksandr Lebedev áttu saman tæpan fjórðungshlut í Novaja gazeta. Starfsfólk blaðsins á saman hin 76 prósentin.

Þann 1. apríl 2017 birti blaðið grein eftir Elenu Mílashínu þar sem ofsóknir yfirvalda Téténíu á samkynhneigðum karlmönnum voru fordæmdar. Í kjölfarið gáfu klerkar í Mosku Akhmads Kadyrov í Grozníj út yfirlýsingu þar sem því var heitið að blaðamönnum Novaja gazeta yrði "refsað."

Þrír blaðamenn Novaja gazeta, þeir Kíríll Radtsjenko, Aleksandr Rastorgújev og Orkhan Dzhemal, voru drepnir í Mið-Afríkulýðveldinu árið 2018. Þeir voru staddir þar til að rannsaka starfsemi rússneska Wagner-hópsins í landinu.

Árið 2021 var ritstjóri Novaja gazeta, Dmítríj Múratov, sæmdur friðarverðlaunum Nóbels ásamt filippseysku blaðakonunni Mariu Ressa fyrir framtak þeirra í baráttu fyrir tjáningar- og fjölmiðlafrelsi.

Í mars árið 2022, eftir upphaf innrásar Rússa í Úkraínu, fékk Novaja gazeta nokkrar áminningar fyrir brot gegn lögum um meinta erlenda útsendara í Rússlandi. Blaðið neyddist síðan til að gera hlé á útgáfu sinni vegna nýrra laga sem lögðu allt að fimmtán ára fangelsisvist við dreifingu "rangra" upplýsinga um gang stríðsins (þ. e. upplýsinga sem samræmast ekki sýn Kremlar á átökin).

Þann 7. apríl 2022 varð Dmítríj Múratov fyrir árás á lestarstöð í Moskvu þar sem rauðri málningu með asetóni sem brenndi augu hans var skvett á hann. Síðar sama mánuð stofnaði Novaja gazeta nýja útgáfu með aðsetur í Ríga í Lettlandi til þess að geta komist í kringum ritskoðun og hótanir frá rússneskum stjórnvöldum.

Í september 2022 ógilti rússneskur dómstóll prentleyfi Novaja gazeta með vísan til þess að blaðið hefði ekki tilkynnt um eigendaskipti árið 2006 með réttum hætti. Múratov kallaði niðurstöðuna "pólitíska aftöku án nokkurrar lagastoðar".

Tilvísanir

Rússnesk dagblöð

Novaja Gazeta


Luminescentna bojila su neki luminescentni materijali mogu istodobno djelovati i kao bojila ili pigmenti, i kao luminescentni izvor zračenja. Bojilo i pigment proizvodi kolor učinak selektivnom refleksijom (odbijanjem) upadnog zračenja. Takvi luminescentni materijali mogu na primjer selektivno reflektirati crveno svjetlo, a s luminescentnim djelovanjem pretvaraju energiju apsorbiranog modrog i zelenog svjetla u dodatno crveno svjetlo. Takve luminescentne boje upotrebljavaju se za dobivanje vidljivog kolor učinka u reklamama i oznakama.

Neka specijalna luminescentna bojila propuštaju svjetlo, a apsorbiraju ultraljubičasto zračenje koje pretvaraju u modro ili modrobjeličasto svjetlo. Takva se bojila stavljaju u prašak za pranje, pa oprani predmeti imaju pojačani sjaj na Sunčevu svjetlu.

Pod utjecajem ultraljubičastog zračenja luminescentne tvari daju učinke koji se primjenjuju u dekoraciji, scenografiji i pri čitanju nevidljivih luminescentnih oznaka na rublju u čistionicama. Prirodni zubi luminesciraju blijedomodro pod utjecajem ultraljubičastog zračenja.

Svjetleći pigmenti

Među pigmente sa specijalnim svojstvima ubrajaju se i svjetleći (luminescentni) pigmenti, dakle tvari pigmentnih svojstava koje mogu emitirati vidljivo zračenje kao posljedicu nekog netermalnog procesa (bez topline). Obično se pod tim misli na fotoluminescenciju, to jest na pojavu fluorescencije i fosforescencije pobuđene svjetlom, ali su danas veoma tehnički važni i ostali tipovi luminescencije. Luminescentni pigmenti, kao dio mnoštva različitih tehnički upotrebljivih luminescentnih tvari, nalaze široku primjenu u dekorativnom bojenju (lakovi i boje za naliče, za bojenje polimernih materijala, papira, kao tiskarske boje), za označivanje i orijentaciju u zamračenim prostorijama, na sigurnosnim uređajima, zatim kao svjetleće tvari na zaslonim različitih mjernih i kontrolnih aparata, televizora i slično. Najviše se od luminescentnih pigmenata upotrebljavaju pigmenti temeljeni na cinkovom sulfidu. Obično se radi o čistom cinkovom sulfidu ili o njegovoj smjesi sa sulfidima drugih elemenata (najčešće s kadmijem). Uz to je potrebna i vrlo mala količina aktivatora (maseni udjel od 0,003 do 1%), što je obično srebro, bakar ili mangan. Cinkov sulfid luminescentnih svojstava razlikuje se od bijelog pokrivnog cinkovog sulfida po grubosti svojih čestica i po boji koja dosta odstupa od čistog bijelog tona. Već prema vrsti metala kao aktivatora, cinkov sulfid može fluorescirati u vrlo različitim bojama. Posebnom obradom može se, također u različitim bojama, postići fosforescencija, koja ponekad može trajati i do 12 sati.

Luminiscencija

Luminiscencija (engl. luminescence: svijetljenje, svjetlucanje) je emisija elektromagnetskoga zračenja (pretežito svjetlosti, ali i ultraljubičastog i infracrvenoga zračenja) koje nije pobuđeno toplinskim (termičkim) procesom i povišenom temperaturom tvari, nego je posljedica primanja energije u nekom drugom obliku. Po tome se razlikuje više oblika luminiscencije: bioluminiscencija, elektroluminiscencija, radioluminiscencija (posljedica djelovanja ionizirajućega zračenja), triboluminiscencija (nastaje prilikom lomljenja nekih kristala), luminiscencija trenja, kemijska luminiscencija ili kemiluminiscencija (nastaje u vezi s kemijskim promjenama u nekim tvarima), kristaloluminiscencija (nastupa kod kristalizacije nekih tvari), termoluminiscencija (nastaje zagrijavanjem nekih tvari, ali samo ako su prije toga bile izložene nekomu zračenju, na primjer ionizirajućemu zračenju), fotoluminiscencija (posljedica obasjavanja određenih tvari svjetlošću svih valnih duljina). Tvar luminiscira kada se primanjem energije jednim od navedenih načina elektroni u atomu prvo pobude u više energetsko stanje, a zatim se emisijom dijela ili ukupne primljene energije u obliku zračenja vraćaju u osnovno stanje. Ako se luminiscencija pojavljuje za vrijeme trajanja pobude ili najviše 10–8 sekundi nakon toga, riječ je o fluorescenciji, a opaža li se luminiscencija i pošto pobuda prestane, govori se o fosforescenciji.

Izvori

Materijali

Luminescentna bojila


التجنيد في الإمبراطورية الروسية احدث من قبل بيتر الأول. سمي المجندون في الجيش الإمبراطوري الروسي «المعينون» في روسيا (وينبغي عدم الخلط بينه وبين التجنيد الطوعي)، والذي لم يظهر حتى أوائل القرن 20. النظام كان يسمى بالتجنيد الإلزامي .

أبقى القياصرة الروس قبل بطرس الأول في روسيا على فيالق الجنود المسلحة المهنية الوراثية (streltsy باللغة الروسية) التي كانت غير موثوق بها وغير منضبطة. في زمن الحرب تم زيادة القوات المسلحة بالفلاحين. عرض بطرس الأول الجيش النظامى الحديث مبنيا على النموذج الألماني، ولكن مع جانب جديد: ليس بالضرورة أن يكون من النبلاء، كما أعطى العوام الموهوبين في نهاية المطاف الترقيات والتي شملت لقب النبيل في بلوغ رتبة ضابط. وقد بنى تجنيد الفلاحين وسكان المدينة على أساس نظام الحصص في التسوية. في البداية كان يقوم على أساس عدد الأسر، في وقت لاحق أنه كان على أساس عدد السكان.

مدة الخدمة في القرن 18 كانت مدى للحياة. في عام 1793 انخفضت إلى 25 عاما. في عام 1834 انخفضت إلى 20 عاما بالإضافة إلى 5 سنوات، وفي عام 1855 لمدة 12 عاما بالإضافة إلى 3 سنوات في الاحتياط.

بعد هزيمة الروس في حرب القرم في عهد القيصر ألكسندر الثاني، قدم وزير الحرب ديمتري ميليوتين خطة لإصلاح المؤسسة العسكرية في عام 1862. كجزء من عملية الإصلاح، في 1 يناير 1874، النظام الأساسي عن التجنيد وتمت الموافقة من قبل القيصر الذي قدم الخدمة العسكرية الإلزامية لجميع الذكور من سن 20 وعلى المدى لخفض القوات البرية لمدة 6 سنوات بالإضافة إلى 9 سنوات في الاحتياطي. هذا التجنيد خلق مجموعة كبيرة من احتياطي الجيش مستعدة لتعبئتها في حالة حرب، في حين أنها سمحت بجيش أصغر نشط خلال وقت السلم.

انظر أيضاً
 الجيش الإمبراطوري الروسي
 الحرس الإمبراطوري الروسي

المراجع

التجنيد في الإمبراطورية الروسية
التجنيد حسب البلد
جيش الإمبراطورية الروسية
مجتمع روسي

التجنيد في الإمبراطورية الروسية


بلدية إل كامبيلو , هي بلدية تقع في مقاطعة اليكانتي. جنوب شرق إسبانيا. يبلغ عدد سكانها 24.674 نسمة.

مراجع

وصلات خارجية
  (بالإسبانية)

أماكن مأهولة في مقاطعة لقنت
بلديات لقنت
بلديات مقاطعة بلنسية
منتجعات ساحلية إسبانية

إل كامبيلو


Hörspielmusik ist ein Oberbegriff für Musik, die im Hörspiel zum Einsatz kommt. In ihren dramaturgischen Mitteln ist sie der älteren Bühnenmusik und der etwa gleichzeitig entstehenden Filmmusik verwandt. Ihre Komponisten sind oft gleichzeitig Bühnen- und Filmmusikkomponisten.

Geschichte
In der Entstehungszeit des Hörfunks in den 1920er-Jahren machte man sich Gedanken über eine medienspezifische Musik, die etwa zur Gattung der Radiomusik führten. Neue Mischformen von Musik und Dialog wie im Hörspiel Leben in dieser Zeit (1929) von Erich Kästner mit der Musik von Edmund Nick konnten breiten Publikumserfolg haben. Durch den Tonfilm seit 1930 und dann vor allem durch das Fernsehen seit den 1950er-Jahren wurde das Hörspiel in eine Nische zurückgedrängt.

Das Hörspiel nutzt oft die Möglichkeiten der Collage, um sich von einer älteren Theaterdramaturgie abzusetzen. Daraus haben sich verschiedene Formen der Klangkunst entwickelt. Wie die Filmmusik kann die Hörspielmusik tektonische und syntaktische Funktionen haben, also das Hörspiel durch Einschübe gliedern, Spannungsbögen gestalten, aber auch als Hintergrundmusik Schauplätze andeuten oder (als extra-diegetische Musik) Stimmungen verdeutlichen. Zu Beginn häufig, ab 1950 seltener sind Gesangseinlagen wie bei der Funkoper.

Zeitweise standen für die Einspielung von Hörspielmusik größere Klangkörper zur Verfügung wie das WDR Rundfunkorchester Köln. Traditionell entsprechen dem Kammerspiel-Charakter des moderneren Hörspiels eher die kleineren Ensembles. In neuerer Zeit ist die Komposition von Hörspielmusik mit dem Sounddesign verschmolzen, und postdramatische Mischungen von Sprache und Musik sind entstanden.

Mehr als die auf breitere Wirkung ausgerichtete Filmmusik wurde Hörspielmusik immer auch als Medium einer musikalischen Avantgarde verstanden. Zum Beispiel Pierre Boulez, Hans Werner Henze, Hans Jönsson, Mauricio Kagel und Bernd Alois Zimmermann haben Hörspielmusik komponiert.

Literatur

 Siegfried Goslich: Musik im Rundfunk. Tutzing: Schneider 1971.
 Mechtild Hobl-Friedrich, Mechtild: Die dramaturgische Funktion der Musik im Hörspiel. Grundlagen – Analysen. Diss. Univ. Erlangen/Nürnberg 1991.
 Mauricio Kagel: Das Buch der Hörspiele, hrsg. v. Klaus Schöning. Frankfurt am Main: Suhrkamp 1982.
 Hermann Naber, Hans-Burkhard Schlichting (Hrsg.) Akustische Spielformen. Von der Hörspielmusik zur Radiokunst. Der Karl-Sczuka-Preis 1955–2005, Baden-Baden: Nomos 2005.
 Christoph Reinecke: Montage und Collage in der Tonbandmusik bei besonderer Berücksichtigung des Hörspiels. Eine typologische Betrachtung. Diss. Univ. Hamburg 1986.
 Kurt Blaukopf, Siegfried Goslich, Wilfried Scheib (Hrsg.): 50 Jahre Musik im Hörfunk. Berichte und Beiträge,  Wien: Jugend und Volk 1973.
 Christiane Timper: Hörspielmusik in der deutschen Rundfunkgeschichte. Originalkompositionen im deutschen Hörspiel 1923-1986, Berlin: Spiess 1990.

Musikalische Gattung nach Funktion

Hörspielmusik


A Classe Oregon City foi uma classe de cruzadores pesados operados pela Marinha dos Estados Unidos. Dez navios foram originalmente encomendados, mas os seis últimos foram cancelados em agosto de 1945 e, dos quatro finalizados, apenas três foram como cruzadores pesados. As construções destes três começaram em 1944, foram lançados ao mar em 1945 e comissionados na frota norte-americana em 1946. O projeto da Classe Oregon City era, essencialmente, uma repetição da predecessora Classe Baltimore, mas levando em conta experiências adquiridas na Segunda Guerra Mundial. A principal mudança foi a criação de melhores ângulos de disparo para as armas antiaéreas.

Os cruzadores da Classe Oregon City eram armados com uma bateria principal composta por nove canhões de 203 milímetros montados em três torres de artilharia triplas. Tinham um comprimento de fora a fora de 205 metros, boca de 21 metros, calado de sete metros e um deslocamento carregado de mais de dezessete mil toneladas. Seus sistemas de propulsão eram compostos por quatro caldeiras a óleo combustível que alimentavam quatro conjuntos de turbinas a vapor, que por sua vez giravam quatro hélices até uma velocidade máxima de 33 nós (61 quilômetros por hora). Os navios também eram protegidos por um cinturão de blindagem com 102 a 152 milímetros de espessura.

O  teve uma carreira ativa muito curta e foi descomissionado em 1947. O  frequentemente atuou no Mar Mediterrâneo entre 1949 e 1956, sendo convertido em um cruzador de mísseis guiados no final da década de 1950 e continuando a servir no Mediterrâneo até sair de serviço em 1980. O  atuou no Oceano Pacífico e serviu na Guerra da Coreia entre 1950 e 1951, sendo descomissionado em 1961. O  foi convertido em um navio de comando durante sua construção, atuando como capitânia de diferentes formações até ser descomissionado em 1970. Todos os navios foram desmontados depois de serem tirados do serviço.

Referências

Bibliografia

Ligações externas

Oregon City

Classe Oregon City


Sheng nu (chineză: 剩女, pinyin: shèngnǚ), tradus în engleză prin termenul "leftover women" or "leftover ladies", denumește acea categorie de femei care, deși au îndeplinit vârsta adecvată pentru a se căsători, se găsesc în ipostaza opusă celei descrise. În chineză, cuvânul "shèng" denumește o mică cantitate rămasă în urma consumului unui produs sau un exces de producție sau de ofertă în raport cu cererea. Prin alăturarea cu cuvântul "女" (pinyin: nǚ), termenul descrie femeile care rămân nevăzute în fața bărbaților, un stereotip des întâlnit în societatea chineză. Ministerul Educației din China a adoptat termenul ca parte a lexiconului său oficial în anul 2007.

Termenul shèngnǚ descrie femeia la 27 de ani sau mai mult, din mediul urban, cu un loc de muncă bun și cu o educație înaltă, dar care este încă singură. Motivul pentru care aceste femei sunt încă singure este acela că standardele lor în găsirea unui soț cresc, iar șansele de a găsi unul scad pe măsură ce trece timpul.

Tipuri de femei singure
De asemenea, există și termenul de "leftover men" (Chineză: 剩男, pinyin: shèngnán), însă motivul existenței acestei categorii este altul. Datele demografice arată că bărbații sunt cu 39 milioane mai mulți decât femeile, iar acest lucru înseamnă 5% din bărbații din China vor întâmpina greutăți în a-și găsi o parteneră de viață. Politica unui singur copil a Chinei, dar și preferința pentru băieți în detrimentul fetelor, a dus la scăderea șanselor pentru bărbați de a-și găsi o soție.

Agenția de stat All-China's Women Federation descrie în articolul "Vezi cărei categorii de femei părăsite aparții", existența a 3 categorii de femei necăsătorite: femeile cu vârsta cuprinsă între 25 și 27 ani fac parte din categoria femeilor care încă luptă pentru găsirea unui soț (Chineză: 剩战士, pinyin: shèng zhànshì), femeile cu vârsta cuprinsă între 28 și 30 ani fac parte din categoria femeilor care trebuie să triumfe (Chineză: 必胜客, pinyin: bìshèngkè) și ultima categorie, cea a femeilor cu vârsta peste 35 ani care luptă din răsputeri să își găsească un soț (Chineză: 大师级剩女, pinyin: dàshī jí shèngnǚ). Statisticile arată că 90% din femeile din China se căsătoresc înainte de a împlini vârsta de 30 ani.Din 1982, situația a continuat să se schimbe, astfel că 5% dintre femeile din China cu vârste cuprinse între 25 și 29 de ani erau necăsătorite, procentul dublându-se până în anul 1995. În categoria celor care trebuiau să se căsătorească cât mai curând făceau parte 2% din femeile din China, iar 26 de ani mai târziu, procentul a crescut la 6%.

Campania statului chinez care scoate în evidență situația femeilor singure este un efort de a asigura stabilitatea socială. O multitudine de reclame televizate și fotografii care înfățișează aceste femei singure sunt promovate de statul chinez. Există un tip bine definit: femeia educată, de succes, care a pus carierea profesională în fața încercărilor de a găsi un soț. Acest lucru evidențiază un alt aspect: faptul că femeia chineză este o femeie educată și acest lucru prezintă un mare progres. Deși ponderea adulților cu studii superioare rămâne scăzută în Republica Populară Chineză, aceasta a crescut în mod semnificativ în ultimele decenii. Jumătate dintre absolvenții de studii superioare din China au fost femei în anul 2013.

O barieră încă existentă, care îi împiedică pe bărbații și femeile singure să se întâlnească, sunt percepțiile tradiționale despre căsătorie. Stereotipul bărbatului puternic și a femeii slabe, este prezent în mintea multor persoane. Dacă un bărbat își dorește o parteneră de viață blândă și caldă, nu același lucru s-ar putea spune și despre femei, care își doresc parteneri de viață realizați din punct de vedere profesional și cu aceleași perspective de viitor. Statul chinez pune o mare presiune pe femeile tinere nemăritate și nu este de mirare că apar din ce în ce mai multe cazuri în care femeile se confruntă cu critici din partea familiei, a prietenilor și a societății. Pe de altă parte, există și problemele bărbaților care întâmpină dificultăți în găsirea unei soții, având în vedere că numărul acestora depășește numărul femeilor.

Târgurile de căsătorie din China
Tineri din ce în ce mai ocupați, o discrepanță între populația masculină și cea feminină creată de politica chineză privind un copil și presiunea socială de a se căsători înaintea vârstei de 30 de ani, creează fenomene și evenimente aparte. Căsătoria nu este dorită numai de stat pentru a asigura stabilitatea societății, ci și de părinții tinerilor chinezi, lipsa acesteia fiind considerată o lipsă de respect la adresa familiei, iar femeile sunt considerate "incomplete" în absența unui soț. Femeile din mediul urban se confruntă cu presiuni din partea rudelor, cât și a părinților, iar presiunea este atât de mare încât acestea sunt considerate prea pretențioase.

Astfel, au apărut în mai multe zone ale țării "târguri de căsătorie". Cel mai renumit târg se află în Shanghai, care a început să funcționeze în anul 2004, în timp ce părinții au observat că se întâlnesc oricum pentru diferite evenimente. În fiecare weekend, părinții care speră să găsească un partener potrivit pentru copiii lor se îndreaptă spre Parcul Zhongshan din apropierea Orașului Interzis. Acolo, părinții aduc afișe care menționează detaliile ce îi descriu pe copiii lor: vârsta, studiile, jobul pe care îl au, locuința, zodia etc, dar și fotografii ale acestora. De asemenea, aceștia specifică și calitățile pe care le caută la viitorul ginere sau la viitoarea noră.

Deși piața a devenit extrem de populară, estimându-se mai mult de 1000 de persoane în fiecare zi de weekend, majoritatea părinților trebuie să se întoarcă, luna după lună, an după an. Aceste preocupări ale părinților nu sunt totuși lipsite de merite. Într-o societate în care singurătatea după treizeci de ani este foarte stigmatizată, Academia Chineză de Științe Sociale estimează că mai mult de 24 de milioane de bărbați chinezi vor fi singuri în 2020.

Campania unui singur copil
O cauză importantă a fenomenului descris este și politica statului chinez care prevedea că fiecărei familii îi este permis să aibă un singur copil. Politica a fost introdusă în 1979 pentru a atenua problemele sociale, economice și de mediu din China. Această restricție viza în special familiile din zonele urbane. Acest fenomen era controlat și ținut sub observație de federația chineză a femeilor, iar controlul a fost unul abuziv, deoarece femeile erau obligate să facă avorturi. Lu Pin, editorul ziarului online Women's Voice, a declarat că politica Chinei combinată cu o preferință în cultura tradițională chineză pentru moștenitorii de sex masculin, a căror datorie este să aibă grijă de părinții lor în vârstă a influențat numărul tot mai marea nou-născuților de sex masculin. În zonele rurale, politica permitea anumite modificări, astfel încât, cuplurile aveau dreptul la al doilea copil dacă prima era fată. În cazul în care primul-născut era băiat, cuplurilor nu le era permis să aibă un copil.

Criza populației masculine din China care nu reușește să își găsească o soție reprezintă o problemă care deja este prezentă în societatea chineză, conform Biroului Național de Statistică. Această inegalitate temporală dintre femei și bărbați va afecta populația și generațiile viitoare. Deoarece femeile sunt cele care dau naștere, numărul redus al acestora va afecta rata nașterilor, care, mai mult de atât va influența în mod decisiv numărul populației totale, populația privită prin prisma ideii de forță de muncă. În mod inevitabil, populația Chinei se va confrunta cu o îmbătrânire rapidă și un număr tot mai mic al populației tinere. În 2013, odată cu fuziunea Comisiei Naționale pentru Populație și Planificare Națională și a Ministerului Sănătății s-a format o nouă Comisie Națională de Planificare a Sănătății și Populației în luna martie. În luna noimbrie a anului s-a anunțat o relaxare parțială a politicii privind existența unui singur copil într-o familie, astfel China a pornit o călătorie care poate pune capăt celei mai extreme și controversate politici de control al nașterii în istoria omenirii.

Note

Bibliografie
 China's "leftovers" are rejects in a man's world, Cambridge University. 28 Feb 2013.
 Sandy To (25 Jan 2013), . Symbolic Interaction: Volume 36, Issue 1, pages 1–20, February 2013. John Wiley & Sons.
 Leta Hong Fincher (1 May 2014), Leftover Women: The Resurgence of Gender Inequality in China (Asian Arguments). Zed Books.
 China's Fake Boyfriends. Witness, Al Jazeera English, May 2016

Căsătorie
Cultură chineză
Relații interpersonale
Termeni peiorativi pentru oameni
Argou

Femeile singure din China


An Eragrostis capillaris in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl von Linné, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck. An Eragrostis capillaris in nahilalakip ha genus nga Eragrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eragrostis

Eragrostis capillaris


Yuki Okaniwa (født 3. januar 1995) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Thespakusatsu Gunma.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yuki Okaniwa


Die Canada Open 1999 im Badminton fanden Ende September 1999 statt.

Sieger und Platzierte

Weblinks
 http://tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=C5576F37-AACC-4D92-A4F1-F7BBEAFFBCA6

1999
Badminton 1999

Canadian Open 1999


Kunihico Hashimoto (født 14. september 1904 i Tokyo, død 6. maj 1949 i Kamakura, Japan) var en japansk komponist, lærer, professor, violinist og dirigent.

Hashimoto studerede violin og direktion på Tokyo School of Music, og var som komponist i store træk selvlært, med undtagelse af senere studier på skolen. Han tog senere til Wien, hvor han studerede komposition hos Egon Wellesz, og hos hvem han blev introduceret til Alban Berg, Wilhelm Furtwängler og Bruno Walter.
Hashimoto studerede senere i sin karriere kortvarigt hos Arnold Schönberg i Los Angeles. Han var som komponist senromantiker.

Han har skrevet 2 symfonier, orkesterværker, kammermusik, korværker, balletmusik, sange, instrumentalværker for mange instrumenter etc.

Hashimoto blev en vigtig lærer og senere professor i komposition på Tokyo School of Music, hvor han underviste senere generationer af japanske komponister såsom Yasushi Akutagawa, Ikuma Dan, Akio Yashiro og Toshiro Mayuzumi.

Udvalgte værker

 Symfoni nr. 1 (1940)  - for orkester
 Symfoni nr. 2 (1947)  - for orkester
 "Yoshida Palads" (1931)  - for orkester
 "Tre karakteristiske danse" (1927)  - for strygeorkester.

Kilde
 Om Kunihico Hashimoto på musicweb-international.com

Komponister fra Japan
Violinister
Dirigenter fra Japan
Lærere
Professorer fra Japan

Kunihico Hashimoto


Kracke ist der Familienname folgender Personen:

 Friedrich Kracke (1851–1939), sächsischer Generalmajor
 Hans Kracke (1910–1989), deutscher Musiker und Komponist
 Helmut Kracke (1900–1986), deutscher Versicherungsmathematiker
 Peter Kracke (1943–1993), deutscher Fußballspieler
 Rolf Kracke (1932–2010), deutscher Ingenieur

Siehe auch:

 Krake

Kracke


බොහෝ ආර්ථීක වර්ධන ආකෘති ගොඩ නැගී ඇති ප්‍රධාන කොටස් තුන නම්: (1) නිෂ්පාදන ශ්‍රිතය (2) ඉතිරිකිරීම් ශ්‍රිතය (3) ශ්‍රම සැපයුම් ශ්‍රිතය (ජනගහන වර්ධනයට සම්බන්ධවූ) ඉතිරිකිරීම් ශ්‍රිතය සමග, ආර්ථික වර්ධන අනුපාතය, S/β යන්නට සමාන වේ. (S යනු ඉතිරිකිරීම් අනුපාතයද, β යනු ප්‍රාග්ධන-නිමවුම් අනුපාතයද, වේ.) තාක්ෂණය මගින් ප්‍රාග්ධන-නිමවුම් අනුපාතය කෙටිකාලයේදී ස්ථාවරව තබාගන්නේ යැයි උපකල්පනය කළ විට, ඉතිරි කරණ ලද සියලුම දේ ආයෝජනය කරන්නේය යන පදනම මත, ආර්ථික වර්ධන අනුපාතය, ඉතිරිකිරීම් අනුපාතය මගින් සම්පූර්ණයෙන්ම තිරණය වේ.

හැරඩ්-ඩෝමා ආකෘතිය

දළ දේශීය නිෂ්පාදිතයේ වර්ධන අනුපාතිකය (g), ජාතික ඉතිරිකිරීම් අනුපාතය (s) මත ඍජුවමද, ජාතික ප්‍රාග්ධන නිමවුම් අනුපාතය (k) මත ප්‍රතිලෝමවද, රඳා පවතින අතර එම නිසා එය, g = s/k, ලෙස ලියනු ලැබේ. මෙම ප්‍රතිශතාත්මක සම්බන්ධතාවය හැරඩ්-ඩෝමා ආකෘතිය මගින් නිරූපණය කරනු ලබයි. ආර්ථික විද්‍යාඥයන් දෙදෙනෙකු විසින් සිදුකළ වර්ධන ක්‍රියාවලිය පිළිබඳ විශ්ලේෂණයන්ගේ සංකලනයකින්, සමීකරණයට මේ නම ලැබී ඇත (බ්‍රිතාන්‍යයේ ශ්‍රිමත් රෝයි හැරඩ් හා එක්සත් ජනපදයේ ඉව්සි ඩෝමා). පශ්චාත් යුධ සමය ආරම්භයේදී, ආර්ථික සැලසුම්කරණයේදී සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටවල, හැරඩ් ඩෝමා ආකෘතිය සුලභව භාවිතා විය. මෙහිදී ඉලක්කගත වර්ධන අනුපාතයක් ඇතිවිට අවශ්‍ය වන ඉතිරිකිරීම් අනුපාතය පසක් වේ.

බහිර්ජන වර්ධන ආකෘතිය

රොබට් සෝලෝ හා අනෙකුත් අයගේ බහිර්ජන වර්ධන ආකෘතිය (හෝ නව සම්භාව්‍ය වර්ධන ආකෘතිය) මගින්, තාක්ෂණික වෙනසේ කාර්යභාරය පිළිබඳව අවධාරණය කෙරිණි. හැරඩ් ඩෝමා ආකෘතියේදී මෙන් නොව, මෙහිදී ඉතිරිකිරීම් අනුපාතය මගින් ආදායම් මට්ටම පමණක් තිරණය කරනු ලබන නමුත් ආර්ථික වර්ධනය තීරණය නොකෙරේ.මෙම ආකෘතිය මගින් ලබාගත් වර්ධන මිණුමේ මූලාශ්‍ර මගින් ආර්ථික වර්ධනයේදී, ප්‍රාග්ධන සම්පාදනයේ (හැරඩ් ඩෝමා ආකෘතියේදී මෙන්) හා තාක්ෂණික වෙනසේ (නව සම්භාව්‍ය ආකෘතියේදී මෙන්) සාපේක්ෂ වැදගත්කම ඉස්මතු කරන ලදි. 19 වන සියවස අවසානයේ හා 20 වන සියවස ආරම්භයේදී, එක්සත් ජනපද ආර්ථික වර්ධනයෙන් සියයට 90 ක් පමණ තාක්ෂණික වෙනස මගින් ඇතිවූ බව සෝලෝ (1957) මූලික අධ්‍යනයෙන් පෙන්වා දුන්නේය. සංවර්ධනය වෙමින් පවත්නා රටවල සිදුකල ප්‍රත්‍යක්ෂමූල අධ්‍යනයන් මගින් මෙයට වඩා වෙනස් ප්‍රථිඵල පෙන්වා ඇත. (චෙන් ඊ.කේ.වයි., 1979 ආසියානු රටවල අතිවර්ධනය)

නැගෙනහිර ආසියාවේ ආර්ථික වර්ධනය, අනුපාතය (නවෝත්පාදන) මත නොව, වෙහෙසීම (වැඩියෙන් යෙදවුම් භාවිතය) මත පදනම් වේය, යන මතය දැරූ කෘග්මන් (1994) බලන්න. (කෘග්මන්, පී; 1994 ආසියානු හාස්කමේ මිථ්‍යාව, විදේශ සම්බන්ධතා, 73)

එසේ වුවත්, නැගී එන රටවල් ඇතුළු, අපගේ පශ්චාත් කාර්මික ආර්ථිකයන්වලද, වර්තමානයේ, ආර්ථික සංවර්ධනය, නවෝත්පාදනය හා දැනුම මත බෙහෝ දුරට පදනම් වේ. ව්‍යාපාර කළමණාකරණය කිරීම මෙහිදී භාවිතා වන උපායන්ගෙන් එකකි. ඉතා ප්‍රචලිත උදාහරණයක් ලෙස, රජය විසින් මෘදුකාංග තාක්ෂණික උද්‍යාන ඇතුළු මෘදුකාංග කර්මාන්තය ධෛර්යමත් කරනු ලබන, ඉන්දියාවේ බැංග්ලෝර් දැක්විය හැකිය.

සටහන්

{|

ආර්ථික සංවර්ධනයට අදාළ ආකෘති


Soto 40 (S40) es la denominación de una clase de yates de regata diseñados por Javier Soto Acebal. Se trata de una clase reconocida por la Federación Internacional de Vela. Se construyen en el astillero M Boats de Buenos Aires (Argentina).

Es una de las dos clases que compiten en el Circuito Audi MedCup.

Barcos
Barcos de la clase registrados:

Referencias

Clases de yates de vela

Soto 40


Valentina Maria Panici (n. Bardac, )  o handbalistă română care joacă pe posturile de centru și extremă stânga pentru clubul CS Măgura Cisnădie.

Biografie
Valentina Panici a început să joace handbal la Clubul Sportiv Școlar Petroșani, cu profesoara Edith Mileti. După ce a terminat perioada de juniorat, Panici a fost transferată de echipa CSM Cetate Deva, unde a jucat până în 2013. În vara acelui an a semnat un contract cu HC Zalău, pe care l-a prelungit în 2016. De aemenea, Panici a fost și căpitanul echipei. În vara anului 2019, handbalista s-a transferat la CS Măgura Cisnădie.

Palmares
Liga Europeană:
Grupe: 2022
Turul 3: 2023

Cupa EHF
Sfert-finalistă: 2018
Grupe: 2020
Turul 3: 2014
Turul 2: 2019

Liga Națională
 Locul 3: 2017

Cupa României:
 Medalie de bronz: 2019

Premii individuale
Cea mai bună handbalistă din Sălaj: 2016

Note

Legături externe
Valentina Panici pe pagina EHF

Nașteri în 1988
Jucătoare de handbal din România
Sportivi români în viață
Handbaliste ale HC Zalău
Petroșeneni

Valentina Panici


Jyllands Allé er en lang byvej i Aarhus der begynder ved Søndre Ringgade på Frederiksbjerg og ender i "Lidl-rundkørslen" ved Christian X's Vej. I passagen ved Havreballe Skov passerer vejen bl.a. Jydsk Væddeløbsbane, Aarhus Cyklebane og Ceres Arena. Ved Fredensvang Runddel løber den videre mod Højbjerg med fodboldklubben AGFs træningsanlæg i Fredensvang, inden den ender i den sidste rundkørsel.

Jyllands Allé blev anlagt i 1933 og navngivet et år tidligere efter landsdelen Jylland.

Kilder og henvisninger

Gader i Aarhus

Jyllands Allé


Vostok Gölü, Antarktika'da bulunan 140'tan fazla buz altı gölünün en büyüğüdür. Rusya'nın Vostok İstasyonu'nun altındadır. Doğu Antarktik Buz Tabakası'nın orta bölgelerinde bulunur. Buz tabakasının yüzeyinin rakımı 3488 metredir, göl ise buz yüzeyinin 4000 metre kadar derininde yer almaktadır ve bu da deniz seviyesinden 500 metre daha derinde olduğu anlamına gelmektedir. Bu tatlı su gölü 15,690 kilometrekarelik bir yüzölçümüne sahiptir ve 5,400 kilometreküplük bir hacme sahip olduğu tahmin edilmektedir. Andrey Kapitsa tarafından 1959-64 yılları arasında yapılan sismik araştırmalar sırasında keşfedilmiştir. Üzerindeki buz son 400,000 yılın paleoklimatolojik kayıtlarını barındırsa da göl suyu 15 ila 25 milyon yıldır izole durumdadır.

Göldeki araştırmalar
5 Şubat 2012 tarihinde yirmi yıllık delme çalışmalarının ardından bir grup Rus bilim insanı 3,768 metrelik bir buz tabakasını delerek tarihteki en uzun buz çekirdeğini elde ettiğini ve göl yüzeyine ulaştığını öne sürmüştür. Grup, gölden ve tabanından örnekler toplaması için göle bir robot da indirmeyi planlamaktadır. Gölün sıvı tabakasında antik mikroorganizmaların bulunması beklenmektedir.

Ayrıca bakınız
 Oluşumlarına göre Türkiye'nin gölleri listesi
 Türkiye'deki göller

Kaynakça

Dış bağlantılar

Antarktika'daki göller
Rift gölleri
Buzul gölleri
En uç noktalar

Vostok Gölü


Kuzminskas ist ein litauischer männlicher Familienname. Zu den Namensträgern gehören:

 Kazimieras Kuzminskas (1947–2023), litauischer Chirurg und Politiker
 Mindaugas Kuzminskas (* 1989), litauischer Basketballspieler
 Saulius Kuzminskas (* 1982), litauischer Basketballspieler

Familienname
Litauischer Personenname

Kuzminskas


O giro reverso duplo é um movimento de dança de salão usado na valsa e no quick-step, que normalmente gira uma volta completa em um compasso de música, embora possa girar em qualquer lugar de  para uma volta completa.

Trabalho de pé
O giro reverso duplo consiste em um pivô de calcanhar para a cruz vienense (o pé esquerdo cruzando na frente do pé direito) para o seguidor e um giro reverso para o pivô do pé para o líder.

 Líder (homem)

 Seguidora (senhora)

Referências

Veja também
 Giros naturais e reversos (dança)

Ligações externas

Técnicas de dança

Giro reverso duplo


Konzervacija restauracija slika u fresko tehnici je proces zbrinjavanja i održavanja slika na zidu izvedenih u fresko tehnici,te uključuje dokumentiranje,pregled,istraživanja i sam restauratorski zahvat.

Tehnologija
Fresko tehnika je tehnika zidnog slikarstva u kojoj se pigment nanosi na svježe nanešenu još vlažnu vapnenu žbuku.

Materijali

U tehnici se koriste:
 Silicij dioksid (pijesak)
 kalcij oksid (živo vapno)
 voda
 kalcij hidroksid(gašeno vapno)
 ugljični dioksid
 Kalcij karbonat (vapnenac)

Pigmenti od antike do 19. stoljeća

 Ugljikova crna - dobiva se grijanjem drveta ili biljnog materijala (Amorfni ugljen).
 Koštano crna- dobiva se pečenjem kostiju, bez prisutnosti zraka(10% ugljik, 84% kalcij fosfat, 6% ugljik karbonat).
 Umbra -   Prirodni minerali,crveni boous i cinober kombinirani sa silicijem i glinom doprinose boji iste (željezni-III-oksid.mangan oksid,aluminij oksid)
 Crveni oker - prirodni mineralli koji sadrže silicij i glinu te hematit i željezni oksid
 Žuti oker - prirodni mineral,sadrži silicij i glinu,te goetit.
 Vapneno bijela - kreda.
 Broć - ekstrakt korijena broća (Rubia tintorum).
 Karmin - ekstarkt dobiven od insekata - košenil i kermes.
 Realgar - prirodni mineral (Arsen sulfid).
 Malahit - Prirodni mineral(Bazični bakar karbonat).
 Orpiment - Prirodni mineral (Arsen sulfid)
 Egipatsko plava -  prvi umjetni pigment,korišten samo tokom antike (Kalcij bakar silikat)
 Indigo - biljni pigment(Isatis tinctoria L.).
 Olovna crvena - prirodni crveni minij (olovo-(II,IV)-oksid).
 Zelena zemlja - prirodni mineral glaukonit ili celadonit(Aluminijum silikat).

Propadanje fresaka

Freske nalazimo u crkvama,hramovima i grobnicama, ali i u privatnim rezidencijama te komercijalnim prostorima namijenjenim zabavi. Ovaj okoliš pak ,sa svojim zagađivačima,organskim ili anorganskim, djeluje na freske i pigmente korištene u njihovom stvaranju,te doprinisi njihovom propadanju i oštećenjima.

Kemijsko propadanje
Prisutnost diskoloracije pigmenata,mrlja i stvaranje biofilmova znaci su kemijskog propadanja.Kako su u freskama prisutne brojne anorganske i organske molekule,na spomenutom supstratu rado se razvijaju brojni mikroorganizmi,dakako u slučaju nastanka za njih povoljnih uvjeta(vlaga,temperatura,pH).
. Kemijski se propadanje može pripisati gljivama i produktima njihova metabolizma,bilo kao posljedica asimilacije ili disimilacije.

Fizičko propadanje

Pucanje i dezintegracija slikanog sloja,kao i napuhnuća znaci su fizičkog/strukturalnog propadanja slike.Industrijski zagađivači sadrže plinove,dok produkti sagorijevanja fosilnih goriva reagiraju s kisikom i vodom te tako nastaju sulfatna i nitratna kiselina.Spomenute pak konvertiraju kalcij karbonat u kalcij sulfat,koji je topiv u vodi,te se u površinskom sloju slike stvaraju veliki kristali.Zbog toga nastaju napuhnuća te dolazi do ljuštenja oslika.

Preventivna zaštita
Freske koje su relocirane sa svog izvornog lokaliteta/konteksta izložene su u kulturnim institucijama stabilnijem okolišu od onog izvornog.Međutim kod fresaka koje su i dalje na mjestu za koje su i naslikane izložene su visokim rizicima,danas najčešće posljedicom turizma,te shodno spomenutom i porastom zagađenja.Stoga je kao i kod sličnih objekata zgodno postaviti elektronske pratitelje klime u prostoru,a dobro je koristiti i mikroklimatske senzore relativne vlage i temperature.

Metode čišćenja
Cilj je čišćenja vratiti sliku u stanje kakvo je umjetnik izvorno zamislio.Čišćenje zavisi o prirodi onečišćenja nataloženih na slici.Na zidnim slikama se najčešće kao otapalo koristi voda,često uz dodatak supstanci koje kotroliraju pH vrijednost otopine za čišćenje.Korištenje želiranih otopina uvedeno je početkom 80-tih godina prošlog stoljeća.Najčešće se radi o vodenim emulzijama koje su ugušćene celulozom ili sintetskim polimerima.
Ove otopine sporo otpuštaju otapala ,pa su oštećenja tipična za otapala -  odnosno bubrenje ,manja. Tijekom 60-tih godina prošlog stoljeća postalo je popularno korištenje sintetskih polimera za konsolidaciju i stabilizaciju fresaka.Činilo se da se radi o savršenoj zamjeni za voštane prevlake koje su se prije toga koristile,ali tijekom vremena pokazalo se da na žalost nije tako.Njihovo je prisustvo na slici mijenjalo osobine oslika,uzrokujući mehanički stres i kristalizaciju soli,te tako ubrzavalo propadanje slike.Da stvar bude gora polimeri su s vremenom postajali sve više zamućeni te krti.
Sredinom 1990 -tih, lasersko čišćenje se počinje koristiti i na freskama.Napretku je značajan doprinos dao i talijanski fizičar Salvatore Siano, koji je razvio metodu korištenja još kraće trajućih bljesaka lasera,trajanja od mikro do nanosekunde. Drugo je značajno otkriće bilo korištenje koloidnih znanosti i nanotehnologije u konzervaciji zidnih slika. Piero Baglioni razvija mikroemulzije: bistru mješavinu vode i organskih otapala,stabiliziranu s površinski aktivnim tvarima,vezanim na međuveze između vodene i organske faze.Također novinu predstavlja i korištenje bakterijskih kultura u svrhu uklanjanja anorganskih kora i životinjskog ljepila u freskama. .

Metode restauriranja i renovacije

Povijesne metode

Tokom 18.stoljeća, razvijene su nove tehnike restauriranja i konzerviranja umjetnina,uključujući i metode skidanja fresaka sa zida.
Postupak je podrazumijevao odvajanje slikanog sloja od zida,njene prirodne podloge.
Najstariji metod,masello tehnika, uključuje prosijecanje do zida i uklanjanje kako sloja oslika tako i sloja žbuke odnosno nosioca.

Druga tehnika,stacco tehnika,pak uključuje uklanjanje samo tankog preparacionog sloja žbuke,zvanog arriccio,te dakako oslika.

Treća tehnika,strappo tehnika,najmanje je invazivna,uklanja se samo vršni sloj žbuke ,zvan intonachino,sloj koji je upio pigmente oslika.

Ta metoda koristi zaštitu od pamučnih traka i tutkala koji se nanose na oslik,Potom se postavlja deblja tkanina,veća od oslika te se potom zid oko slike duboko ureže.
Gumenim se čekićem potom lupa po freski,sve dok se ista ne odvoji od zida.
Koristeći se šiljastim alatom slika se potom odvaja od dolje prema gore.Stražnja se strana skinute freske stanji,kako bi se uklonio suvišak žbuke,te se postavlja trajna pozadina,načinjena od 2 sloja tanke pamučne krpe(zvane velatini),te sloj debljeg platna premazan ljepilom.Potom se postavljaju 2 sloja žbuke,grublji i finiji.Ta žbuka čini prvi pravi sloj novog nosioca.Slojevi traka i platna čine sloj koji se može koristiti pri eventualnom novom prijenosu (ovaj se sloj naziva strato di sacrificio ,žrtvovani sloj).Kada se žbuka osuši slika se može zalijepiti na novu podlogu.Kada se sve osuši može se ukloniti zaštitni sloj s lica freske,koristeći mješavinu vruće vode i špirita.

Suvremene metode
Piero Baglioni bio je također pionir uporabe nanotehnologije u konzervaciji oštećenih fresaka.U principu su umjetnici slikali direktno na još vlažnoj vapnenoj žbuki.Temelj trajnosti ovog postupka baziran je na činjenici da su boje i temeljnik sušenjem reagirali s u zraku prisutnim CO2 kao bi nastao kalcij karbonat tj kalcit.Stoljećima potom su zagađenost zraka i vlaga uzrokovali raspad ovog sloja ,te potom izbijanje sulfatnih ,kloridnih i nitratnih soli koje su zatim reklistalizirale i uništavale bojeni sloj tj oslik. Baglioni je siguran da nanočestice mogu poboljšati konvencionalne metode konzervacije.U njegovom se postupku u oslik injektiraju nanočestice kalcij hidroksida dispergirane u alkoholu(samo 10–100 nm veličine).Ove čestice penetriraju u sliku do dubine od nekoliko centimetara i tako obnavljaju oštećeni kalcitni sloj .Dodatno se freske mogu tretirati i antibioticima,kako bi se uništile bakterije koje žive u sloju oslika.

Znameniti projekti restauracije fresaka

Sikstinska kapela
Vidi članak Konzervacija restauracija fresaka u Sikstinskoj kapeli

Sikstinska je kapela restaurirana tijekom kasnih 70-tih i 80-tih godina prošlog stoljeća,i smatra se jednim od najznačajnijih i najdužih konzervatorsko restauratorskih zahvata u dosadašnjoj povijesti.Trebalo je 12 godina da se cijeli projekt privede kraju.Od cjelokupnih radova u kapeli najznačajniji su oni izvedeni na freskama koje je naslikao Mikelanđelo.

Vila misterija,Pompeji

Freske u Vili misterija u Pompejima su za najstarijih restauratorskih zahvata uklonjene sa zida,te su na isti vraćene nakon njegove sanacije.Tijekom tih prvih zahvata na freske je nannešen sloj voska i ulja,što im je dalo neprirodan sjaj,nešto što izvorni autori nikako i nikada nisu željeli.

Dodatna literatura

Paolo Mora, Laura Mora, Paul Philippot :Conservation of Wall Paintings,London 1984.

The Conservation of Wall Paintings: Proceedings of a Symposium Organized by the Courtauld Institute of Art and the Getty Conservation Institute, London, July 13-16, 1987.,Los Angeles 1991.

Luca Ciancabilla: Stacchi e strappi di affreschi tra Settecento e Ottocento. Antologia dei testi fondamentali,Firenca 2008.

La pulitura dei dipinti murali. Uno studio di applicabilità di sistemi tradizionali e sistemi addensati con gel acquosi di poliacrilato,Saonara 2012.

Simona Sajeva: Pitture murali. I degradi di origine meccanica. Manuale per restauratori ed ingegneri,2014. DEI editore

Opificio delle pietre dure (a cura di):I dipinti murali. Applicazioni di nanotecnologie e laser. Progetto TemArt vol.2,Firenca 2014.

Izvori

Vanjske poveznice
http://www.ewaglos.eu/
http://www.icomos.org/charters/wallpaintings_e.pdf
Nanorestore® for the consolidation of wall paintings

Konzervacija


An Restrepia sanguinea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Allen Rolfe. An Restrepia sanguinea in nahilalakip ha genus nga Restrepia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Restrepia

Restrepia sanguinea


Émile Loiseau est un musicien français né le  à Briare et mort le  à Cosne-Cours-sur-Loire.

Installé pour sa retraite à Cosne-Cours-sur-Loire avec son épouse Marthe Gresseler, elle-aussi musicienne (pianiste), il décidera de léguer l'ensemble de ses biens à la Ville de Cosne-Cours-sur-Loire. Les peintures, arts graphiques, sculptures, objets d'art décoratifs accumulés par le musicien au cours de sa vie, viendront compléter les collections du Musée de la Loire.

Le Musée de la Loire conserve notamment son portrait ci-joint commandé à son ami Jules-Émile Zingg pour illustrer les programmes de ses concerts.

Biographie
Second prix de violon du Conservatoire national de Paris en 1894, sa carrière de musicien professionnel le conduit à jouer de son instrument dans les plus grandes salles parisiennes : l'Opéra de Paris de 1895 à 1942, il y obtiendra le rang de premier violon en 1929 ; Orchestre des Concerts Colonne, Salle Pleyel, Orchestre de la Société des concerts du Conservatoire.

Il participera au Quatuor Parent en tant que second violon, avant de fonder son propre quatuor à la fin des années 1920.

Il sera également professeur de violon au Conservatoire national de Paris de 1925 à 1942.

Notes et références

Bibliographie
 .

Liens externes

 Joann Élart, Yannick Simon et Patrick Taïeb, musicologues aux universités de Rouen et Paul-Valéry Montpellier 3,  ( 3831), CÉRÉdI (EA 3229) et l' ( 5186 du CNRS), Dezède (ISSN 2269-9473).

Violoniste classique français
Naissance en décembre 1874
Naissance dans le Loiret
Décès en mars 1966
Décès à 91 ans
Décès à Cosne-Cours-sur-Loire

Émile Loiseau