Shower Posse é uma gangue jamaicana, iniciada por Lester Lloyd Coke, que está envolvida com narcotráfico e tráfico de armas. Sua sede é em Tivoli Gardens, um bairro ao sul de Kingston na Jamaica, mas opera também na província canadense de Ontário e nos Estados Unidos nos estados de Nova York, Nova Jersey e Pensilvânia.

A gangue tem uma forte presença internacional entre as comunidades jamaicanas expatriadas na América do Norte. Nos Estados Unidos, uma filial foi fundada por Vivian Blake e tem papel de destaque no tráfico de drogas em Nova York. A gangue também tem uma grande presença em Toronto.

Histórico
O Shower Posse foi fundado na década de 1970 para apoiar o Partido Trabalhista da Jamaica, com o qual mantém laços estreitos.
Recebeu armas, treinamento e transporte para os Estados Unidos pela Agência Central de Inteligência (CIA).

Em troca de seu apoio ao Partido Trabalhista da Jamaica, o Shower Posse consegue empregos para redistribuir aos habitantes, armas, e proteção perante a justiça jamaicana. O grupo também se voltou para o narcotráfico enquanto desenvolvia, graças aos vistos que consegue com facilidade e suas redes nos Estados Unidos e no Reino Unido. Além disso, Christopher Coke, então líder do Shower Posse, é acionista de diversas construtoras que se beneficiaram de importantes contratos governamentais sob a administração do Partido Trabalhista da Jamaica desde 2007. Nos Estados Unidos, uma filial fundada por Vivian Blake teve papel de destaque no tráfico de drogas em Nova York. A organização criminosa também tem forte presença em Toronto, no Canadá.

Em 2009, os Estados Unidos começaram a exigir que Christopher Coke fosse extraditado para Nova York, onde enfrentaria acusações de contrabando de drogas e armas. O então primeiro-ministro da Jamaica, Bruce Golding, que também era membro do parlamento eleito por Tivoli Gardens e que a oposição considera um antigo "cliente" de Coke, inicialmente questionou a legalidade do pedido, alegando que escutas telefônicas sem mandado haviam sido usadas para coletar informações sobre Coke. No entanto, ele finalmente cedeu, após a indignação pública com o que muitos jamaicanos consideraram como um encobrimento para proteger um traficante de drogas politicamente conectado e, em 17 de maio de 2010, um mandado de prisão foi emitido para Coke, levando a uma situação de desordem civil em Kingston, e especialmente Tivoli Gardens. Coke acabou sendo preso fora de Kingston em 22 de junho de 2010. Em 15 de junho de 2012, um tribunal distrital federal de Nova York condenou Coke a duas sentenças consecutivas: 20 anos por extorsão e conspiração e mais três anos por conspiração para cometer agressão.

Criminalidade na Jamaica

Shower Posse


And God Created Woman () is a 1956 French romantic drama film directed by Roger Vadim in his directorial debut and starring Brigitte Bardot. Though not her first film, it is widely recognized as the vehicle that launched Bardot into the public spotlight and immediately created her "sex kitten" persona, making her an overnight sensation.

When the film was released in the United States by Kingsley-International Pictures in 1957, it pushed the boundaries of the representation of sexuality in American cinema, and most available prints of the film were heavily edited to conform with the Hays Code censorial standards. Filmmaker Peter Bogdanovich credited it for "breaking French cinema out of U.S. art houses and into the mainstream and thereby inadvertently also paving the way for the takeover in France of the New Wave filmmakers."

An English-language remake also titled And God Created Woman was directed by Vadim and released in 1988.

Plot
The action is set in St Tropez. Juliette is an 18-year-old orphan in Saint-Tropez, France, with a high level of sexual energy. She makes no effort to restrain her natural sensuality – lying nude in her yard, habitually kicking her shoes off and stalking about barefoot, and disregarding many societal conventions and the opinions of others. This behavior causes a stir and attracts the attention of most of the men around her.

Her first suitor is the much older and wealthy Eric Carradine. He wants to build a new casino in St Tropez, but his plans are blocked by a small shipyard on the stretch of land which he needs for the development; the shipyard is owned by the Tardieu family.

Antoine, the eldest of the three Tardieu brothers, returns home for the weekend to hear Carradine's proposal and Juliette is waiting for him to take her away with him. His intentions are short-term, and he spurns her by leaving St Tropez without her.

Tiring of her outrageous behavior, Juliette's guardians threaten to send her back to the orphanage, which will confine her until she is 21. To keep her in town, Carradine pleads unsuccessfully with Antoine to marry her. His infatuated and naive younger brother Michel sees his opportunity and proposes marriage to Juliette. Despite her love for Antoine, she accepts.

When Antoine is contracted to return home and work for Carradine, Juliette's behavior becomes increasingly disrespectful of her husband. In a huff, she takes one of the family's boats. When it develops engine trouble, she has to be saved by Antoine. While they're washed up together on a wild beach, she seduces him.

Juliette begins acting bizarrely. She takes to her bed, claiming to have a fever. She tells Christian, the youngest Tardieu brother, that she had sex with Antoine on the beach. When Madame Tardieu, mother of the three boys, hears about it, she tells Michel that he has to dump Juliette promptly. Michel goes to their room to talk with Juliette, but she has gone off to the Bar des Amis to drink and dance.

Michel tries to go looking for her, but Antoine locks him inside, telling him to forget her. Michel fights his brother for the key and heads out after Juliette.

Eric has been alerted that Juliette is making a spectacle of herself and comes to the bar to collect her. Juliette refuses to leave with him. Michel arrives but Juliette refuses to talk with him and continues her improvised and sexually suggestive dancing. When she ignores Michel's order to stop, Michel shoots at her. Eric steps in and is slightly wounded. Antoine offers to drive Eric to a doctor and they leave. Michel angrily slaps Juliette four times. She only smiles at him with satisfaction that she has provoked him to this behavior. En route to the doctor, Eric tells Antoine that he is going to reassign him to work elsewhere to put some distance between him and Michel and Juliette. He says: "That girl was made to destroy men". In the final scene, Michel and Juliette walk home together, hand in hand.

Cast

Production
By the mid-1950s Roger Vadim was an established screenwriter and had written several movies starring his then wife Brigitte Bardot. Producer Raoul Levy wanted Vadim to write and direct a film starring Bardot, and suggested he adapt the book The Little Genius by Maurice Garçon. Vadim disliked the book and came up with a new story, one based on a trial of a woman who had been the mistress of three different brothers, and who killed one of them. Vadim was particularly taken with the attitude of the woman towards her lovers, the jury and the police. Levy liked Vadim's idea and obtained finance.

Levy succeeded in raising finance from Columbia, who would provide color and CinemaScope provided Curt Jurgens was given a role. The parts of the brothers had already been cast so Vadim rewrote the script in two days to expand the part of an arms dealer so it could be offered to Jurgens.

Reception

Box office
The film was a big hit in France, one of the ten most popular films at the British box-office in its year of release and the biggest foreign-language film ever in the United States at the time. The film earned  $4 million in the U.S.(grossing $12 million) ,and a further $21 million around the globe.

The film was extremely popular in Kansas City, where it played for a year at the Kimo Theatre grossing over $100,000, a record for Kansas City at the time. In Europe,the movie smashed attendance records from Norway to the Middle East. For France, it earned over $8 million, more than France's biggest export — "the Renault Dauphine".

In the United States the film was released by Kingsley-International, a subsidiary of Columbia Pictures as Columbia was forbidden to release a film with nudity and adult themes. The Catholic Legion of Decency gave it a "C" for "Condemned" rating. A Columbia spokesman stated that the film would have received twice as many bookings with a less restrictive "B" rating, but would only have done half the business. Variety (Dec. 4, 1957) reported that in spite of the rating, the film broke "local records at the Paris Theatre, N.Y., and at other houses where it has played", and noted that "In Fitchburg, Mass., it actually outgrossed Ten Commandments."

Author Peter Lev describes the film's impact in America:

And God Created Woman'''s impact on the film industry was significant. New Bardot films were eagerly snapped up by distributors, and old Bardot films were released or re-released. Prices for distribution rights to foreign films escalated overall.

Critical response
When the film was released in the United States, Bosley Crowther, the film critic for The New York Times'', found Brigitte Bardot attractive but the film lacking and was not able to recommend it. He wrote: "Bardot moves herself in a fashion that fully accentuates her charms. She is undeniably a creation of superlative craftsmanship. But that's the extent of the transcendence, for there is nothing sublime about the script of this completely single-minded little picture. ...We can't recommend this little item as a sample of the best in Gallic films. It is clumsily put together and rather bizarrely played. There is nothing more than sultry fervor in the performance of Mlle. Bardot, and Christian Marquand and Jean-Louis Trintignant are mainly heavy-breathers as her men".

Film critic Dennis Schwartz wrote: "The breezy erotic drama was laced with some thinly textured sad moments that hardly resonated as serious drama. But as slight as the story was it was always lively and easy to take on the eyes, adding up to hardly anything more than a bunch of snapshots of Bardot posturing as a sex kitten in various stages of undress. The public loved it and it became a big box-office smash, and paved the way for a spate of sexy films to follow. What was more disturbing than its dullish dialogue and flaunting of Bardot as a sex object, was that underneath its call for liberation was a reactionary and sexist view of sex".

Rotten Tomatoes reports a 71% approval rating based on 14 reviews, with an average rating of 6.6/10.

Censorship

When released in the United States, the film was condemned by the National Legion of Decency.

Police made attempts to suppress its screening in the U.S.

Paperback novelization

Approximately five years after the film's release, in 1961, Popular Library published a series of three screenplay novelizations based on mainstream foreign films known for pushing sexual boundaries in cinema, and this film was among them. The by line is that of "new bestselling French author Simone Colette", but no such author ever existed. Rather it's a pseudonym for American authorship, devised to tie the trio of novelizations together. Whether it served as a single author pseudonym or a "house name" for several writers is unknown. The copyright is assigned to the publisher and screenwriters Vadim & Lévy are nowhere mentioned.

References

External links

 And God Created Woman an essay by Chuck Stephens at the Criterion Collection

1956 films
1956 romantic drama films
CinemaScope films
1956 directorial debut films
Adultery in films
Films directed by Roger Vadim
Films set in Saint-Tropez
Films shot in Saint-Tropez
1950s French-language films
French romantic drama films
1950s French films

And God Created Woman (1956 film)


Maigret in New York (französisch: Maigret à New York) ist ein Kriminalroman des belgischen Schriftstellers Georges Simenon. Er ist der 27. Roman einer Reihe von insgesamt 75 Romanen und 28 Erzählungen um den Kriminalkommissar Maigret. Das Manuskript entstand vom 27. Februar bis 7. März 1946 in Sainte-Marguerite-du-Lac-Masson, Québec. Vom 25. Juni bis 7. August 1946 wurde der Roman in 38 Folgen von der Tageszeitung L'Aurore vorabveröffentlicht. Die Buchausgabe folgte im Juli 1947 beim Verlag Presses de la Cité. Die erste deutsche Übersetzung von Bernhard Jolles erschien 1956 bei Kiepenheuer & Witsch. Im Jahr 1985 publizierte der Diogenes Verlag eine Bearbeitung von Henriette Bonhoeffer.

Einem Millionärssohn, der um das Leben seines Vaters fürchtet, gelingt es, den pensionierten Kriminalkommissar Maigret nach New York zu locken. Dort verschwindet der junge Mann spurlos, während sich der Alte als abweisender Geschäftsmann erweist. Alles in der amerikanischen Metropole ist dem Gast aus Frankreich fremd, doch er beginnt, in der Vergangenheit des Millionärs zu ermitteln, der seinerseits ein französischer Auswanderer ist.

Inhalt

Maigret ist 56 Jahre alt und genießt das Leben als Pensionist in Meung-sur-Loire, wo er in seinem Garten arbeitet und in der Dorfgaststätte Karten spielt. Eines Tages wird ein Junge von 19 Jahren namens Jean Maura vorstellig, weil er sich Sorgen um seinen Vater in New York macht: Joachim, genannt "Little John" Maura, der durch die Produktion von Jukeboxen zum Millionär geworden ist. Mauras französischer Notar d'Hoquélus berichtet von verdächtigen Transaktionen mit denen offensichtlich Geld beiseitegeschafft werden soll. Jean möchte in Amerika nach dem Rechten sehen und hofft auf Unterstützung durch den pensionierten Kriminalkommissar. Ehe er sich versieht, hat Maigret zugesagt und befindet sich auf einer Schiffsüberfahrt auf den amerikanischen Kontinent.

Kaum hat der Dampfer im Hafen von New York angelegt, kommt dem Kommissar sein junger Begleiter abhanden. So begibt er sich ins Hotel Saint-Régis an der Fifth Avenue, wo Maura senior residiert und merkwürdig wenig Interesse an Ankunft und Verschwinden seines Sohnes erkennen lässt. Sein junger Sekretär Jos MacGill spielt sich in den Vordergrund und wimmelt den französischen Gast ab. Maigret sucht Unterstützung bei Michael O'Brien, einem alten Freund vom FBI, der zwar betont, wegen der amerikanischen Freiheitsrechte nicht selbst im Fall ermitteln zu dürfen, aber Andeutungen über Mauras Vergangenheit macht. Der Millionär kam mit 22 Jahren als französischer Immigrant nach New York und lebte die ersten Jahre unter bescheidenen Verhältnissen in der Bronx. Als Maigret, der seit seiner Ankunft von einer Bande zwielichtiger Gangster beschattet wird, dort aufkreuzt, ist kurz zuvor ein alter Schneider namens Angelino Giacomi überfahren worden, wie es aussieht, um einen Mitwisser aus dem Weg zu räumen. Nun schaltet sich auch die New Yorker Polizei unter Leitung des formalistischen Lieutenants Lewis in die Ermittlungen ein.

Maigret, der sich nicht in die Lebensgewohnheiten des fremden Landes einzufinden vermag, heuert den amerikanischen Privatdetektiv Ronald Dexter an, einen ehemaligen Clown, der sich vor allem durch Melancholie und einen Hang zum Alkohol auszeichnet. Dennoch fördern seine Kontakte zum Zirkusmilieu das Vorleben Mauras zutage: Dieser trat in seiner ersten Zeit in Amerika als Geiger in Varietés auf und bildete mit dem Klarinettisten Joseph Daumale das musikalisch-komödiantische Duo J & J. Ein junges Mädchen namens Jessie Dewey wich den beiden Partnern nie von der Seite. Während Maigret Mauras Lebensgeschichte erfährt, ist auch Maura junior wohlbehalten wieder aufgetaucht und reiht sich in die Riege derjenigen ein, die Maigret auffordern, seine Ermittlungen einzustellen. Der ehemalige Kommissar hat allerdings bereits die Fährte eines lange zurückliegenden Verbrechens aufgenommen. Er bittet Maura senior, MacGill und einen schmierigen Journalisten namens Jim Parson in sein Hotel, wie er sie einst in Paris an den Quai des Orfèvres vorgeladen hätte.

Ein Anruf in La Bourboule bei Daumale, der wieder nach Frankreich zurückgekehrt ist und eine Karriere als Dirigent gemacht hat, klärt die Vorgeschichte auf: Maura und Jessie hatten geheiratet und gerade ein Kind gezeugt, als Maura wegen des Todes seines Vaters vorübergehend nach Frankreich zurückkehren musste. In der Zwischenzeit machte sich sein Freund Daumale an Jessie heran und brachte das Kind seines Partners im Heim unter. Später nahm es eine Mrs. MacGill in Pflege. Der zurückgekehrte Maura tötete Jessie aus Eifersucht, eine Tat, an der er sein Leben lang litt. Auch Maigret fühlt Mitleid mit dem alten Maura und sieht im feige lavierende Daumale den eigentlich Schuldigen an der Tragödie. Dieser war es auch, der Parson die alte Geschichte enthüllte. Der Journalist trug sie Jos MacGill zu, Mauras und Jessies Sohn, der unter schlechtem Einfluss einer vierköpfigen Verbrecherbande stand, die sich von der Verwandtschaftsbeziehung finanzielle Vorteile versprach. Zwar erreichten Vater und Sohn bei ihrem Treffen eine Verständigung und Jos arbeitet seither als Sekretär an Mauras Seite, doch sie werden nun von seinen skrupellosen Freunden erpresst, die bereits große Teile von Mauras Vermögen an sich gebracht haben. Sie waren es, die den Tatzeugen Giacomi ermordeten, als Maigrets Ermittlungen ihre kriminellen Geschäfte gefährdeten. Und sie exekutieren auch den vermeintlichen Verräter Parson mit einer Maschinenpistole, kaum dass dieser Maigrets Hotel verlässt. Dass es Lieutenant Lewis gelingt, die Bande festzunehmen, kümmert Maigret bereits nicht mehr. Die Aussagen von gewohnheitsmäßigen Verbrechern interessieren ihn nicht, und er kehrt heim ins Loiretal, wo seine Pflanzensetzlinge auf ihn warten.

Interpretation

Laut Crystel Pinçonnat folgt Maigret in New York in seinem Aufbau dem Schema aller Maigret-Romane: Ein anfänglicher Erholungszustand wird durch ein Verbrechen und die einsetzenden Ermittlungen des Kommissars beendet. Es folgt eine lange Phase der Niedergeschlagenheit, in der Maigrets Methoden den Umständen der Tat nicht angemessen scheinen. Schließlich gelingt es dem Kommissar doch, sich in das Milieu einzufinden. Er identifiziert sich mit dem Fall und entwickelt Sympathie und Mitgefühl für die involvierten Personen, bis sein Verständnis für die Hintergründe der Tat den Fall aufklärt. Dabei bricht Simenon mit den traditionellen Mechanismen von Kriminalromanen, was Thomas Narcejac auf die Formel bringt: Simenon sei nicht am "Wie" interessiert, sondern ausschließlich am "Warum".

Die Besonderheit von Maigret in New York liegt für Pinçonnat in der fremden Umgebung, in die Simenon seinen Kommissar versetzt. Der Titel mit seiner Verbindung des in Paris verwurzelten Maigrets und der Stadt New York wirkt wie ein Oxymoron. Die Fremdheit des Kommissars in der amerikanischen Metropole durchzieht den Roman und äußert sich bereits auf den ersten Seiten: "Er kam sich völlig fehl am Platze vor". Der Zeichnung New Yorks fehlt jegliche Faszination: "Der Wagen fuhr durch ein schmutziges Viertel mit Häusern von widerwärtiger Hässlichkeit. War das New York?" Maigret nimmt der Stadt ohne Conciergen gegenüber die Haltung eines Touristen ein, und so sind auch die Beschreibungen pittoresker Örtlichkeiten wie der Fifth Avenue oder Greenwich Villages die eines unbeteiligten Flaneurs. Zu einer gewissen Vertrautheit findet Maigret erst, als er vom Luxushotel Saint-Régis in das schäbige Berwick am Broadway umzieht, wo die Ausstattung ist, "wie man sie in jedem möblierten Zimmer in jeder Stadt der Welt findet." Erst als die Stadt für Maigret ihre Eigenart verliert, als es ihm gelingt, die Außenwelt vollständig auszublenden, kann er sich auf die Personen konzentrieren, sich in sie einfühlen und "selbst zu Little John werden".

In Maigret in New York dekonstruiert Simenon nicht nur den Mythos von Amerika und New York, er macht für Pinçonnat auch tabula rasa mit dem Mythos des amerikanischen Kriminalromans. Die Exotik des roman noir findet in Maigrets Welt keinen Platz und zeigt sich lediglich in einigen ironischen Versatzstücken wie etwa der Beschreibung eines ehemaligen Boxers: "Bill leitete die Aktion, energisch seinen Kaugummi kauend, den Hut im Genick wie in alten Filmen." Dabei ist der Film, den Maigret zur Einstimmung auf das entscheidende Verhör anschaut, gerade kein film noir, sondern eine Komödie von Laurel und Hardy. Wie die meisten Maigret-Romane erweist sich Maigret in New York als Verteidigung der berühmten Methode des Kommissars gegenüber ihren Kritikern, in diesem Fall seiner amerikanischen Kollegen. Maigrets Methode beweist ihre Universalität und Allgemeingültigkeit. Unabhängig von geographischen Örtlichkeiten und sozialen Masken interessiert er sich für etwas Unveränderliches: den "nackten" Menschen.

Hintergrund

Nach dem Ende des Zweiten Weltkriegs und der Befreiung Frankreichs kehrte Simenon aus dem Westen Frankreichs, in dem die Familie während des Vichy-Regimes gelebt hatte, wieder zurück nach Paris. Er hatte den Plan gefasst, nach Amerika auszuwandern und schrieb, während er die nötigen Formalitäten erledigte, mehrere Romane, darunter den ersten Nachkriegs-Maigret-Roman Maigret regt sich auf. Am 5. Oktober 1945 kam Simenon mit seiner Familie in New York an, wo er zehn Tage verbrachte, ehe er ins frankophone Kanada nach Sainte-Marguerite-du-Lac-Masson, nordwestlich von Montreal weiterreiste. Hier schrieb Simenon im Januar 1946 seinen ersten Roman auf dem amerikanischen Kontinent Drei Zimmer in Manhattan. Der autobiografisch inspirierte Roman basierte auf der wenige Wochen zurückliegenden Begegnung Simenons mit seiner zweiten Ehefrau und wühlte Simenon derart auf, dass er, zur Entspannung wie Pierre Assouline anmerkt, den Roman Maigret in New York anschloss.

Für Stanley G. Eskin ließ Simenon, nachdem er sich selbst auf dem amerikanischen Kontinent eingerichtet hatte, seinen Kommissar Maigret "nachkommen" und war derart neugierig, "wie Maigret auf einen Ort wie New York City reagieren könnte", dass er Fragen der Plausibilität hintenanstellte, etwa ob ein pensionierter Kommissar sich tatsächlich zu einer 3000-Meilen-Reise über den Ozean bereitfände, an deren Ende bloß ein unangenehmer Auftrag auf ihn wartet. Die Aufenthalte des Schriftstellers und seiner Romanfigur in der amerikanischen Metropole weisen einige Parallelen auf, angefangen von beider Schiffsankunft bis zu ihren geringen Englischkenntnissen. Simenon war in New York auf die Hilfe eines Freundes, des Literaturprofessors Justin O'Brien, angewiesen. Denselben Nachnamen trägt auch Michael O'Brien, der FBI-Kollege Maigrets. Das Hotel Saint-Régis im Roman ist – wie bereits das Hotel Majestic in Maigret und die Keller des "Majestic" – eine Kombination aus dem Namen eines realen Hotels St. Regis und dem Ambiente des Drake Hotels in der Park Avenue, in dem Simenon selbst abgestiegen war.

Rezeption

Tilman Spreckelsen beschrieb Maigret in New York in seinem Maigret-Marathon: "Unbehaglich ist das alles: Die Straßen, die buchstäblich mörderischen Autos, die fremde Sprache und vor allem diese merkwürdigen Menschen! Doch das Drama, das sich nach und nach vor Maigrets Augen enthüllt, könnte sich genauso gut in Paris abgespielt haben, vielleicht etwas weniger brutal, aber eben so schmerzlich." Typisch für Simenon sei, dass "die Kinder dieser schuldig gewordenen Träumer" den Anstoß zur Aufdeckung des lange zurückliegenden Verbrechens geben. Hans Reimann befand: "Simenons Mangel an Sensationellem hat etwas Sensationelles. Er versteht es, Aufregendes so spießig vorzutragen, daß man sich wie im Großvaterstuhl fühlt."

Die Saturday Review fasste den Roman 1955 in Kurzform zusammen: "Ex der Sûreté führt ein leichtes Leben auf dem Land, erhält einen Ruf aus Manhattan zu einer Suche als Privatdetektiv. Die Akklimatisation des Helden ist hübsch behandelt, die Geschichte hat ihre Wurzeln in ferner Vergangenheit. Hält seine Höhe." Jon L. Breen stellte die allgemeine Frage, ob Seriendetektive, die man mit einer bestimmten Lokalität verknüpft, auf Reisen geschickt werden sollten. Die schlechtesten Ergebnisse zeitigten für ihn dabei europäische Detektive in Amerika. Insbesondere Maigret in New York's Underworld sei "der schwächste Roman von Simenon, den ich je gelesen habe". Für Books on Trial war derselbe Roman 1954 dagegen "der beste unter den jüngten Veröffentlichungen" der Reihe Crime Club Selection.

Maigret à New York entwickelte sich gerade in Amerika zu einem Bestseller unter Simenons Werken. Im Jahr 1958 hatten sich von der amerikanischen Übersetzung Maigret in New York's Underworld über 230.000 Exemplare verkauft. Auch in Frankreich führte der Roman 1962 mit 92.000 Exemplaren die Verkaufsliste von Simenons Büchern an. Die Romanvorlage wurde 1990 im Rahmen der TV-Serie Les Enquêtes du commissaire Maigret mit Jean Richard als Maigret verfilmt.

Ausgaben

 Georges Simenon: Maigret à New York. Presses de la Cité, Paris 1947 (Erstausgabe).
 Georges Simenon: Maigret in New York. Übersetzung: Bernhard Jolles. Kiepenheuer & Witsch, Köln 1956.
 Georges Simenon: Maigret in New York. Übersetzung: Bernhard Jolles. Heyne, München 1967.
 Georges Simenon: Maigret in New York. Übersetzung: Bernhard Jolles und Henriette Bonhoeffer. Diogenes, Zürich 1985, ISBN 3-257-21308-5.
 Georges Simenon: Maigret in New York. Sämtliche Maigret-Romane in 75 Bänden, Band 27. Übersetzung: Henriette Bonhoeffer. Diogenes, Zürich 2008, ISBN 978-3-257-23827-3.

Literatur

 Crystel Pinçonnat: Maigret contre Metal. Georges Simenon et Léo Malet face à la tradition américaine du roman noir. In: Études littéraires. Vol. 29, n° 2, 1996, S. 111–122. (online)
 Crystel Pinçonnat: New York, mythe littéraire français. Droz, Genf 2001, ISBN 2-600-00494-7. Kapitel Maigret à New York (1947) ou l'antiroman noir, S. 134–138.

Weblinks

 Maigret in New York auf maigret.de.
 Tilman Spreckelsen: Maigret-Marathon 27: Maigret in New York. Auf FAZ.net vom 24. Oktober 2008.
 Maigret of the Month: Maigret à New-York (Maigret in New York's Underworld / Maigret in New York) auf der Maigret-Seite von Steve Trussel. (englisch)

Einzelnachweise

Maigret
Werk von Georges Simenon
Literarisches Werk
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Französisch)
Roman, Epik
Literatur (Belgien)
Kriminalliteratur

Maigret in New York


Vicálvaro es una estación ferroviaria española situada en el distrito de Vicálvaro en Madrid. Forma parte de las líneas C-2, C-7 y C-8 de Cercanías Madrid. Ofrece una conexión con la estación de Puerta de Arganda de la línea 9 de Metro de Madrid, situada bajo las vías de la estación de tren, formando un intercambiador de transporte entre Cercanías y Metro.

Situación ferroviaria
La estación, que se encuentra a 653 metros de altitud, forma parte de los trazados de las siguientes líneas férreas:

 Línea férrea de ancho ibérico Atocha-San Fernando de Henares, punto kilométrico 11,2.
 Línea férrea de ancho ibérico Vicálvaro-Vicálvaro Clasificación, punto kilométrico 0,0.

Históricamente, formó parte de la línea férrea de ancho ibérico Madrid-Barcelona, situada en el punto kilométrico 11,162.

Historia
En 1859 la compañía MZA completó el tramo Madrid-Guadalajara de la línea férrea que uniría Madrid con Zaragoza que incluía una estación en lo que entonces era un municipio independiente de Madrid, el pueblo de Vicálvaro. En 1941, la nacionalización del ferrocarril en España supuso la integración de la compañía en la recién creada RENFE. Décadas después, con la reordenación de las unidades de negocio de RENFE y el nacimiento de Cercanías Renfe, Vicálvaro se convirtió en una estación del núcleo de Cercanías Madrid que formaba parte inicialmente de las líneas C-1, C-2 y C-7, que recorrían el Corredor del Henares conectando el ya entonces distrito de Madrid con las localidades vecinas de Coslada, San Fernando de Henares, Torrejón de Ardoz o Alcalá de Henares y también con el distrito vecino de la Villa de Vallecas, Entrevías y la estación de Atocha.

Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias. Entre los años 2018 y 2020 se acometieron obras de accesibilidad y modernización integral. Esto incluirá nuevos ascensores, recreación de andenes, instalación de escaleras mecánicas y modernización del paso inferior.

Servicios ferroviarios

Cercanías

La estación forma parte de las líneas C-2, C-7 y C-8 de la red de Cercanías Madrid.

Véase también
 Estación de Vicálvaro-Clasificación

Referencias

Enlaces externos

 Cercanías Madrid en la web de Renfe.

Vicálvaro
Vicálvaro
Vicálvaro
Vicálvaro
Estaciones de ferrocarril de España inauguradas en 1859
Estaciones de ferrocarril de la Comunidad de Madrid inauguradas en el siglo XIX

Estación de Vicálvaro (Cercanías Madrid)


Onthophagus simpliciceps é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por D'Orbigny em 1905.

Referências

Ligações externas

simpliciceps
Coleópteros descritos em 1905

Onthophagus simpliciceps


Fonotactica este acea parte a foneticii și fonologiei unei limbi, care se ocupă cu studiul secvențelor de sunete (din punctul de vedere al foneticii), respectiv de foneme (din punctul de vedere al fonologiei) ce pot exista în acea limbă, adică ce fel de asemenea unități pot apărea și în ce poziții în limba respectivă (de exemplu structuri posibile de silabă, secvențe de consoane). Aceste posibilități și restricțiile pe care le implică, sunt regulile fonotactice ale limbii.

Universalități fonotactice

În ciuda faptului că limbile diferă mai mult sau puțin unele de altele, ele au totuși unele trăsături comune. Printre acestea, una fonotactică dintre cele mai generale este că în fiecare limbă se combină vocale cu consoane în silabe.

Câteva universalități referitoare la structura silabei sunt următoarele:
 În fiecare limbă există silabe deschise, adică terminate în vocală, dar nu sunt în mod obligatoriu și silabe închise, adică terminate în consoană.
 În fiecare limbă sunt silabe care încep cu consoană, dar nu sunt în mod obligatoriu și silabe fără consoană inițială.
 În fiecare limbă în care sunt silabe cu structura vocală + consoană (VC), există și silabe CVC, V și CV.
 În fiecare limbă sunt silabe de tip CV, adică acesta este universal.

Una din universalitățile fonotactice cele mai importante este că, dacă într-o limbă există o anumită combinație de sunete, un tip de silabă etc., atunci în acea limbă există și combinații de sunete, tipuri de silabă etc. mai puțin marcate decât acestea. În domeniul tipurilor de silabe, de exemplu, sunt marcate cele pe care unele limbi nu le admit, precum tipul CVC. Există, de exemplu, limbi în care silaba /ma/ est posibilă, dar nu și silaba /mak/, dar nu sunt limbi în care silaba /mak/ este posibilă, iar silaba /ma/ nu. Se spune, prin urmare, că tipul CVC est marcat față de tipul CV, care este nemarcat, fiind universal.

S-a mai observat privitor la silabă, drept fenomen general în limbile lumii, că sortimentul consoanelor inițiale de silabă este mai mare decât cel al consoanelor finale de silabă.

Reguli fonotactice în limba română

Fonotactica limbii române tratează în principal modul în care se formează silabele: ce fel de silabe există (deschise sau închise), ce poate constitui nucleul silabei, ce fel de sunet (vocală sau consoană) poate fi la începutul silabei, câte consoane pot forma începutul și sfârșitul silabei.

Consoane inițiale de silabă

În ceea ce privește inițiala de silabă, aceasta poate fi în primul rând orice consoană singură, inclusiv consoana sonantă /j/, fără restricții (ex. poiană). Distribuția consoanei sonante /w/ în această poziție este mai restrânsă. Ea este numai epentetică, adică ușurează pronunțarea prin umplerea unui hiat (ex. aur ['a.wur]).

Grupurile de două consoane sunt de asemenea obișnuite la început de silabă:
 Cele mai frecvente sunt formate dintr-o fricativă dintre /s/, /z/, /ʃ/ și /ʒ/ + o oclusivă (/p/, /t/, /k/, /b/, /d/, /ɡ/) sau o fricativă dintre /f/ și /v/. Ambele consoane din grup sunt sau surde, sau sonore: spate, zbor, șfichiui, șvab.
 Mai sunt și grupuri formate din:
 o fricativă + o nazală sau /l/: smântână, șnur, zloată;
 o oclusivă sau o fricativă dintre /f/, /v/ și /h/ + /r/ sau /l/ (tren, floare, hrană), dar grupurile tl și dl sunt excluse.

Grupurile nazală + /l/ sau /r/ și oclusivă + nazală sunt limitate la câteva împrumuturi: mlădios, mreană, cneaz (din slavă), pneumatic (din latină).

Grupurile consoană + /j/ la început de silabă sunt mai puțin frecvente, nu pot fi cu toate consoanele, iar unele grupuri sunt rare: biet, ghiozdan, fier, miere.

Mai puțin frecvente decât cu /j/, există și grupuri consoană + /w/: cuarț, guașă.

Există și grupuri de trei consoane în această poziție, cu succesiunea fricativă dintre /s/, /z/, /ʃ/ și /ʒ/ + oclusivă + /l/ sau [r], primele două trebuind să fie sau sonore, sau surde: splină, ștreang.

Consoane finale de silabă

Finală de silabă poate fi singură oricare consoană, inclusiv sonanta /j/: cui, haină. Sonanta /w/ poate fi numai la sfârșit de cuvânt (ex. leu), cu foarte puține excepții (ex. august). Așa-numitele consoane palatalizate pot fi de asemenea numai finale de cuvânt: lupi, papuci. Nu se întâlnesc însă d, t și s palatalizate.

Sunt și grupuri de două consoane finale de cuvânt, cele mai frecvente fiind /s/ + oclusivă: vest, (eu) casc. Mai sunt și grupuri:
 oclusivă + /s/: torax;
 două oclusive: act, copt;
 nazală + oclusivă: simt, cânt;
 nazală + fricativă: prânz, uns;
 oclusivă + nazală: ritm;
 /l/ sau /r/ + consoană: desculț, scurt.

Sunt foarte puține cazuri de grupuri de trei consoane: punct, prompt, astm.

Structuri silabice

Ținând cont de cele de mai sus, în română se găsesc următoarele structuri silabice:
 silabă deschisă:
 V: a-pă;
 CV: ca-să;
 CCV: fra-te;
 CCCV: stra-dă;
 silabă închisă:
 VC: ac;
 CVC: pat;
 CVCC (porc), foarte rar în interior de cuvânt: jert-fă;
 foarte rar (C)VCCC: astm, prompt.

Nucleul silabei poate fi o vocală (toate exemplele de mai sus) sau unul din diftongii /e̯a/ și /o̯a/: neagră, oaste.

Reguli fonotactice în alte câteva limbi

Succesiuni posibile și imposibile de sunete

În fiecare limbă există reguli referitoare la ce fel de sunete pot, respectiv nu pot urma unul după altul. De exemplu, în limba engleză:
 Consoana /h/ poate fi numai înainte de vocală, nu și după.
 După /ŋ/ pot urma numai vocale scurte (/ɪ/, /æ/, /ʌ/, /ɒ/).

Numărul de sunete de același fel care se pot succeda

Limbile tratează în mod diferit gruparea de consoane. Gama posibilităților merge de la niciun fel de grup de consoane până la succesiunea a peste trei, chiar în aceeași silabă. În aceasta joacă un rol și factori precum poziția consoanelor în cuvânt sau în silabă, precum și felul consoanelor care se pot grupa.

Limba hawaiiană, de exemplu, este una care nu permite decât silabe deschise, deci nu pot urma două consoane una după alta.

În japoneză pot urma două consoane una după alta, dar numai în silabe diferite și numai dacă sunt identice (ex. Hok-kaido), sau dacă consoana finală de silabă este /n/ (Hon-da).

În chineză poate fi la sfârșit de silabă nu numai /n/, ci și /ŋ/ și /ɻ/, dar nici în această limbă nu poate fi grup de două consoane în aceeași silabă. La fel și în limbile swahili, fula, coreeană sau turcă.

În limba thailandeză pot fi mai multe consoane la sfârșit de silabă decât în precedentele (/m/, /n/, /ŋ/, /p/, /t/ și /k/) și sunt permise grupuri de maximum două consoane în aceeași silabă.

În franceză pot fi până la trei consoane în aceeași silabă, dar un asemenea grup este relativ rar. Pot apărea la început de silabă, iar combinațiile posibile sunt reduse ca număr. Sunt permise, de exemplu, grupurile /stR/ (ex. strident) și /skR/ (scruter "a scruta"), dar nu un grup precum /pms/. Sunt restricții și pentru combinațiile de două consoane la început de silabă. Sunt admise grupuri ca /ps/ (psychologie), /pR/ (prendre « a lua »), /tR/ (traire « a mulge »), /pl/ (plaire « a plăcea »), dar nu și /ml/, /bm/, /ms/, /rs/ sau /jl/. La sfârșit de silabă sunt de asemenea posibile unele grupuri de două consoane.

În engleză, numărul maxim de consoane atât la început, cât și la sfârșit de silabă este de trei, dar exemplele sunt rare: sprint "alergare", strength "putere". În același timp, nu sunt posibile orice combinații de asemenea consoane, de exemplu /fs/, /spm/ sau /ps/ sunt interzise, iar grupul /gz/ poate fi numai în interior (exhaust "a epuiza") sau la sfârșit de cuvânt: legs "picioare".

Și în limba maghiară, numărul maxim de consoane de la început de silabă este în mod excepțional de trei, cu condiția ca prima să fie [s], a doua [p], [t] sau [k], iar a treia [r], dar se pot succeda în silabe diferite și patru, în cuvinte străine, ex. absztrakt. Vocale se pot succeda în silabe diferite până la șase: fiaiéiért "pentru ai/ale fiilor săi".

În limbile germană și norvegiană se întâlnesc la sfârșit de cuvânt și grupuri de cinci consoane:  Herbsts "toamnă" (la cazul genitiv),  skjelmskt 'în mod șugubăț'.

Regulile privitoare la grupurile de consoane se pot schimba în cursul istoriei limbii. De exemplu, în maghiara veche nu se admiteau două consoane la început de cuvânt, ceea ce se vede în împrumuturile vechi (slavă dvor > udvar "curte",  plăcintă > palacsinta "clătită",  schola > iskola "școală"), dar împrumuturi mai noi s-au preluat cu grupul de consoane inițial dat.

Natura nucleului silabei

În unele limbi, cum este maghiara, nucleu de silabă poate fi numai o vocală. În alte limbi poate fi o vocală sau un diftong, deși este subiect de controversă dacă partea din acesta numită semivocală sau semiconsoană este așa ceva sau de fapt o consoană. Asemenea limbi sunt româna, spaniola (ex. bueno [bwe.no] "bun") sau franceza (ex. traduire [tʁa.dɥiːʁ] "a traduce").

În unele limbi și unele consoane (mai ales /r/, /l/, /n/, /m/) pot fi nucleu de silabă. Astfel sunt limba cehă (ex. Brno [br̩.no]), cele din diasistemul slav de centru-sud (vrt [vr̩t] "grădină", bicikl [bit͡si.kl̩] "bicicletă") sau engleza: bottle [bɒ.tl̩] "sticlă, butelie", button [bʌ.tn̩] "buton, nasture".

Note

Surse bibliografice

  Barić, Eugenija et al., Hrvatska gramatika (Gramatica limbii croate), ediția a II-a revăzută, Zagreb, Školska knjiga, 1997, ISBN 953-0-40010-1 (accesat la 8 februarie 2019)

  Bussmann, Hadumod (coord.), Dictionary of Language and Linguistics (Dicționarul limbii și lingvisticii), Londra – New York, Routledge, 1998, ISBN 0-203-98005-0 (accesat la 8 februarie 2019)

  Chițoran, Ioana, The Phonology of Romanian: A Constraint-based Approach (Fonologia limbii române. Abordare bazată pe constrângeri), Berlin – New York, Mouton de Gruyter, 2002, ISBN 3-11-016766-2 (accesat la 8 februarie 2019)

  Crystal, David, A Dictionary of Linguistics and Phonetics  (Dicționar de lingvistică și fonetică), ediția a VI-a, Blackwell Publishing, 2008, ISBN 978-1-4051-5296-9 (accesat la 10 8 februarie 2019)

  Dubois, Jean et al., Dictionnaire de linguistique (Dicționar de lingvistică), Paris, Larousse-Bordas/VUEF, 2002

  Eifring, Halvor și Theil, Rolf, Linguistics for Students of Asian and African Languages (Lingvistică pentru studenții în limbi asiatice și africane), Universitatea din Oslo, 2005 (accesat la 8 februarie 2019)

  Grevisse, Maurice și Goosse, André, Le bon usage. Grammaire française (Folosirea corectă a limbii. Gramatică franceză), ediția a XIV-a, Bruxelles, De Boeck Université, 2007, ISBN 978-2-8011-1404-9

  Guilbault, Christian, Introduction à la linguistique I (Introducere în lingvistică), Universitatea "Simon Fraser", Burnaby (Canada), 2005 (accesat la 8 februarie 2019)

 A. Jászó Anna (szerk.) A magyar nyelv könyve. 8. kiadás. (Manual de limba maghiară, ed. a VIII-a) Budapest: Trezor. 2007. ISBN 978-963-8144-19-5

  Kálmán, László și Trón, Viktor, Bevezetés a nyelvtudományba  (Introducere în lingvistică), ediția a II-a, adăugită, Budapesta, Tinta, 2007, ISBN 978-963-7094-65-1 (accesat la 8 februarie 2019)

  Kalmbach, Jean-Michel, Phonétique et prononciation du français pour apprenants finnophones (Fonetica și pronunțarea limbii franceze pentru vorbitorii de limba finlandeză), versiunea 1.1.9., Universitatea din Jyväskylä (Finlanda), 2013, ISBN 978-951-39-4424-7 (accesat la 8 februarie 2019)

  Kattán-Ibarra, Juan și Pountain, Christopher J. Modern Spanish Grammar. A practical guide (Gramatică modernă a limbii spaniole. Ghid practic), ediția a II-a. Londra / New York, Routledge, 2003, ISBN 0-203-42831-5 (accesat la 8 februarie 2019)

Fonetică
Fonologie

Fonotactică


කලා සූරි දිලුප් ගබඩාමුදලිගේ යනු ශ්‍රී ලාංකික පියානෝ වාදකයෙක්, කීබෝඩ් වාදකයෙක්, තනු නිර්මාපකයෙක්, ගීත රචකයෙක් සහ නිෂ්පාදකවරයෙකි. ඔහු ශ්‍රී ලංකාවේ පරිගණක/මිඩි සංගීතයේ පුරෝගාමියා වේ.

කොළඹ රාජකීය විද්‍යාලයේ අධ්‍යාපනය ලැබූ ඔහු එහිදී රාජකීය විද්‍යාලයේ තූර්ය වාදක කණ්ඩායමේ පුරෝගාමී සාමාජිකයෙක් විය. ත්‍රිත්ව සංගීත විද්‍යාලයෙන් පියානෝ වාදනයෙන් ත්‍යාගලාභී වූ ඔහු ශ්‍රී ලංකාවේ කනිෂ්ඨ සංධ්වනි වාද්‍ය වෘන්දයේ නායකයා විය. කෙසේ වෙතත් 1979 වසරේ එයාර් ලංකා ගුවන් සේවයට ගුවන් යානා කාර්මික ශිල්පියෙකු ලෙස සම්බන්ධ වී ත්‍රිකුණාමලයේ චීන වරාය ගුවන් හමුදා විද්‍යාපීඨයේ පුහුණුව ලබා කටුනායක කොළඹ ගුවන් තොටුපළේ ගුවන් යානා තාක්ෂණවේදියෙකු ලෙස සේවය කළේ 1985 දී ඔහු ක්ෂේත්‍රයෙන් ඉවත් වන තුරුය.

ඔහු යංග් ඒෂියා ටෙලිවිෂන් (YA TV) ආරම්භයේ සිට 2003 දෙසැම්බර් දක්වා එහි සංගීත අධ්‍යක්ෂවරයා වූ අතර 2002 දී පරිගණක සංගීත තාක්ෂණ ආයතනයේ පුරෝගාමියා විය. සංගීත ක්‍ෂේත්‍රයේ ඔහුගේ දායකත්වය වෙනුවෙන් ඔහුට ශ්‍රී ලංකා රජය විසින් කලා සූරි යන නාමය පිරිනමන ලදී. ශ්‍රී ලංකාවේ බටහිර සංගීත ක්‍ෂේත්‍රයට කළ දායකත්වය වෙනුවෙන් රජය විසින් ප්‍රථම Lylie Godrich අනුස්මරණ සම්මානය ද දිලුප් වෙත පිරිනමන ලදී. 2011 දී.

බාහිර සබැඳි

 දුලිප්ගේ මුල් පිටුව
 රාවණා ගැන නොකියූ කතාව
 මුල් සංයුති සඳහා Crusader
 දුලිප්ගේ මෘදුකාංගය
 බුද්ධ වචනය පතුරුවා හැරීම
Year of birth missing (living people)
සිංහල සංගීතඥයෝ
ජීවමාන ජනයා

දිලුප් ගබඩාමුදලිගේ


ක්‍රීඩා එන්ජිමක් යනු රියල් ටයිම් (Real – time) ග්‍රැෆික්වලින් යුක්ත වූ අන්තර් ක්‍රියාකාරී යෙදුමක හෝ පරිගණක වීඩියෝ ක්‍රීඩාවක සංරචකයක් වූ හර මෘදුකාංගයකි.එය එහි දියුණු කිරීම සරළ කරන හා ක්‍රීඩා කොන්සෝල් හා ලිනක්ස් , මැක් OS X හා මයික්‍රොසොෆ්ට් වින්ඩොස් වැනි මෙහෙයුම් පද්ධති වැනි බහු වේදිකා මත ධාවනය වීමට හැකියාව ලබා දෙන තාක්ෂණික ක්‍රම සපයයි. ක්‍රීඩා එන්ජින් මගින් සාමාන්‍යයෙන් ලබා දෙන හර ක්‍රියාකාරීත්වයන්ට 2D හා 3D ග්‍රැෆික්ස් සඳහා වූ විදැහුම් එන්ජින් , භෞතික විද්‍යාත්මක එන්ජින් හෝ ගැටුම් අනාවාරකය (හා ගැටුම් ප්‍රතිචාරකය , ශබ්ද උපදේශාවලීකරණය, සජීවීකරණ, කෘත්‍රීම බුද්ධිය, විශාලගත කිරීම් , දහර ගත කිරීම (Streaming) , මතක කළමනාකරණය , ත්‍රේඩින්ග් හා දර්ශන සටහන් ඇතුළත් වේ. ක්‍රීඩා නිර්මාණය කිරීමේ ක්‍රියාවලිය විවිධ ක්‍රීඩා නිපදවීම සඳහා එකම ක්‍රීඩා එන්ජිම නැවත නැවත භාවිතය නිසා සීඝ්‍රයෙන් වාණිජකරණයට භාජනය වී ඇත.

විනෝදාශ්වාදීන්
ක්‍රීඩා එන්ජින් වැඩි දියුණු කිරීම පරිගණක විද්‍යා ශිෂ්‍යයින්, විනෝදාශ්වාදීන් ක්‍රීඩා වැඩි දියුණු කරන්නන් අතර ජනප්‍රිය ව්‍යාපෘතියකි. එයට ජ්‍යාමිතිය, වර්ණ සිද්ධාන්තය හා පරිගණනය පිළිබඳ දැඩි අන්තර් විෂය තේරුම් ගැනීමක් අත්‍යවශ්‍ය වේ. විශාල වශයෙන් දෘශ්‍ය වුවත් මෙම දියුණු කරන්නන් එය විනෝදජනක හා ප්‍රතිඵල ලැබෙන දෙයක් ලෙස සලකයි. උදාහරණ ලෙස Crystal Space  යනු ජනප්‍රිය නිදහස් හා විවෘත ප්‍රබව (Open source) බහු වේදිකා ක්‍රීඩා එංජිමකි.

සැලකිය යුතු එංජින්

DevMaster.net හි දක්වා ඇති නැවත නැවත පරීක්ෂා කරන ලද හොඳම වානිජමය එන්ජින් 10 (මෙයින් බොහෝමයක් අඩු වියදම් හා විනෝදාශ්වාදීන් විසින් භාවිතා කරන ඒවා වේ.)

සැලකිල්ලට ගත යුතු විවෘත ප්‍රබව එංජින්

දෘඩාංග වියුක්තීකරණය
බොහෝවිට ගේම් එන්ජින් තුළ වූ  3D එන්ජින් හෝ විදැහුම් පද්ධති නිපදවා ඇත්තේ GPU හි වීඩියෝ පථහි මෘදුකාංග වියුක්තීකරණය සපයන Direct 3D හෝ Open GL වැනි ග්‍රැෆික්ස් API මතය.  ක්‍රීඩාවලදී Direct X , SLD හා Open AL වැනි පහත් මට්ටමේ පුස්තකාල ද භාවිතා කරනු ලබයි. එසේ කරනුයේ ඒවා ආදාන උපකරණ (මූසිකය , යතුරු පුවරුව හා නියාමක යටිය ), ජාලපත් හා හඬපත් වැනි අනෙකුත් පරිගණක දෘඩාංගවලට දෘඩාංග - ස්වාධීන ප්‍රවේශ ලබා දෙන නිසාය. මෘදුකාංග විදැහුම්කරණය තවමත් සමහරක් ආකෘතීකරණ මෙවලම් හෝ නිශ්චල විදැහන ලද රූප සඳහා භාවිතා වේ. එසේ මෘදුකාංග විදැහුම්කරණය භාවිතා කරනුයේ රියල් ටයිම් ක්‍රියාවලියක් හරහා දෘෂ්‍ය නිරවද්‍ය බව අගය කරන විටදී (තප්පරයට රාමු ගණන ) හෝ ෂැඩර් සහය හෝ Direct 3D 10 සඳහා වින්ඩෝස් විස්ටාහි සහය වැනි පරිගණක දෘඩාංග අදාල අවශ්‍යතා සම්පූර්ණ කරන විටදීය.

දෘඩාංග ත්වරණය කළ භෞතික විද්‍යා සැකසීම හඳුන්වාදීමත් සමග COLLADA හා EAL වැනි භෞතික විද්‍යා API , විවිධ මිඩ්ල්වෙයා සපයන්නන් හා කොන්සෝල් වේදිකාවල භෞතික විද්‍යා සැපයුම් ඒකකවල මෘදුකාංග ව්‍යුක්තීකරණය සැපයීම සඳහා  භාවිතයෙහි යෙදවී තිබිණි.

ස්පීඩ්ට්‍රී ෆොරස්ට් - විදැහුම්කරණය සිදු කරන මිඩ්ල්වෙයාර්

සමහරක් සමාගම් දැන් මිඩ්ල්වෙයාර් ලෙස හඳුන්වන මෘදුකාංග පද්ධති නිර්මාණය කිරීමට විශේෂඥතාවක් දක්වයි. මිඩ්ල්වෙයාර් නිර්මාණකරුවන් ක්‍රීඩා නිර්මාණකරුවෙකුට ක්‍රීඩා නිර්මාණය කිරීම සඳහා අවශ්‍ය බොහොමයක් අවයව ඇතුළත් රෝබස්ට් මෘදුකාංග පද්ධති නිර්මාණය කිරීම මඟින් අදාල අරමුණු කලින් ඉටු කර ගැනීමට යත්න දරයි. බොහොමයක් මිඩ්ල්වෙයාර් වැඩසටහන් ග්‍රැෆික්, හඬ, භෞතික විද්‍යාව හා AI ශ්‍රිත වැනි ඒවායේ දියුණුව පහසු කරන පහසුකම් සලසයි. Gamebryo හා RenderWare යනු එලෙස බහුලව භාවිතා වන මිඩ්ල්‍වෙයාර් වැඩසටහන් 2කි.

සමහරක් මිඩ්ල්වෙයාර් වැඩසටහන් එක් දෙයක් පමණක් සිදු කරන මුත් සාමාන්‍ය එන්ජන්වලට වඩා විශ්වාසදායී ලෙස ඒවා සිදු කරයි. උදාහරණ ලෙස ස්පීඩ්ට්‍රී The Elder Scrolls IV : Oblivion පරිගණක ක්‍රීඩාවේ තාත්වික වෘක්ෂ හා ගස් වැල් විදැහීමට යොදා ගන්නා ලදී.

ක්‍රියාත්මක වීමේ උප පද්ධති සපයන බහුලව භාවිතා වන පැකේජ දෙකක හැවොක් හා RAD ක්‍රීඩා මෙවලම් පද්ධති කිහිපයක් ඇතුළත් වේ. හැවොක් රොබස්ට් භෞතික විද්‍යාත්මක අනුහුරුකරණ පද්ධති සපයන අතර RAD ක්‍රීඩා මෙවලම් වීඩියෝ විදැහීම, දෘශ්‍ය ධාවනය කිරීම් හා 3D විදැහීම් සඳහා පද්ධති දියුණු කරයි.

සමහරක් මිඩ්ල්වෙයාර්වල සම්පූර්ණ ප්‍රභව කේත අඩංගු වන අතර අනෙක්වා සම්පාදනය කරන ලද ද්වීමය පුස්තකාල සඳහා API පරිශීලක සැපයීම පමණක් සිදු කරයි. සමහරක් මිඩ්ල්වෙයාර් වැඩසටහන් දෙවිදියටම බලපත්‍රගත කර ඇති අතර සාමාන්‍යයෙන් සිදු කරන්නේ වැඩි ගාස්තුවකට මුළු ප්‍රභව කේතයට බලපත්‍රගත කිරීමයි.

MMOG මිඩ්ල්වෙයාර්

අති විශාල බහු ක්‍රීඩක සබැඳි (on line) ක්‍රීඩා සඳහා වූ මිඩ්ල්වෙයාර් තනි ක්‍රීඩක වී‍ඩියෝ ක්‍රීඩා සඳහා වූ ඒවාට වඩා සංකීර්ණ වේ. කෙසේ නමුත් MMOG වල වැඩි වන ජනප්‍රියත්වය, එවැනි මිඩ්ල්වෙයාර් පැකේජවල ඉදිරියට නෙරා ගිය වර්ධනයකි. විකිණීම මත පදනම්ව ස්ථායී විසඳුම් කිහිපයක් පහත දැක්වේ.

FPS (First Person Shooter) වීඩියෝ ක්‍රීඩා එන්ජින්

වීඩියෝ ක්‍රීඩා එන්ජින් අතර වඩාත් ප්‍රචලිත උපකාණ්ඩයක් ලෙස "තමා විසින් වෙඩිතබන" (FPS) ආකාරයේ ත්‍රිමාන වීඩියෝ ක්‍රීඩා එන්ජින් හැදින් විය හැක. FPS වීඩියෝ ක්‍රීඩාවන් හිදි  මානව පරිමාණයන් තුළ දෘෂ්‍ය ගුණාත්මක බව සම්බන්ධ ඉතා වැදගත් වැඩි දියුණු කිරීම් සිදු වේ.  ගුවන් යානයක් පැදවීම හෝ රථවාහන පැදවීම සම්බන්ධ වීඩියෝ ක්‍රීඩා සහ තත්කාලීන උපාය මාර්ගික වීඩියෝ ක්‍රීඩා විශාල පරිමාණයන්ට අදාලව වඩාත් තාත්වික ස්වභාවයක් ලබා දෙන අතරතුර FPS වීඩියෝ ක්‍රීඩා වඩාත් කුඩා මානව පරිමාණ පරිගණක රූප නිර්මාණයන් අතර ඉදිරියෙන්ම පිහිටයි.

වීඩියෝ ක්‍රීඩා තුළ දැක ගත හැකි FPS රූප නිර්මාණ එන්ජින් වැඩි දියුණුවීම ප්‍රධාන වශයෙන් ක්‍රමානුකූල තාක්ෂණික වැඩිදියුණු වීම් සහ ඇතැම් නව්‍ය නිර්මාණ ලෙසට කොටස් කල හැක. නිෂ්චිත වීඩියෝ ක්‍රීඩා එන්ජින් පරම් පරාවන් අර්ථ දැක්වීම සම්බන්ධයෙන් සිදු කරන උත්සාහයන් හේතුවෙන් නව්‍ය වීඩියෝ ක්‍රීඩා එන්ජිමක් සහ පැරණි වීඩියෝ ක්‍රීඩා එන්ජිමක අතිශය වැඩි දියුණු කරන ලද ආකාරයක් වෙන් කොට හඳුනා ගැනීමේදී අභිමත පරිදි තෝරා ගැනීම් සිදු කෙරෙයි.

වීඩියෝ ක්‍රීඩා එන්ජින් තුළ පැරණි මෙන්ම නව තාක්ෂණයන් ද අන්තර්ගත වන හෙයින් ඒවා වර්ගිකරණය සංකිර්ණ ක්‍රියාවලියකි. කිසියම් වසරක වීඩියෝ ක්‍රීඩාවක අඩංගු කිසියම් දියුණු ක්‍රම වේදයක් ලෙස සැලකෙන තාක්ෂණයක් ඊළඟ වසරේදී කිසියම් සම්මත උපාංගයක් බවට පත්වේ. පැරණි පරම්පරාවන් සහ නව උපක්‍රමයන් අන්තර්ගත කොට  වීඩියෝ ක්‍රීඩා නිර්මාණය සාමාන්‍ය ක්‍රමයයි. උදාහරණයක් ලෙස 1998 වසරේ නිකුත් වු Jurassic Park : Trespasser වීඩියෝ ක්‍රීඩාව FPS වීඩියෝ ක්‍රීඩා‍සදහා භෞතික විද්‍යාව හදුන්වාදෙන ලදී. කෙසේ නමුත් 2002 වස‍ර පමණ වන තුරු  මෙය පොදු අංගයක් බවට පත් නොවීය. 2001 වසරේ නිකුත් වු Red Faction විඩියෝ ක්‍රීඩාව විනාශ කල හැකි බිත්ති සහ පොළව්‍සහිතව නිර්මාණය කර තිබු අතර වසර ගණනාවකට පසුව ද මෙය පොදු උපාංගයක් බවට පත්ව නැත. (උදා - 2004 වසරේ නිකුත් වු Unreal Tournament වීඩියෝ ක්‍රීඩාව තුළ විනාශ කළ නොහැකි වස්තූන් අන්තර්ගත නොවේ. 1998 වසරේ නිකුත් වු Battlezone වීඩියෝ ක්‍රීඩාව තුළ සහ 1999 වසරේ නිකුත් වු  Battlezone II Combat Commander වීඩියෝ ක්‍රීඩාව තුළ සාමාන්‍ය FPS අන්තර්ගතයට අමතරව වාහන ආධාරයෙන් යුධ වැදීම ද අන්තර්ගත විය. කෙසේ නමුත් මෙය ප්‍රධාන ප්‍රවාහයට එක් වීමට තවත් කාලයක් ගත විය. වාහන භාවිතයෙන් යුධ වැදීම තමා විසින්ම වෙඩි තැබීම සමග එක් කර නියමාකාරයෙන් නිර්මාණය කල වීඩියෝ ක්‍රීඩා අතරට Tribes 2, Halo Combat Evolved සහ Unreal Tournament 2004 යන ක්‍රීඩා අයත්වෙයි.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/3D_engine

ක්‍රීඩා එන්ජින්


Die Nationalstraße 206 (), chin. Abk. G206, ist eine 2.375 km lange, in Nord-Süd-Richtung verlaufende Fernstraße im Osten Chinas in den Provinzen Shandong, Jiangsu, Anhui, Jiangxi und Guangdong. Sie führt von der Küstenstadt Yantai über Laizhou, Linyi und Xuzhou in die Metropole Hefei. Von dort führt sie weiter über Anqing, Yingtan, Shicheng, Meizhou, Jieyang und Huizhou in die Küstenmetropole Shantou.

Weblinks

Offizielle Webseite des chinesischen Verkehrsministeriums

Nationalstraße in der Volksrepublik China
Nationalstrasse China206
Straße in Shandong
Straße in Jiangsu
Straße in Anhui
Straße in Zhejiang
Straße in Jiangxi
Straße in Guangdong

Nationalstraße 206 (China)


Atlantis; Palm Beach County, Florida, ABD'de bulunan bir şehir. 2000 nüfus sayımında nüfusu 2.005 kişi olarak belirlenmiştir. 2005 ABD nüfus tahminlerine göre nüfusu 2.142 kişidir.

Coğrafya

Atlantis  (26.593296, -80.104531) koordinatlarındadır.

ABD Nüfus Bürosuna göre şehrin toplam alanı 3.7 km²'dir

Palm Beach County'deki şehirler
Planlı şehirler
1959'da Amerika Birleşik Devletleri'nde kurulan oluşumlar
1959'da kurulan yerleşim birimleri

Atlantis, Florida


Open-source journalism, a close cousin to citizen journalism or participatory journalism, is a term coined in the title of a 1999 article by Andrew Leonard of Salon.com. Although the term was not actually used in the body text of Leonard's article, the headline encapsulated a collaboration between users of the internet technology blog Slashdot and a writer for Jane's Intelligence Review. The writer, Johan J. Ingles-le Nobel, had solicited feedback on a story about cyberterrorism from Slashdot readers, and then re-wrote his story based on that feedback and compensated the Slashdot writers whose information and words he used.

This early usage of the phrase clearly implied the paid use, by a mainstream journalist, of copyright-protected posts made in a public online forum. It thus referred to the standard journalistic techniques of news gathering and fact checking, and reflected a similar term—open-source intelligence—that was in use from 1992 in military intelligence circles.

The meaning of the term has since changed and broadened, and it is now commonly used to describe forms of innovative publishing of online journalism, rather than the sourcing of news stories by a professional journalist.

The term open-source journalism is often used to describe a spectrum on online publications: from various forms of semi-participatory online community journalism (as exemplified by projects such as the copyright newspaper NorthWest Voice), through to genuine open-source news publications (such as the Spanish 20 minutos, and Wikinews).

A relatively new development is the use of convergent polls, allowing editorials and opinions to be submitted and voted on. Over time, the poll converges on the most broadly accepted editorials and opinions. Examples of this are Opinionrepublic.com and Digg. Scholars are also experimenting with the process of journalism itself, such as open-sourcing the story skeletons that journalists build.

Usage
At first sight, it would appear to many that blogs fit within the current meaning of open-source journalism. Yet the term's use of open source clearly currently implies the meaning as given to it by the open-source software movement; where the source code of programs is published openly to allow anyone to locate and fix mistakes or add new functions. Anyone may also freely take and re-use that source code to create new works, within set license parameters.

Given certain legal traditions of copyright, blogs may not be open source in the sense that one is prohibited from taking the blogger's words or visitor comments and re-using them in another form without breaching the author's copyright or making payment. However, many blogs draw on such material through quotations (often with links to the original material), and follow guidelines more comparable to research than media production.

Creative Commons is a licensing arrangement that is useful as a legal workaround for such an inherent structural dilemma intrinsic to blogging, and its fruition is manifest in the common practices of referencing another published article, image or piece of information via a hyperlink. Insofar as blog works can explicitly inform readers and other participants of the "openness" of their text via Creative Commons, they not only publish openly, but allow anyone to locate, critique, summarize etc. their works.

Wiki journalism
Wiki journalism is a form of participatory journalism or crowdsourcing, which uses wiki technology to facilitate collaboration between users. It is a kind of collaborative journalism.  The largest example of wiki journalism is Wikinews. According to Paul Bradshaw, there are five broad types of wiki journalism: second draft wiki journalism, a 'second stage' piece of journalism, during which readers can edit an article produced in-house; crowdsourcing wiki journalism, a means of covering material which could not have been produced in-house (probably for logistical reasons), but which becomes possible through wiki technology; supplementary wiki journalism, creating a supplement to a piece of original journalism, e.g. a tab to a story that says "Create a wiki for related stories"; open wiki journalism, in which a wiki is created as an open space, whose subject matter is decided by the user, and where material may be produced that would not otherwise have been commissioned; and logistical wiki journalism, involving a wiki limited to in-house contributors which enables multiple authorship, and may also facilitate transparency, and/or an
ongoing nature.

Examples
Wikinews was launched in 2004 as an attempt to build an entire news operation on wiki technology. Where Wikinews – and indeed Wikipedia – has been most successful, however, is in covering large news events involving large numbers of people, such as Hurricane Katrina and the Virginia Tech shooting, where first-hand experience, or the availability of first-hand accounts, forms a larger part of the entry, and where the wealth of reportage makes a central "clearing house" valuable. Thelwall & Stuart identify Wikinews and Wikipedia as becoming particularly important during crises such as Hurricane Katrina, which "precipitate discussions or mentions of new technology in blogspace."

Mike Yamamoto notes that "In times of emergency, wikis are quickly being recognized as important gathering spots not only for news accounts but also for the exchange of resources, safety bulletins, missing-person reports and other vital information, as well as a meeting place for virtual support groups." He sees the need for community as the driving force behind this.

In June 2005, the Los Angeles Times decided to experiment with a "wikitorial" on the Iraq War, publishing their own editorial online but inviting readers to "rewrite" it using wiki technology. The experiment received broad coverage both before and after launch in both the mainstream media and the blogosphere. In editorial terms, the experiment was generally recognised as a failure.

In September 2005, Esquire used Wikipedia itself to "wiki" an article about Wikipedia by AJ Jacobs. The draft called on users to help Jacobs improve the article, with the intention of printing "before" and "after" versions of the piece in the printed magazine. He included some intentional mistakes to make the experiment "a little more interesting". The article received 224 edits in the first 24 hours, rising to 373 by 48 hours, and over 500 before further editing was suspended so the article could be printed.

In 2006, Wired also experimented with an article about wikis. When writer Ryan Singel submitted the 1,000-word draft to his editor, "instead of paring the story down to a readable 800 words, we posted it as-is to a SocialText-hosted wiki on 29 August, and announced it was open to editing by anyone willing to register." When the experiment closed, Singel noted that "there were 348 edits of the main story, 21 suggested headlines and 39 edits of the discussion pages. Thirty hyperlinks were added to the 20 in the original story." He continued that "one user didn't like the quotes I used from Ward Cunningham, the father of wiki software, so I instead posted a large portion of my notes from my interview on the site, so the community could choose a better one." Singel felt that the final story was "more accurate and more representative of how wikis are used" but not a better story than would have otherwise been produced:
"The edits over the week lack some of the narrative flow that a Wired News piece usually contains. The transitions seem a bit choppy, there are too many mentions of companies, and too much dry explication of how wikis work.

"It feels more like a primer than a story to me."

However, continued Singel, that didn't make the experiment a failure, and he felt the story "clearly tapped into a community that wants to make news stories better ... Hopefully, we'll continue to experiment to find ways to involve that community more."

In April 2010, the Wahoo Newspaper partnered with WikiCity Guides to extend its audience and local reach. "With this partnership, the Wahoo Newspaper provides a useful tool to connect with our readers, and for our readers to connect with one another to promote and spotlight everything Wahoo has to offer," said Wahoo Newspaper Publisher Shon Barenklau. Despite relatively little traffic as compared to its large scale, WikiCity Guides is recognized as the largest wiki in the world with over 13 million active pages.

Literature on wiki journalism
Andrew Lih places wikis within the larger category of participatory journalism, which also includes blogs, citizen journalism models such as OhMyNews and peer-to-peer publishing models such as Slashdot, and which, he argues "uniquely addresses an historic 'knowledge gap' – the general lack of content sources for the period between when the news is published and the history books are written."

Participatory journalism, he argues, "has recast online journalism not as simply reporting or publishing, but as a lifecycle, where software is crafted, users are empowered, journalistic content is created and the process repeats improves upon itself."

Francisco identifies wikis as a 'next step' in participatory journalism: "Blogs helped individuals publish and express themselves. Social networks allowed those disparate bloggers to be found and connected. Wikis are the platforms to help those who found one another be able to collaborate and build together."

Advantages
A Wiki can serve as the collective truth of the event, portraying the hundreds of viewpoints and without taxing any one journalist with uncovering whatever represents the objective truth in the circumstance.

Wikis allow news operations to effectively cover issues on which there is a range of opinion so broad that it would be difficult, if not impossible, to summarise effectively in one article alone. Examples might include local transport problems, experiences of a large event such as a music festival or protest march, guides to local restaurants or shops, or advice. The Wikivoyage site is one such example, "A worldwide travel guide written entirely by contributors who either live in the place they're covering or have spent enough time there to post relevant information."

Organisations willing to open up wikis to their audience completely may also find a way of identifying their communities' concerns: Wikipedia, for instance, notes Eva Dominguez "reflects which knowledge is most shared, given that both the content and the proposals for entries are made by the users themselves."

Internally, wikis also allow news operations to coordinate and manage a complex story which involves a number of reporters: journalists are able to collaborate by editing a single webpage that all have access to. News organisations interested in transparency might also publish the wiki 'live' as it develops, while the discussion space which accompanies each entry also has the potential to create a productive dialogue with users.

There are also clear economic and competitive advantages to allowing users to create articles. With the growth of low-cost micropublishing facilitated by the internet and blogging software in particular, and the convergence-fuelled entry into the online news market by both broadcasters and publishers, news organisations face increased competition from all sides. At the same time, print and broadcast advertising revenue is falling while competition for online advertising revenue is fierce and concentrated on a few major players: in the US, for instance, according to Jeffrey Rayport 99 percent of gross advertising money 2006 went to the top 10 websites.

Wikis offer a way for news websites to increase their reach, while also increasing the time that users spend on their website, a key factor in attracting advertisers. And, according to Dan Gillmor, "When [a wiki] works right, it engenders a community – and a community that has the right tools can take care of itself". A useful side-effect of community for a news organisation is reader loyalty.

Andrew Lih notes the importance of the "spirit of the open source movement" (2004b p6) in its development, and the way that wikis function primarily as "social software – acting to foster communication and collaboration with other users." Specifically, Lih attributes the success of the wiki model to four basic features: user friendly formatting; structure by convention, not enforced by software; "soft" security and ubiquitous access; and wikis transparency and edit history feature.

Student-run wikis provide opportunities to integrate learning by doing into a journalism education program.

Disadvantages
Shane Richmond identifies two obstacles that could slow down the adoption of news wikis – inaccuracy and vandalism:
 "vandalism remains the biggest obstacle I can see to mainstream media's adoption of wikis, particularly in the UK, where one libellous remark could lead to the publisher of the wiki being sued, rather than the author of the libel."
 "Meanwhile, the question of authority is the biggest obstacle to acceptance by a mainstream audience."

Writing in 2004, Lih also identified authority as an issue for Wikipedia: "While Wikipedia has recorded impressive accomplishments in three years, its articles have a mixed degree of quality because they are, by design, always in flux, and always editable. That reason alone makes people wary of its content."

Dan Gillmor puts it another way: "When vandals learn than someone will repair their damage within minutes, and therefore prevent the damage from being visible to the world, the bad guys tend to give up and move along to more vulnerable places." (2004, p. 149)

Attempts to address the security issue vary. Wikipedia's own entry on wikis again explains:

"For instance, some wikis allow unregistered users known as "IP addresses" to edit content, whilst others limit this function to just registered users. What most wikis do is allow IP editing, but privilege registered users with some extra functions to lend them a hand in editing; on most wikis, becoming a registered user is very simple and can be done in seconds, but detains the user from using the new editing functions until either some time passes, as in the English Wikipedia, where registered users must wait for three days after creating an account in order to gain access to the new tool, or until several constructive edits have been made in order to prove the user's trustworthiness and usefulness on the system, as in the Portuguese Wikipedia, where users require at least 15 constructive edits before authorization to use the added tools. Basically, "closed up" wikis are more secure and reliable but grow slowly, whilst more open wikis grow at a steady rate but result in being an easy target for vandalism."

Walsh (2007) quotes online media consultant Nico Macdonald on the importance of asking people to identify themselves:

"The key is the user's identity within the space – a picture of a person next to their post, their full name, a short bio and a link to their space online."

"A real community has, as New Labour would say, rights and responsibilities. You have to be accountable for yourself. Online, you only have the 'right' to express yourself. Online communities are not communities in a real sense – they're slightly delinquent. They allow or encourage delinquency."

Walsh (2007) argues that "Even if you don't plan on moderating a community, it's a good idea to have an editorial presence, to pop in and respond to users' questions and complaints. Apart from giving users the sense that they matter – and they really should – it also means that if you do have to take drastic measures and curtail (or even remove) a discussion or thread, it won't seem quite so much like the egregious action of some deus ex machina."

Ryan Singel of Wired also feels there is a need for an editorial presence, but for narrative reasons: "in storytelling, there's still a place for a mediator who knows when to subsume a detail for the sake of the story, and is accustomed to balancing the competing claims and interests of companies and people represented in a story."

'Edit wars' are another problem in wikis, where contributors continually overwrite each other's contributions due to a difference of opinion. The worst cases, notes Lih, "may require intervention by other community members to help mediate and arbitrate".

Eva Dominguez recognises the potential of wikis, but also the legal responsibilities that publishers must answer to: "The greater potential of the Internet to carry out better journalism stems from this collaboration, in which the users share and correct data, sources and facts that the journalist may not have easy access to or knowledge of. But the media, which have the ultimate responsibility for what is published, must always be able to verify everything. For example, in the case of third-party quotes included by collaborating users, the journalist must also check that they are true."

One of the biggest disadvantages may be readers' lack of awareness of what a wiki even is: only 2% of Internet users even know what a wiki is, according to a Harris Interactive poll (Francisco, 2006).

American columnist Bambi Francisco argues that it is only a matter of time before more professional publishers and producers begin to experiment with using "wiki-styled ways of creating content" in the same way as they have picked up on blogs.

The Telegraph's Web News Editor, Shane Richmond, wrote: "Unusually, it may be business people who bring wikis into the mainstream. That will prepare the ground for media experiments with wikis [and] I think it's a safe bet that a British media company will try a wiki before the end of the year."

Richmond added that The Telegraph was planning an internal wiki as a precursor to public experiments with the technology. "Once we have a feel for the technology, we will look into a public wiki, perhaps towards the end of the year [2007]."

See also

 Civic journalism
 Citizen journalism
 Collaborative writing
 Indymedia
 Kuro5hin, a blog with an open peer review process
 History Commons
 Open publishing
 Peer review

References

Bibliography
Gillmor, Dan (2004) "We The Media", O'Reilly Media
Lih, Andrew. "The Foundations of Participatory Journalism and the Wikipedia Project". Conference paper for the Association for Education in Journalism and Mass Communications Communication Technology and Policy Division, Toronto, Canada, 7 August 2004.
Thelwall, Mike and Stuart, David. "RUOK? Blogging Communication Technologies During Crises". Journal of Computer-Mediated Communication, 2007, p523–548
Walsh, Jason. "Build the perfect web community". .net Magazine, p39–43, no.165, August 2007

External links
 Open Source Journalism: Journalism as a network

Online journalism
Citizen journalism
Technology in society
Citizen media
Types of journalism

Open-source journalism


مَدَلِين (من : Metellinum، وهي حاليا ب: Medellín) هي إحدى مدن وبلديات مقاطعة بطليوس بمنطقة إكستريمادورا في غرب إسبانيا. بلغ عدد سكانها 2.378 نسمة وفقاً لإحصائية عام 2002.

أعلام
 إرنان كورتيس

المراجع

أماكن مأهولة أسست في القرن 1 ق م
أماكن مأهولة في بطليوس
بلديات بطليوس
مستعمرات رومانية

مدلين (إسبانيا)


O Uruguai está programado para competir nos Jogos Pan-Americanos de 2023 em Santiago, no Chile, de 20 de outubro a 5 de novembro de 2023. Será a 19.ª aparição do Uruguai nos Jogos Pan-Americanos, tendo participado de todas as edições desde a estreia dos Jogos, em 1951.

Atletas
Abaixo está a lista do número de atletas (por gênero) participando dos jogos por esporte/disciplina.

Basquetebol

3x3

Masculino

O Uruguai qualificou uma equipe masculina (de 4 atletas) após terminar entre as seis melhores nações do ranking mundial de 3x3 da FIBA, não qualificadas previamente.

Sumário

Feminino

O Uruguai qualificou uma equipe feminina (de 4 atletas) após terminar entre as seis melhores nações do ranking mundial de 3x3 da FIBA, não qualificadas previamente.

Sumário

Boxe

O Uruguai qualificou dois boxeadores (um homem e uma mulher) após atingir a final dos Jogos Sul-Americanos de 2022.

Masculino

Feminino

Canoagem

Velocidade
O Uruguai qualificou um total de três canoístas de velocidade (três homens).

Masculino

Caratê

O Uruguai qualificou uma equipe de dois caratecas masculinos nos Jogos Sul-Americanos de 2022.

Kumite

Ciclismo

O Uruguai qualificou 4 ciclistas (3 homens e 1 mulher).

Estrada

Futebol

Masculino

O Uruguai qualificou uma equipe masculina (de 18 atletas) com duas rodadas de antecedência da final do Campeonato Sul-Americano de Futebol Sub-20 de 2023.

Sumário

Handebol

Masculino

O Uruguai qualificou uma equipe masculina (de 14 atletas) após terminar como a segunda melhor equipe ainda não classificada nos Jogos Sul-Americanos de 2022.

Sumário

Hipismo

O Uruguai qualificou uma equipe de 10 ginetes (dois no Adestramento, quatro no CCE e quatro nos Saltos).

Adestramento

CCE

Saltos

Hóquei sobre grama

Feminino

O Uruguai qualificou uma equipe feminina (de 16 atletas) após terminar em 5º na Copa Pan-Americana de 2022.

Sumário

Levantamento de peso

O Uruguai qualificou quatro halterofilistas (dois homens e duas mulheres).

Natação artística

O Uruguai qualificou uma equipe de duas nadadoras artísticas durante os Jogos Sul-Americanos de 2022.

Patinação sobre rodas

Artística
O Uruguai qualificou uma mulher na patinação artística.

Skate
O Uruguai qualificou uma skatista feminina através do Ranking Olímpico Mundial.

Feminino

Pelota basca

O Uruguai qualificou uma equipe de sete atletas (três homens e quatro mulheres) através do Torneio Pan-Americano de Pelota Basca de 2023.

Masculino

Feminino

Pentatlo moderno

O Uruguai qualificou dois pentatletas (um homem e uma mulher).

Remo

O Uruguai qualificou 17 remadores (dez homens e sete mulheres).

Masculino

Feminino

Misto

Rugby sevens

Masculino

O Uruguai qualificou uma equipe masculina (de 12 atletas) após terminar em terceiro nos Jogos Sul-Americanos de 2022.

Sumário

Surfe

O Uruguai qualificou dois surfistas masculinos.

Artístico

Corrida

Taekwondo

O Uruguai qualificou um atleta masculino para eventos de Kyorugi durante o Torneio Classificatório para os Jogos Pan-Americanos.

Kyorugi
Masculino

Tiro esportivo

O Uruguai qualificou um atirador esportivo no Campeonato das Américas de Tiro de 2022.

Masculino
Espingarda

Vela

O Uruguai qualificou 4 barcos para um total de 6 velejadores.

Masculino

Feminino

Misto

Ver também
Uruguai nos Jogos Olímpicos de Verão de 2024

Países nos Jogos Pan-Americanos de 2023
2023

Uruguai nos Jogos Pan-Americanos de 2023


Biserica "Adormirea Maicii Domnului" este un monument istoric aflat pe teritoriul satului Chitid, comuna Boșorod. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 88485.03.

Istoric și trăsături
Lăcaș de cult din piatră, de plan dreptunghiular, cu absida semicirculară nedecroșată, rezultat al mai multor etape constructive diferite. Deși tradiția îi fixează începuturile în anul 1470, din acea ctitorie cnezială medievală nu par să fi ajuns până la noi decât - eventual - părți din navă și din turnul-clopotniță robust; alungirea lăcașului spre răsărit și reconstrucția părții superioare a clopotniței aparțin secolului al XVIII-lea.  Biserica a fost împodobită iconografic în anul 2005, de pictorul Lucian Mara din Deva.

Bibliografie
 Florin Dobrei - Tezaur hunedorean. Bisericile ortodoxe monument istoric (Editura Episcopei Devei și Hunedoarei, 2014)

Note

Monumente istorice din județul Hunedoara
Biserici din județul Hunedoara
Biserici din secolul al XVIII-lea din România

Biserica Adormirea Maicii Domnului din Chitid


Golden Sixty () est un cheval de course pur-sang anglais, né en 2015, spécialiste des courses de plat. Il est l'un des plus grands champions de l'histoire des courses à Hong Kong et le cheval ayant remporté le plus de gains dans l'histoire des courses mondiales.

Carrière de courses
Né en Australie, Golden Sixty est acquis yearling pour AS$  avant de repasser sur le ring dix mois plus tard, en Nouvelle-Zélande cette fois, où il est acquis pour NZ$  par le hongkongais Stanley Chan Ka Leung. Il est castré et envoyé à l'entraînement chez Francis Lui, qui le fait débuter dans un handicap fin mars 2019 sur l'hippodrome de Sha Tin, le seul qu'il fréquentera durant toute sa carrière. D'emblée, Golden Sixty s'avère un compétiteur hors du commun, souvent pénalisé par des départs moyens, parfois englué dans le peloton, mais toujours capable d'éteindre ses rivaux par la puissance de son accélération et de son finish. Il ainsi remporte ses trois premières courses avant d'échouer radicalement pour sa dernière sortie de la saison (qui, dans l'hémisphère sud, s'achève à l'été). Ce sera la seule défaite de sa carrière. En septembre 2019, reprend le cours de ses victoires dans des handicaps avant de se frotter pour la première fois, le 1er janvier 2020, au niveau des groupes dans la Chinese Club Challenge Cup, un groupe 3 qu'il remporte brillamment. Ensuite, il enchaîne avec la triple couronne hongkongaise (qui a la particularité d'être réservée aux 4 ans) : le Classic Mile, la Classic Cup et enfin le Hong Kong Derby. Il devient le deuxième cheval à empocher les trois courses après Rapper Dragon en 2017. Après la trêve estivale, Golden Sixty effectue sa rentrée en septembre 2020 dans la Celebration Cup (Gr.3), véritable chasse gardée du plus fameux cheval hongkongais, Beauty Generation, qui a remporté les trois dernières éditions. Mais Beauty Generation, désormais âgé de 8 ans, est sur la descendante tandis que Golden Sixty s'affirme comme le meilleur cheval de la péninsule. Et l'aîné s'incline une première fois devant son cadet, terminant deuxième dead-heat Et une deuxième fois en octobre, dans le Sha Tin Trophy (Gr.2).Quasiment invaincu et incontestable numéro 1 à Hong Kong, Golden Sixty doit encore prouver son talent dans une course internationale. Ce sera le Hong Kong Mile, dans lequel Beauty Generation fait ses adieux à la compétition. Et comme à son habitude, il fait parler sa faculté d'accélération pour régler un peloton dans lequel on trouve le tenant du titre, le Japonais Admire Mars (troisième), Beauty Generation (cinquième) et les Européens Order of Australia, récent vainqueur surprise de la Breeders' Cup Mile, et Romanised, lauréat l'an passé du Jacques Le Marois. Sa performance lui vaut un rating de 124, le dixième rating mondial de l'année. Golden Sixty semble invincible. Il enchaîne avec trois groupe 1, la Steward's Cup, la Hong Kong Gold Cup et le Champions Mile avant de prendre un long repos, auréolé d'un titre de cheval de l'année à Hong Kong.

Golden Sixty effectue une rentrée tardive, fin novembre 2021, synonyme de victoire dans le Jockey Club Mile (Gr.2), puis réussit le doublé dans le Hong Kong Mile, malgré une seule course dans les jambes, et pousse son rating à 125. Désormais titulaire de huit victoires de groupe 1, invaincu depuis deux ans et demi et 16 courses, il s'est approprié tous les records des deux légendes hongkongaises Silent Witness et Beauty Generation : record de gains (il approche les 100 millions de dollars hongkongais), record de victoires sur la péninsule (19), record de groupe 1. Reste à gagner une deuxième Stewards' Cup pour déposséder Silent Witness de son record de victoires consécutives (17). C'est raté. Piégé à la corde durant le parcours, il trouve finalement le jour et fond sur le vieux briscard Waikulu, qui avait battu Beauty Generation dans cette même épreuve deux ans plus tôt, mais trop tard, il échoue à sa hanche. Et rebelote ensuite, dans la Hong Kong Gold Cup, sur un terrain il est vrai peu à sa convenance, à l'issue d'un mauvais parcours et sur une distance qui représente le bout du monde pour lui. Après ces deux défaites consécutives (une première dans sa carrière), Golden Sixty reprend sa marche en avant avec des victoires dans le Chairman's Trophy, où il prend sa revanche sur Russian Emperor qui l'avait défait un mois plus tôt et dans la Hong Kong Gold Cup, et conclut sa saison en conservant son titre dans le Champions Mile devant California Spangle.

Fin 2022, à 7 ans, Golden Sixty reprend son bâton de pèlerin et entame sa septième saison par un succès, le troisième, dans le Jockey Club Mile, face à son nouveau rival, California Spangle. Mais ce dernier semble bien décidé à contester sa souveraineté, et le prive d'un triplé dans le Hong Kong Mile. Les challengers s'accumulent. Maintenant, c'est Romantic Warrior qui toque à la porte : il a gagné le Hong Kong Derby devant California Spangle en mars et enquillé trois victoires depuis, dont la Hong Kong Cup, avec brio. Mais dans la Steward's Cup Golden Sixty repousse les impétrants, il s'impose devant Romantic Warrior et California Spangle. Et, ne voulant rien céder, défait à nouveau le premier nommé dans la Gold Cup, d'une tête. Sa troisième victoire dans le Champions Mile, fin avril, lui permet d'obtenir un troisième titre de cheval de l'année consécutif (un record), et de devenir, avec près de 148 millions de dollars hongkongais de gains (soit environ 17 millions d'euros), le cheval le plus riche de l'histoire des courses mondiales, surpassant Winx, l'Australienne aux 25 groupe 1.

Résumé de carrière

Origines
Golden Sixty est un fils de l'Américain Medaglia d'Oro, remarquable compétiteur ayant accumulé près de 6 millions de dollars de gains. Vainqueur de plusieurs groupe 1 pour chevaux d'âge (dont les Travers Stakes), il a terminé  des Belmont Stakes et  du Kentucky Derby, deuxième de la Dubaï World Cup et de la Breeders' Cup Classic en 2002 et 2003. Il est devenu un grand étalon, père de près de 30 vainqueurs de groupe 1, notamment les grandes championnes américaines Songbird et Rachel Alexandra. Son prix de saillie a logiquement connu une forte inflation, puisqu'il était tarifé $  à ses débuts, avant d'être acquis en 2009 par les haras de Cheikh Mohammed, où il stationne aujourd'hui. Tarifé à $  puis $  la saillie, il propose ses services à $  par la suite.

Sa mère, Gaudeamus, ne manquait pas de talent. Acquise yearling aux États-Unis pour $  par Jim Bolger, elle s'adjugea les Debutante Stakes (Gr.2) au Curragh en 2006, avant d'être vendue poulinière en Australie où elle a donné un autre produit blacktype, Rainbow Connection (Choisir), placé de groupe 3. Gaudeamus est issue d'une grande famille de l'élevage Niarchos, puisque sa grand-mère Konafa, deuxième des 1000 Guinées en 1976, est aussi, via sa fille Koryeva, exceptionnelle poulinière, celle des champions Bosra Sham (par Woodman, lauréate des 1000 Guinées, des Champion Stakes et du Fillies' Mile) et Hector Protector (par Woodman lui aussi, vainqueur de cinq groupe 1 à 2 et 3 ans : Prix Morny, Prix de la Salamandre, Grand Criterium, Poule d'Essai des Poulains, Prix Jacques Le Marois), et aussi de Shanghai (Procida), qui gagna une Poule d'Essai des Poulains. Grande famille, qui descend d'une jument anglaise, Queen's Statute, acquise dans les années 50 par le grand éleveur canadien E.P. Taylor, et d'où ressortent une multitude de champion, parmi lesquels Lammtarra, Pour Moi, Brief Truce ou encore Modern Games.

Pedigree

Références

Cheval de course
Animal né en 2015
Cheval de course né en 2015
Animal né en Australie
Famille 22-b

Golden Sixty


Eridocentrum (lat. × Aeridocentrum), umjetni hibridni rod iz porodice kaćunovki. Formula mu je Aerides × Ascocentrum.

Izvori

Kaćunovke

Eridocentrum


يوهان تسركليه، كونت تيلي (نيفيل، فبراير 1559 - إنغولشتادت، 30 أبريل 1632) ، المعروف باسم الراهب المدرع، كان قائد (فيلد ماريشال) القوات الكاثوليكية خلال المراحل المبكرة الحرب الأعوام الثلاثين '، حقق خلالها سلسلة ملفتة من الانتصارات ضد القوات البوهيمي و البروتستانتية و الدانماركية، قبل أن يهزم ويقتل على يد القوات السويدية تحت قيادة غوستاف الثاني أدولف ملك السويد. كان إلى جانب ألبرشت فون فالنشتاين أحد قائدي هيئة أركان قوات الإمبراطورية الرومانية المقدسة ، أحدا أشهر قادة الكاثوليك بالحرب.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من دوقية برابنت
أفراد عسكريون في حرب الثلاثين عاما
أفراد عسكريون هولنديون قتلوا في عمليات قتالية
تاريخ بافاريا
جنرالات إسبان
شخصيات حرب الثلاثون عاما
مواليد 1559
نبالة فلمنكية
نبلاء ألمان
هولنديون في القرن 16
هولنديون في القرن 17
وفيات 1632
وفيات بأمراض معدية في ألمانيا
وفيات بسبب الكزاز
وفيات في إنغولشتات

يوهان تسركليه (كونت تيلي)


Ağ modeli yöneylem araştırmasında belirlenmiş bir sıra problemin düğümler ve dal veya bağlantilardan oluşan bir şebeke halinde tanımlanıp modellemesi türü olup ve tanımlanan sebeke problemlerinin çözümlenmesi için ortaya çıkartılan özel şebeke problemi algoritmalardan oluşur. Bu türlü çalışmalarda önce problemin ögeleri ve amacı tarif edilir. Sonra problemin şekil olarak veya matris olarak dallar ile birbirlerine bağlı düğümler halinde yapılandırılıp tanımlanması gerekir. Örneğin problem bir şehre kurulacak su borusu şebekesinin, bütün şehre en ucuz maliyet ile nasıl kurulacağıdir. Bu problem bir mümkün olan bütün bağlantı parçalarını, maliyetleri ve kapasiteleri gösteren şebeke halinde ifade edilir. Bu problem ve yapılanan model bir minimum maliyet kapasiteli sebeke problemi olduğu için bu çeşit model problemi çözmek için geliştirilmiş olan özel algoritmalardan birini kullanarak çözülebilir.

En çok kullanilan ve iyi geliştirilmiş özel şebeke modeli algoritması bulunan problemler arasında şunlar bulunur:
 Minimum kapsayan ağaç problemleri ve algoritmaları;
 En kısa yol problemi ve algoritmaları;
 Maksimum akış problemi ve algoritmaları;
 Minimum maliyet kapasiteli şebeke problemleri ve algoritmaları;
 Nakliyat problemi ve algoritmaları;
 Kritik yol problemleri ve algoritmaları

Bu şebeke problemlerini birçogu, özel şebeke modeli algoritmaları yanında,  ayrıca programlama (doğrusal programlama, tamsayıli programlama, dinamik programlama) problemi olarak da formüle edilip çözülebilirler.

Şebeke Tanımları

Bir şebeke birbirlerine dallar (veya bağlantılar) ile bağlanmış bir dizi düğümden oluşur. Matematik konvansiyanuna gore, bir şebeke (N, A) notasyonuyla ifade edilir. Buradaki N, düğümler kümesi, A ise bağlantılar kümesidir. Örneğin şekildeki  şebeke aşağıdaki gibi tanımlanır:

N = {1, 2, 3, 4, 5}

A = {(1, 3), (1, 2), (2, 3), (2, 4), (2, 5), (3, 4), (3, 5), (4, 5)}

Ağlar
Veritabanı modelleri

Ağ modeli


Toshiya Tanaka (født 2. december 1997) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Kashima Antlers.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Toshiya Tanaka (fodboldspiller, født 1997)


Dianchi Lake (), also known as Lake Dian and Kunming Lake (), is a large lake located on the Yunnan-Guizhou Plateau close to Kunming, Yunnan, China. Its nickname is the "Sparkling Pearl Embedded in a Highland" () and it was the model for the Kunming Lake in the Summer Palace in Beijing. Its name is the source of Yunnan's Chinese abbreviation .

It is a freshwater fault lake at  above sea level. The lake covers . It is  long from north to south, and the average depth is . It is the eighth largest lake in China and the largest in Yunnan Province.

Etymology

The Chinese character for the lake is a phonosemantic compound of the radical  ("water") and the character , whose current pronunciation is zhēn but whose Old Chinese pronunciation has been reconstructed as *tin in Baxter–Sagart system. The character was first found in the Records of the Grand Historian as the name of Dian Kingdom. Modern studies suggest that the element "Dian" is derived from the language of the ancient extinct Bo people and means basin. The character 滇 was use as the name of the lake since the Han dynasty set "Dianchi County" (滇池县) in 109 BC.

History
Dianchi Lake was the site of the capital of the independent kingdom of the Cuan () during the first millennium AD. At that time, it was known as Kunchuan ().

Pollution
Pollution is a major problem for the lake. In the city of Kunming, the capital of Yunnan province, parts of which are subtropical, there was traditionally no talk of water shortage, since the city is right next to one of Asia's biggest freshwater lakes. However, 90 percent of Kunming's wastewater was dumped untreated into the lake until the first wastewater plant was built in 1990. In addition, much of the marsh system around the lake was destroyed during the Great Leap Forward in a misguided effort to raise rice production by filling the marshes in with trucked-in soil.  Agricultural runoff is also a major problem.

As early as 2001, the lake's water became undrinkable despite several billion US dollars having been spent trying to clean it up. Some experts estimated that over 55% of the lake's fish population has been killed off by this disease-ridden type of pollution. The water in the lake is rated Grade V (the worst grade) which makes the water unfit for agricultural or industrial uses. As of 2020, the water in the lake was still rated Grade V, but is deemed to meet the functional requirements of water environment.

Biodiversity
Together with other Yunnan lakes (Fuxian, Qilu, Yangzong, Xingyun, and Yilong), Dian Lake is recognized as an ecoregion. Among three major Yunnan lakes with a high number of endemics, the other two being Fuxian and Erhai, the most drastic loss of biodiversity has been seen in the Dian. Of the 25 native fish species and subspecies in Dian Lake, 10 are endemic to the basin: Acheilognathus elongatus, Anabarilius alburnops, Anabarilius polylepis, Cyprinus micristius micristius, Liobagrus kingi, Pseudobagrus medianalis, Silurus mento, Sinocyclocheilus grahami, Sphaerophysa dianchiensis and Xenocypris yunnanensis. Today the only endemic fish known to survive in the lake itself is Anabarilius alburnops, but it is endangered. The remaining have not been recorded there since the 1990s or earlier, and most of these are likely extinct. Two other species, Schizothorax grahami and Yunnanilus nigromaculatus, are endemic to the general region, but have also disappeared from Dian Lake itself. Among the non-endemic natives, only gold fish and Asian swamp eel still live in Dian Lake. In contrast to the status of the natives, the lake is now home to more than 25 introduced fish species.

The Yunnan lake newt (Cynops wolterstorffi) was endemic to the lake, but it has not been seen since 1979 and is considered extinct.

Many native hydrophytes have also disappeared from the lake.

Gallery

See also
Zheng He
Dian Kingdom
List of lakes in China

References

Further reading
Developing a Suitability Index for Residential Land Use: A case study in Dianchi Drainage Area (2006)

External links

Kunming Dianchi Administration Bureau

National parks of China
Lakes of Yunnan
Geography of Kunming

Dian Lake


Frane Selak var en kroatisk mand, der er kendt som "Verdens uheldigste mand" og "Verdens heldigste mand", eftersom han formodentlig har undsluppet døden 7 gange og efterfølgende vundet lotteriet.

Nærdødsoplevelser
Frane Selaks nærdødsoplevelser startede i januar måned 1962, da han kørte i tog gennem kold regnvejr. I løbet af togturen, sprang toget af sporene og styrtede ned i en flod. Med hedeslag og en brækket arm, svømmede Frane Selak i land mens 17 andre passagerer druknede. Året efter, under sin første og sidste flyvning, blev han blæst ud af en dårlig flydør og landede i en høstak. Flyet styrtede og dræbte 19 personer. Tre år senere i 1966, tog Selak bussen som senere kørte af vejen og ned i en flod. Ulykken dræbte 4 personer, mens Selak overlevede med få blå mærker.

I 1970 brød hans bil i flammer mens han kørte bil, og nåede at flygte inden brændstoftanken sprang i luften. Tre år senere i en anden bil, blev hans bil overhældt med varm olie fra en funktionsdygtig brændstofpumpe, hvilket fik flammerne til at skyde gennem luftventilatorerne i bilen. Selaks hår blev brændt af, men Selak var ellers uskadt. I 1995 blev Selak kørt ned af en bus i Zagreb, men overlevede med mindre skader. I 1996 undveg han en hovedkollision med en lastbil på en bjergkurve ved at svinge ind i et autoværn. Selak havde ikke sikkerhedssele på, og blev udslynget ud fra hans bil da døren fløj op. Det lykkedes for Selak at holde fast i et træ, og se hans bil styrtdykke 90 meter ned i en kløft.

Lotteri vinder
I 2003, to dage efter hans 73 års fødselsdag, vandt Selak €800.000 (5.977.708,07 danske kroner) i lotteriet. På tidspunktet for hans sejr, giftede han sig også for femte gang. I 2010 gav han de fleste af sine penge til slægtninge og nære venner.

Referencer

 LUCKIEST OR UNLUCKIEST MAN IN THE WORLD?

 Frane Selak - World's luckiest unluckiest man

Personer fra Kroatien

Frane Selak


Nükleer ve yüksek enerji fiziği (YEF) deneyleri boyut, süreç ve eder bakımlarından çok büyük ölçeklidir. Bu dev sistemler, bünyelerinde bulunan alt dedektör sistemlerinden gelen veriyi uygun bir biçimde kalıcı veri saklama birimlerine kaydederler. Kaydedilen bu verinin dedektörlerden alınıp sürekli olarak saklanacakları birimlere gönderilmesi işlevi veri toplama sistemi aracılığı ile sağlanır.

Veri toplama sisteminin işlevlerinden biri de dedektör sisteminin hangi durumda olduğunu belirlemek ve dedekte edilmekte olan fizik olaylarını denetlemektir. Dedekte edilmekte olan fizik olaylarının yeterlilik derecesinin belirli bir seviyede olması, yapılan çalışmanın amacına ulaşması açısından çok önemlidir. Bu yeterlilik seviyesi zamanla deneysel ortama ve onun bileşenlerine (hızlandırıcı, donanım, yazılım ve insan girdisi) bağlı olarak değişir. Deneysel sistemin çıkışındaki verinin, istenen fiziksel olayları içeriyor olabilmesi için sürekli olarak uygun yöntemlerle denetleniyor olması gereklidir.

Dedektör geliştiren gruplar/laboratuvarlar, geliştirdikleri sistemin ürettiği verinin -kendi amaçları doğrultusunda- yeterliliğine yoğunlaşır. Bu alt dedektör sisteminden gelen verinin her bir parçasının (bir bit ya da bir sekizli - byte) kusursuz ve önceden belirlenmiş bir düzen içinde akması gerekir. Hatalı olan herhangi bir durumun çok kısa bir süre içinde belirlenebilmesi ve hatayı düzeltmek için gerekli bilgiye hızla ulaşılabilmesi için veri izleme yazılımı kullanılır. Bu, toplanan verinin -ilgilenilen fiziksel olaylara bağlı olarak- yeterliliğinin belli bir seviyenin üzerinde tutulmasını sağlar.

Karakteristik bir veri izleme yazılımı olan MOOD (Monitor Of On-line Data & Detector Debugger - Canlı veri izleyici ve dedektör hata ayıklayıcı), ROOT (Avrupa Nükleer Fizik Laboratuvarı - CERN' de geliştirilmiş analiz kütüphanesi ve çalışma ortamı) ve DATE (ALICE Data Acqusition (DAQ) and Test Environment - Veri toplama ve test ortamı) kütüphane işlevlerini kullanan bir canlı veri izleme yazılımı olarak İstanbul Üniversitesi Fizik Bölümü ve CERN işbirliği ile geliştirilmiştir. MOOD isimli yazılım, yüksek seviyeli bir veri yeterliliği izleyicisidir ve C/C++ dilleri kullanılarak yazılmıştır.

İlgili bağlantılar

 CERN ana sayfası* ALICE deneyi ana sayfası
 ALICE-DAQ ana sayfası

Veri toplama

MOOD


දැවැන්තයෙකු යනු වඳ වී ගොස් ඇති අලි ඇතුන් වන මාමූටස් කුලයට අයත් ඕනෑම විශේෂයකි. දැවැන්ත දැවැන්ත විශේෂයන් දිගු, වක්‍ර ඇත්දළවලින් සහ උතුරු විශේෂවල දිගු කෙස් ආවරණයකින් සමන්විත විය. ඔවුන් මීට වසර 4,000 කට පමණ පෙර ප්ලොසීන් යුගයේ සිට (මීට වසර මිලියන 5 කට පමණ පෙර සිට) හොලොසීන් දක්වා ජීවත් වූ අතර අප්‍රිකාව, යුරෝපය, ආසියාව සහ උතුරු ඇමරිකාවේ විවිධ විශේෂ පැවතුනි. ඔවුන් අලි ඇතුන්ගේ පවුලේ සාමාජිකයන් වූ අතර නූතන අලි ඇතුන්ගේ පරම්පරා දෙක සහ ඔවුන්ගේ මුතුන් මිත්තන් ද එහි අඩංගු වේ. මැමොට්වරු අප්‍රිකානු අලි ඇතුන්ට වඩා ජීවත්වන ආසියානු අලි ඇතුන්ට වඩා සමීපව සම්බන්ධ වෙති.

මම්මුතුස්ගේ පැරණිතම නියෝජිතයා වන දකුණු අප්‍රිකානු දැවැන්තයා (එම්. සබ්ප්ලානිෆ්‍රොන්ස්) මීට වසර මිලියන 5 කට පමණ පෙර දකුණු හා නැගෙනහිර අප්‍රිකාවේ ප්ලියොසීන් මුල් අවධියේදී පෙනී සිටියේය. මෙම දැවැන්තයින්ගෙන් පැවත එන විශේෂයන් උතුරට ගොස් පසුකාලීන විශේෂ ගණනාවකට ව්‍යාප්ත වෙමින්, අවම වශයෙන් අවුරුදු 600,000 කට පෙර ඇමරිකාවට ව්‍යාප්ත වීමට පෙර යුරේසියාව බොහෝමයක් ආවරණය කළේය. මීට වසර 400,000 කට පමණ පෙර නැගෙනහිර ආසියාවේ වර්ධනය වූ ලොම් දැවැන්තයා (එම්. ප්‍රිමිගීනියස්), සමහරක් ආක්ටික් සාගරයේ රුසියාවේ රැන්ගල් දූපතේ ඉතිරිව ඇති අතර මෑතක් වන තුරුම දළ වශයෙන් මීට වසර 3,700 සිට 4,000 දක්වා, තවමත් පවතී පුරාණ ඊජිප්තුවේ මහා පිරමීඩයේ ඉදිකිරීම්.

Mammoth


U 553 war ein deutsches U-Boot vom Typ VII C, das während des Zweiten Weltkriegs im Rahmen des U-Boot-Krieges eingesetzt wurde.

Technische Daten
Der erste Auftrag an die Hamburger Werft Blohm & Voss umfasste neben U 553 insgesamt acht Boote, alle vom Typ VII C. Ein U-Boot dieses Typs hatte eine Länge von 67 m und unter Wasser eine Verdrängung von 865 m³. Für den Antrieb bei Überwasserfahrt sorgten zwei Dieselmotoren, die eine Geschwindigkeit von 17 kn erreichten. Unter Wasser gewährleisteten zwei Elektromotoren eine Geschwindigkeit von maximal 7 kn. Die Bewaffnung dieser U-Bootklasse – auch "Atlantikboot" genannt – bestand bis 1944 aus einer 8,8-cm-Kanone und einer 2-cm-Flugabwehrkanone an Deck, sowie vier Bugtorpedorohren und einem Hecktorpedorohr.

Kommandant

Vom 21. Dezember 1940 bis zum 28. Januar 1943 war Karl Thurmann Mitglied von Crew 29, zuletzt im Rang eines Korvettenkapitäns.

Einsätze
Von April 1941 bis zu seinem Verlust am 22. Januar 1943 absolvierte U 553 insgesamt zehn Unternehmungen – hauptsächlich im Nordatlantik aber auch in der Karibik und der Ostküste der Vereinigten Staaten.

 12. Juni 1941, britischer Frachter Susan Maersk mit 2355 BRT und norwegisches Tankschiff Ranella mit 5590 BRT versenkt ()
 15. Oktober 1941 britischer Frachter Silvercedar () mit 4354 BRT und norwegischen Frachter Ila () mit 1583 BRT versenkt
Der erste Torpedo, den U 553 auf die Ila feuerte, verfehlte sein Ziel. Der Kommandant meinte aber, stattdessen ein weiter hinten im Konvoi SC 48 fahrendes Schiff getroffen zu haben, das er auf 4000 BRT schätzte.
 17. Oktober 1941 panamaischer Frachter Bold Venture () mit 3222 BRT versenkt
Am 15. Januar 1942 attackierte U 553 den britischen Tanker Diala, der trotz mehrerer Treffer nicht sank. Das treibende Wrack wurde vermutlich im März desselben Jahres von U 587 versenkt.
 22. Januar 1942, norwegischer Tanker Innerøy mit 8260 BRT versenkt ()
 12. Mai 1942 britischer Frachter Nicoya () mit 5364 BRT und niederländischer Frachter Leto () mit 4712 BRT versenkt.
Etwa eine Stunde nach Versenkung der Leto torpedierte U 553 ein weiteres Schiff, das der Kommandant meinte versenkt zu haben und auf 3000 BRT schätze, aber nicht näher identifizieren konnte. Von den 16 im April im Rahmen des Unternehmens Paukenschlag in amerikanische Gewässer ausgelaufenen Booten war U 553 das zweiterfolgreichste. Das lag nicht zuletzt an der Eigeninitiative des Kommandanten, der sich entgegen der Befehle entschlossen hatte, auf der Suche nach gegnerischen Schiffen in den Sankt-Lorenz-Golf vorzudringen.
 2. Juni 1942, britischer Frachter Mattawin mit 6919 BRT versenkt ()
 18. August 1942, britischer Frachter Empire Bede () mit 6959 BRT, schwedischer Frachter Blankaholm () mit 2845 BRT und amerikanischer Frachter John Hancock () mit 7176 BRT versenkt.
Beide letztgenannten Schiffe wurden bei einem Angriff versenkt, zu dem Kommandant Thurmann einen 4er Fächer und einen Hecktorpedo feuern ließ. Am Morgen des 18. August torpedierte U 553 drei weitere Schiffe, von denen Kommandant Thurmann eines auf 6000 und eines auf 5000 BRT schätzte, und versenkt zu haben glaubte. Diese Versenkungen blieben unbestätigt.
 9. Dezember 1942, britischer Frachter Charles L.D. mit 5273 BRT versenkt ()

Verlust des Bootes
Am 19. Januar 1943 meldete Kommandant Thurmann die eingeschränkte Funktionsfähigkeit des Bootes, da das Sehrohr lecke und die Tauchfähigkeit seiner Ansicht nach auf eine Tiefe von 100 m begrenzt sei. Am folgenden Tag traf U 553 mit U 465 zusammen. Kommandant Thurmann übergab dessen Kommandanten, Heinz Wolf, ein Nautisches Jahrbuch. Ab dem 20. Januar wurden keine Meldungen von U 553, das sich zu dieser Zeit im Nordatlantik befand, mehr aufgenommen. Es ist demnach anzunehmen, dass U 553 durch eine auf technische Mängel oder menschliches Versagen zurückzuführende Havarie verloren ging. Am 28. Januar 1943 wurde U 553 als vermisst erklärt.

Literatur und Quellen
 Rainer Busch, Hans-Joachim Röll: Der U-Boot-Krieg 1939–1945. Band 1: Die deutschen U-Boot-Kommandanten. E. S. Mittler und Sohn, Hamburg u. a. 1996, ISBN 3-8132-0490-1.
 Rainer Busch, Hans-Joachim Röll: Der U-Boot-Krieg 1939–1945. Band 3: Deutsche U-Boot-Erfolge von September 1939 bis Mai 1945. E. S. Mittler und Sohn, Hamburg u. a. 2001, ISBN 3-8132-0513-4.
 Paul Kemp: Die deutschen und österreichischen U-Boot-Verluste in beiden Weltkriegen. Urbes Verlag, Gräfelfing vor München 1998, ISBN 3-924896-43-7, S. 304.

Einzelnachweise

Typ VII C
U-Boot im Zweiten Weltkrieg
Schiffsverlust mit ungeklärter Ursache
Schiffsverlust 1943
Blohm + Voss
U553

U 553


An Cyrtopodium palmifrons in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach ngan Johannes Eugen ius Bülow Warming. An Cyrtopodium palmifrons in nahilalakip ha genus nga Cyrtopodium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cyrtopodium

Cyrtopodium palmifrons