Alprazolamul (comercializat sub diverse denumiri, produsul original având denumirea Xanax) este un medicament anxiolitic cu acțiune de scurtă durată din clasa benzodiazepinelor. Este de cele mai multe ori utilizat pentru tratamentul tulburărilor anxios-depresive (mai exact, tratamentul stărilor de anxietate, moderate, severe sau asociate cu depresie) dar și pentru prevenirea tulburărilor de panică și delirium tremens. Mai este utilizat în tratamentul greței induse de chimioterapice, în asociere cu alte medicamente. Calea de administrare disponibilă este cea orală, fiind utilizat sub formă de comprimate sau comprimate cu eliberare prelungită.

Printre cele mai frecvente reacții adverse se numără: somnolența, ataxia, starea de oboseală, instalarea depresiei, cefaleea, uscăciunea gurii și tulburările de memorie. O parte din senzația de oboseală și din sedare pot să se îmbunătățească la câteva zile de la debutul tratamentului. Din cauza riscului ridicat de abuz, se recomandă adesea ca alprazolamul să nu fie utilizat ca tratament inițial pentru tulburările de panică. În cazul unei scăderi prea rapide a dozei sau la oprirea bruscă a tratamentului cu alprazolam pot să apară simptome de sevraj. Alt risc mai rar asociat este tendința de suicid, care poate să fie datorat pierderii inhibiției. Tratamentul se va întrerupe întotdeauna treptat, cu reducerea progresivă a dozelor. Mecanismul de acțiune este comun cu cel al tuturor benzodiazepinelor, alprazolamul acționând prin potențarea inhibiției neuronale mediate de acidul gama-aminobutiric (GABA), ceea ce duce la efectele anxiolitice, sedative, hipnotice, miorelaxante, anticonvulsivante, amnestice și antidepresive.

Alprazolamul a fost brevetat în anul 1971 și a fost aprobat pentru uz uman în Statele Unite ale Americii în anul 1981. Conform legislației din România, alprazolamul este considerat ca fiind un psihotrop și este supus controlului, fiind eliberat în farmacie doar pe baza unei rețete de culoare verde. Este disponibil sub formă de medicament generic. În 2016, era al 19-lea cel mai prescris medicament în Statele Unite.

Utilizări medicale

Alprazolamul este de cele mai multe ori utilizat în tratamentul de scurtă durată a tulburărilor de anxietate, al tulburărilor de panică și uneori al greței induse de chimioterapice. Mai este indicat în tratamentul tulburărilor de anxietate generalizată și al tulburărilor de anxietate asociate cu stări depresive. FDA recomandă ca doctorul ce prescrie acest medicament să reevalueze periodic eficacitatea sa.

Tulburări de panică

Alprazolamul este foarte eficace în tratarea atacurilor de panică moderate până la severe. Totuși, nu mai este medicamentul de primă intenție încă de la dezvoltarea unei noi clase de antidepresiv denumite inhibitori selectivi ai recaptării serotoninei. În Australia, nu mai este recomandat pentru tulburările de panică datorită riscurilor legate de sevraj, toleranță și abuz. Majoritatea studiilor indică faptul că efectul benefic al alprazolamului asupra tulburărilor de panică se menține doar 4 până la 10 săptămâni. Totuși, pentru unii pacienți cu această boală, tratamentul a fost benefic până la opt luni, deci poate interveni o variație mare a efectului pentru diferiți pacienți.

În Statele Unite, FDA recomandă utilizarea alprazolamului pentru tratamentul tulburărilor de panică însoțite sau nu de agorafobie. Este recomandat de către World Federation of Societies of Biological Psychiatry (WFSBP) pentru tratamentul tulburărilor de panică la pacienții care nu prezintă istoric de toleranță sau dependență. În România, ANMDM aprobă utilizarea alprazolamului pentru profilaxia sau tratamentul tulburărilor de panică, doza inițială fiind 0,5-1 mg (administrată oral, seara) sau 0,5 mg de 3 ori pe zi.

Tulburări de anxietate

Anxietatea asociată cu depresie răspunde foarte bine la tratamentul cu alprazolam. Studiile clinice au indicat faptul că eficacitatea sa în tulburările de anxietate se limitează la o perioadă de patru luni de tratament. În ciuda studiilor realizate, efectul antidepresiv al alprazolamului este puțin cercetat și face referire doar la perioade scurte de tratament. În urma unui studiu, s-a arătat că unii pacienți aflați în tratament cu doze mari și pe o perioadă de lungă de timp au dezvoltat depresie reversibilă. În Statele Unite, FDA aprobă alprazolamul pentru tratamentul tulburărilor de anxietate sau pentru ușurarea simptomelor anxietății, pe perioadă scurtă. În Regatul Unit, se recomandă un tratament scurt (de 2-4 săptămâni) al anxietății severe acute. În România, ANMDM aprobă utilizarea alprazolamului pentru tratamentul simptomatic al stărilor de anxietate moderat-severe și al stărilor de anxietate asociate cu depresie, doza inițială fiind 0,75-1 mg și respectiv 1,5 mg, administrată divizat în 3 prize pe zi.

Alte utilizări
În România, ANMDM aprobă utilizarea alprazolamului ca profilaxie și tratament în delirium tremens și în sindromul de abstinență la alcoolici. Această utilizare este comună cu celelalte benzodiazepine, fiind indicate în cazuri severe de abstinență alcoolică. De asemenea, alprazolamul mai este indicat, în asociere cu alte medicamente antiemetice (precum metoclopramid), în tratamentul senzației de greață și al vomei induse de chimioterapice (precum carboplatină).

Contraindicații
Toate benzodiazepinele necesită precauții speciale când sunt utilizate de către copii sau de către pacienți care sunt dependenți de alcool sau de droguri. O deosebită importanță trebuie acordată femeilor însărcinate și persoanelor în vârstă, persoanelor care prezintă un istoric de abuz de substanțe (în principal de alcool) și persoanelor care au asociate boli psihiatrice. Utilizarea alprazolamului trebuie făcută sub supraveghere și sub atenta monitorizare a personalului medical specializat la pacienții care prezintă: miastenie gravis, glaucom acut cu unghi închis, deficiențe hepatice severe (precum este ciroza hepatică), apnee în somn severă, depresie respiratorie pre-existentă, insuficiență respiratorie severă, psihoză cronică, hipersensibilitate sau alergie cunoscută la alprazolam sau la alte benzodiazepine și tulburare de personalitate borderline (unde poate induce tendința de suicid).

Fiind un deprimant al sistemului nervos central, alprazolamul în doze ridicate poate cauza alterarea semnificativă a stării de vigilență și poate induce somnolență și tulburări de concentrare, în special la pacienții care nu sunt obișnuiți cu acest tratament, fiind astfel contraindicat pacienților care trebuie să conducă autovehicule sau care necesită o stare de atenție crescută.

La pacienții în vârstă trebuie avute în vedere precauții suplimentare datorită posibilității de reacții adverse accentuate (din cauza diferențelor de farmacocinetică), la această categorie de pacienți cel mai adesea fiind întâlnite tulburările de coordonare și somnolența.

Efecte adverse

Cele mai frecvente reacții adverse care au fost observate în urma tratamentului cu alprazolam sunt: depresia, sedarea, somnolența, tulburările de concentrare, ataxia constipația, xerostomia sau uscăciunea gurii, somnolența, sedarea, dezorientarea, fatigabilitatea, amețeala, tulburările de coordonare și vertijul.

Alte reacții mai puțin frecvente includ:
 Amnezia anterogradă (pierderea capacității de memorare după administrare)
 Convulsiile (contracții involuntare bruște; rar)
 Dezinhibarea
 Erupțiile cutanate, deprimarea respiratorie, constipația
 Halucinațiile (rar)
 Icterul (colorația galbenă a pielii și a mucoaselor; foarte rar)
 Retenția urinară (dificultatea de urinare; rar)
 Slăbiciunea musculară
 Tendințele suicidare
 Vedere încețoșată, dureri de cap, tremurături;

Medicamentele sedative, inclusiv alprazolamul, au fost asociate în unele cazuri cu un risc crescut de deces. Unele studii realizate, atât în cazul administrării la copii, cât și în cazul adulților, au concluzionat faptul că riscul de mortalitate asociat tratamentului cu benzodiazepine ar fi mai degrabă datorat unor factori asociați, precum: boli cardiovasculare, cancer, afecțiuni respiratorii sau chiar suicid, și nu neapărat un efect specific advers al medicației.

Reacții paradoxale
Deși nu frecvent, alprazolamul poate induce reacții paradoxale, efecte inverse față de cele sedative la nivel central, precum: iritabilitate, comportament agresiv sau ostil (agresivitate și ostilitate), agitație, manie, hiperactivitate, excitație, nervozitate, furie, agitație, tremor, și insomnie.

În sarcină și alăptare
Benzodiazepinele pot să treacă bariera placentară și să ajungă în organismul fătului și pot de asemenea să fie excretate în laptele matern. S-a raportat faptul că administrarea cronică a diazepamului și altor benzodiazepine mamelor care alăptează induce letargie și scădere în greutate la nou-născuți.

Utilizarea alprazolamului în timpul sarcinii a fost asociată cu anomalii congenitale, iar utilizarea în cel de-al treilea trimestru poate cauza dependența fătului sau chiar simptome de sevraj în perioada neo-natală, care pot fi asociate cu probleme respiratorii și somnolență. Totuși, la pacienții cu un tratament de lungă durată cu benzodiazepine, întreruperea bruscă a tratamentului din cauza riscului de teratogenitate cunoscut poate induce simptome severe de sevraj și efect de rebound sever. De asemenea, întreruperea bruscă a tratamentului benzodiazepinic poate induce avort spontan.

Supradoză

Doza maximă recomandată de alprazolam pentru un adult este de 10 miligrame pe zi.

Supradoza cu alprazolam poate să fie de la ușoară până la severă, depinzând de doza ingerată și de alte medicamente care au fost administrate în asociere cu acesta. Simptomele inițiale care pot fi observate sunt adesea similare cu efectele adverse asociate administrării terapeutice, însă odată cu trecerea timpului acestea se pot agrava.

Supradozarea alprazolamului produce în primul rând deprimarea intensă a sistemului nervos central și poate duce la observarea următoarelor simptome:
 Sincopă, leșin
 Hipotensiune arterială (scăderea funcției inimii)
 Hipoventilație (scăderea funcției respiratorii)
 Tulburarea severă a funcțiilor motorii:
 Amețeală, confuzie profundă
 Tulburări de coordonare și de mișcare
 Diminuarea sau abolirea reflexelor
 Slăbiciune musculară
 Hipotensiune ortostatică (senzație de leșin la ridicare rapidă din șezut în picioare)
 Somnolență accentuată
 Comă și în final deces, mai ales dacă s-au asociat și alte substanțe deprimante SNC (precum etanol, diazepam, etc.)

În cazul unei supradoze benzodiazepinice (cum este și cazul alprazolamului), antidotul utilizat este flumazenilul, un analog de benzodiazepină cu activitate intrinsecă minimă, care substituie complet molecula de alprazolam din receptorul GABAA, antagonizând efectele sale.

Dependență și sevraj
Potențialul de abuz și de utilizare neconformă a alprazolamului pentru tratament medical este controversat, unii experți fiind de părere că riscul acestuia este scăzut și este într-o oarecare măsură similar cu cel al altor benzodiazepine. Alții sunt de părere că alprazolamul este asociat cu un risc substanțial de abuz și de dependență, atât la pacienții aflați sub tratament medical, cât și la utilizatorii recreaționali, și că instalarea rapidă a efectelor poate crește riscul. În comparație cu numărul foarte mare de prescripții, foarte puțini pacienți cresc dozele din proprie inițiativă sau dezvoltă farmacodependență.

Ca toate benzodiazepinele, molecula de alprazolam se leagă de situsurile specifice de la nivelul receptorului GABAA pentru acidul gama-aminobutiric. Prin această legare, alprazolamul modulează efectul receptorilor GABAa și astfel modulează transmisia gabaergică. Utilizarea pe termen lung cauzează schimbări adaptative ale receptorilor, făcându-i mai puțin sensibili la stimulare și astfel scăzând potența medicamentului.

Sevrajul și simptomele de rebound apar destul de frecvent și în aceste cazuri este necesară diminuarea succesivă a dozelor cu scopul de a minimiza efectele sevrajului în momentul renunțării la tratament.

Nu toate efectele sevrajului benzodiazepinic sunt semnele unei dependențe propriu-zise. Recurența unor simptome precum anxietatea pot indica faptul că medicamentul a acționat terapeutic, dar în momentul opririi administrării simptomele au revenit. În cazul unor simptome severe și frecvente, se poate spune că pacientul prezintă efecte de rebound datorită întreruperii tratamentului. Ambele situații pot avea loc fără ca persoana respectivă să fie dependentă de medicament.

Alprazolamul și celelalte benzodiazepine sunt asociate cu un risc de dezvoltare a dependenței fizice, toleranței și a simptomelor de sevraj ca urmare a întreruperii bruște a tratamentului sau a reducerii semnificative a dozelor după o perioadă lungă de tratament. Riscul de apariție a sevrajului este mai mare în cazul în care medicamentul este administrat peste dozele recomandate sau în cazul în care pacientul renunță la tratament fără să respecte schema de renunțare caracterizată prin descreșterea progresivă a dozelor.

Câteva dintre simptomele întreruperii tratamentului cu alprazolam includ: indispoziție, slăbiciune, insomnie, tahicardie, amețeală și vertij.

Pacienții la care se administrează doze mai mari de 4 mg de alprazolam pe zi prezintă un risc ridicat de dependență. Acest medicament produce simptome de sevraj la oprirea bruscă a tratamentului sau la scăderea dozelor, în unele cazuri putându-se manifesta prin convulsii și stare de delir marcat similar cu cel produs de alcaloizii tropanici anticolinergici din speciile de Datura (scopolamină și atropină). Întreruperea tratamentului poate cauza și un sindrom tranzitoriu denumit anxietate de rebound.

Într-un studiu realizat în anul 1983, doar 5% dintre pacienții care au întrerupt brusc tratamentul cu benzodiazepine cu durată lungă de acțiune ce a durat mai puțin de 8 luni au prezentat simptome de sevraj, însă 43% dintre cei care au întrerupt brusc un tratament mai lung de 8 luni au prezentat simptome. În cazul alprazolamului, care este o benzodiazepină cu durată scurtă de acțiune, pentru un tratament de opt săptămâni, 65% dintre pacienți au prezentat anxietate de rebound.

Diazepamul și oxazepamul produc mai puține reacții de sevraj decât alprazolamul, temazepamul și lorazepamul. Factorii de risc care determină dependența psihică și fizică și severitatea simptomelor de sevraj benzodiazepinic în timpul reducerii dozelor sunt: doza utilizată, durata utilizării, frecvența administrării, caracteristicile psihologice ale pacientului, istoricul de toleranță sau dependență la alte medicamente (sedativ-hipnotice și/sau alcool), toleranță sau dependență prezentă, utilizarea altor benzodiazepine cu durată scurtă de acțiune cu potență înaltă, și metoda prin care s-a realizat întreruperea.

Interacțiuni

Medicamentoase
Alprazolamul este metabolizat în principal de către enzimele CYP3A4. Tratamentul asociat cu inhibitori ai CYP3A4, precum: cimetidină, eritromicină, norfluoxetină, fluvoxamină, itraconazol, ketoconazol, nefazodonă, propoxifen și ritonavir, scad clearance-ul hepatic al alprazolamului, ceea ce duce la acumularea acestuia și concomitent la creșterea severității efectelor adverse asociate.

S-a raportat că imipramina și desipramina au crescut în plasmă în medie cu 31% și respectiv 20% ca urmare a tratamentului concomitent cu alprazolam. De asemenea, contraceptivele orale combinate reduc clearance-ul alprazolamului, ceea ce duce la creșterea concentrațiilor plasmatice și respectiv la acumularea sa.

Alte interactiuni
Alcoolul etilic este un alt compus cu care interacționează; combinația etanol-alprazolam prezintă un efect de sinergism de potențare, care poate duce la deprimare severă, sedare puternică, schimbări comportamentale și chiar intoxicații. Efectele sunt cu atât mai negative cu cât se crește doza din cele două substanțe. Asocierea alprazolamului cu planta Piper methysticum (kava) poate induce o stare semi-comatoasă. Aceleași efecte dăunătoare au fost puse în evidență și în urma unor studii realizate pe alte specii de plante medicinale, precum valeriană, passiflora și hamei. Speciile din genul Hypericum (inclusiv sunătoarea) par a diminua nivelele plasmatice de alprazolam și a reduce efectul său terapeutic.

Tratamentul intoxicațiilor

Ca în cazul tuturor intoxicațiilor cauzate de supradoza de benzodiazepine, este necesară monitorizarea pacientului și susținerea funcțiilor vitale, inclusiv realizarea respirației artificiale în cazul depresiei respiratorii. Deși benzodiazepinele se adsorb pe cărbune activ, această măsură nu este benefică decât dacă s-au ingerat concomitent și alte medicamente.

Există și un antidot care poate fi utilizat în supradozare, flumazenilul, acesta fiind un antagonist al receptorilor pentru benzodiazepine. Utilizarea sa este controversată și presupune numeroase contraindicații. În cazul alprazolamului, s-a constatat faptul că acesta prezintă o toxicitate relativă mult crescută față de alte benzodiazepine în ceea ce privește intoxicația prin supradozare, ceea ce în practică are ca rezultat o frecvență mai mare a utilizării de antidot.

Farmacologie

Alprazolamul este, din punct de vedere farmacologic, un modulator alosteric pozitiv al receptorului de tip A pentru acidul gama-aminobutiric (GABA). În momentul în care molecula sa se leagă de acest tip de receptor, are loc o creștere a efectelor mediate de GABA, ceea ce duce la un efect inhibitor al neuronilor de la nivelul sistemului nervos central. Acestea se manifestă prin reducerea anxietății, relaxarea musculaturii, înlăturarea depresiei și a convulsiilor. Activitatea alprazolamului la nivelul sistemului nervos central este dependentă de doză.

Farmacodinamie
Alprazolamul face parte din clasa triazolobenzodiazepinelor cu potență înaltă; cu alte cuvinte, este o benzodiazepină care are condensat un nucleu 1,2,4-triazolic. Efectele terapeutice dorite și efectele adverse produse de alprazolam sunt ca urmare a legării moleculei de receptorii benzodiazepinici GABAA, ceea ce duce la modularea funcției acestora. Receptorii gabaergici sunt printre cei mai importanți receptori implicați în inhibiția neuronală de la nivelul creierului. Sinapsa gabaergică mediază efectele de inhibiție și de liniștire ale sistemului nervos, efecte care sunt mediate și de alprazolam. Receptorul GABAA este cuplat cu un canal ionic pentru ion clorură, iar prin legarea de acesta alprazolamul induce o creștere a efectelor GABA, principalul neurotransmițător inhibitor. GABA se leagă de receptorul GABAA, ceea ce duce la deschiderea canalelor, intrarea ionului clorură în celula neuronală și creșterea rezistenței acesteia la depolarizare. Astfel, alprazolamul prezintă un efect deprimant asupra transmisiei neuronale cu reducerea anxietății.

Receptorul GABAA este alcătuit din 5 subunități, astfel că diferitele combinații de subunități conferă receptorilor GABAA proprietăți diferite, locații diferite la nivelul creierului și activități diferite în urma legării benzodiazepinelor. Alprazolamul și celelalte triazolobenzodiazepine, cum este și triazolamul, prezintă în plus și un efect antidepresiv. Cel mai probabil, acesta se datorează similarității pe care o prezintă, datorită nucleului triazolic, cu antidepresivele triciclice, acestea având două nuclee benzenice condensate cu un nucleu diazepinic. Alprazolamul induce o suprimare marcată a axului hipotalamo-hipofizar. Restul efectelor induse de alprazolam sunt comune cu celelalte benzodiazepine, și includ efectele: anxiolitic (tranchilizant minor), anticonvulsivant (împotriva convulsiilor), miorelaxant (relaxant al musculaturii striate), hipnotic-sedativ (hipnoinductor, de inducere a somnului) și amnezic. În ciuda acestor efecte multiple benefice în anumite patologii, principala indicație rămâne anxietatea.

Spre deosebire de lorazepam, s-a demonstrat că alprazolamul induce creșterea semnificativă a concentrațiilor de dopamină la nivelul striatului.

Farmacocinetică
Alprazolamul este administrat doar oral și prezintă absorbție bună de la nivelul tractului gastrointestinal. După absorbție, aproximativ 80% se leagă de proteinele plasmatice (majoritar de albumină). Concentrațiile plasmatice maxime de alprazolam sunt atinse după 1-2 ore de la administrare. După distribuția la nivelul sângelui, alprazolamul trece bariera hematoencefalică și ajunge la nivelul sistemului nervos central, unde se leagă de receptori.

Alprazolamul este metabolizat în special la nivel hepatic, prin oxidare, prin intervenția sistemului enzimatic al citocrom P450, mai exact CYP3A4. Sunt produși doi metaboliți importanți: 4-hidroxialprazolam și α-hidroxialprazolam, împreună cu un derivat benzofenonic inactiv. Metaboliții hidroxilați prezintă atât concentrații, cât și potențe mici, ceea ce indică faptul că au o contribuție nesemnificativă la efectul terapeutic. De asemenea, cei doi metaboliți prezintă o afinitate foarte redusă pentru receptor în comparație cu compusul părinte.

O parte din alprazolamul netransformat, împreună cu metaboliții săi, sunt filtrați la nivelul rinichilor și sunt excretați majoritar pe cale urinară.

Formulare
Alprazolamul este condiționat sub forme farmaceutice de uz oral, adesea sub formă de comprimate simple sau comprimate cu eliberare prelungită. Comprimatele au următoarele doze disponibile: 0,25 mg, 0,5 mg, 1 mg, și 2 mg, Comprimatele cu eliberare prelungită au următoarele doze disponibile: 0,5 mg, 1 mg, 2 mg și 3 mg. Există și alprazolam condiționat în formă lichidă, sub formă de concentrat pentru uz oral, cu concentrația 1 mg/mL.

Sunt utilizați diferiți excipienți pentru formulare, precum: amidon de porumb, lactoză, amidonglicolat de sodiu, stearat de magneziu, laurilsulfat de sodiu, docusat de sodiu, povidonă, dioxid de siliciu coloidal anhidru și benzoat de sodiu. Pentru unele comprimate de 0,5 mg se folosește colorant eritrozină (E 127), iar pentru cele de 1 mg se folosește albastru briliant FCF (E 133).

Proprietăți fizico-chimice
Alprazolamul este un derivat de triazol și de benzodiazepină substituită cu un rest fenil în poziția 6, cu un rest cloro în poziția 8 și cu un rest metil în poziția 1. Este un analog al triazolamului și diferă de structura acestuia prin lipsa unui atom de clor în poziția orto a nucleului fenil. Este ușor solubil în cloroform, solubil în alcool, puțin solubil în acetonă și insolubil în apă. Prezintă un punct de topire în intervalul de temperatură 228 - 229,5°C.

Sinteză
Pentru sinteza alprazolamului se poate utiliza aceeași metodă ca și în cazul triazolamului, cu excepția că aceasta pornește de la 2-amino-5-clorobenzofenonă. Totuși, s-a sugerat o sinteză mai ușoară ce pornește de la 2,6-dicloro-4-fenilchinolină, care reacționează cu hidrazina dând 6-cloro-2-hidrazino-4-fenilchinolină. Fierberea amestecului cu ortoacetat de trietil duce la ciclizare cu formarea nucleului triazolic. Produsul suferă degradare oxidativă în prezență de periodat și dioxid de ruteniu în soluție de acetonă, dând 2-[4-(3′-metil-1,2,4-triazolo)]-5-clorobenzofenona. Prin reacția de oxi-metilare cu formaldehidă rezultă un produs care este tratat cu tribromură de fosfor, când se obține 2-[4-(3′-metil-5′-bromometil-1,2,4-triazolo)]-5-clorobenzofenona. Prin substituirea atomului de brom cu o grupă amino conferită de amoniac are loc o ciclizare intermoleculară cu obținerea alprazolamului.

Detecție
Cuantificarea alprazolamului în probe de sânge și de plasmă poate fi necesară pentru confirmarea unui diagnostic de intoxicație la pacienții spitalizați, poate fi dovadă în cazul unor infracțiuni sau poate ajuta într-o investigație medico-legală amănunțită. La persoanele la care s-au menținut doze terapeutice, alprazolamul prezintă concentrații uzuale în domeniul 10–100 μg/L. La persoanele care au fost arestate pentru conducere sub influență, concentrațiile se încadrează în intervalul 100–300 μg/L, iar la victimele unei supradoze acute 300–2000 μg/L. Majoritatea metodelor comerciale imunologice utilizate pentru benzodiazepine reacționează încrucișat cu alprazolamul, însă confirmarea și determinarea cantitativă se face de obicei cu ajutorul unor metode cromatografice.

Istoric
După sinteza primei benzodiazepine, clordiazepoxidul (Librium), care a fost realizată de Leo  Sternbach în 1955, a început să crească interesul pentru această nouă clasă de medicamente tranchilizante, următorul sintetizat fiind diazepamul (Valium) în 1963. Pentru profesioniștii din domeniul medical, aceste descoperiri au fost semnificative, benzodiazepinele având riscuri asociate mult mai mici în comparație cu barbituricele sau cu alte sedative utilizate în acea vreme. În anii 1970, au ajuns să fie cele mai frecvent prescrise medicamente.

Descoperirea alprazolamului a fost realizată în timpul unor cercetări a căror scop era modificarea nucleului 1,4- benzodiazepinic prin legarea anumitor heterocicli. În cazul alprazolamului, heterociclul care a fost adăugat a fost 4H-s-triazolul. Un număr mare de fenil-s-triazolobenzodiazepine a fost sintetizat de către Hester et al., și a fost pus în evidență efectul lor deprimant asupra sistemului nervos central. Aceiași compuși au fost studiați în aceeași perioadă, în mod independent. de către Nakajima et al. în Japonia.

În anul 1970, J. B. Hester de la compania americană Upjohn (acum parte a Pfizer) a primit un brevet de invenție german pentru descoperirea unor noi derivați benzodiazepinici. Brevetul sau patentul corespunzător pentru Statele Unite a fost acordat în anul 1976. Brevetul pentru molecula alprazolamului a fost obținut în anul 1971. Alprazolamul a fost aprobat pentru uz medical abia în anul 1981 de către FDA, pentru tratamentul tulburărilor de anxietate și al tulburărilor de panică. Xanax a fost produs de către Upjohn, apoi din 1995 de către Pharmacia & Upjohn, iar începând cu 2003 a fost produs de Pfizer. Începând cu 1993, au început să fie disponibile și forme generice de alprazolam.

Etimologia denumirii de alprazolam provine cel mai probabil de la combinarea prefixului alprazol- (o rearanjare a termenului triazol, similar cu triazolam) și sufixul -am (specific pentru benzodiazepine), conform nomenclaturii medicamentelor.

Societate și cultură

Patent și generic

Alprazolamul s-a aflat sub protecția patentului numărul 3.987.052 din Statele Unite, care a fost acordat pe 19 octombrie 1976 și a expirat în septembrie 1993. După expirarea patentului, substanța medicamentoasă a început să fie disponibilă ca medicament generic.

În România, alprazolamul este disponibil sub formă de comprimate cu mai multe doze, sub denumirile comerciale:
 Alprazolam ATB, Alprazolam LPH, Frontin, Prazolex și Xanax.
În țările anglofone, sunt utilizate următoarele denumiri comerciale:
 Alprax, Alprocontin, Alzam, Alzolam, Anzilum, Apo-Alpraz, Helex, Kalma, Mylan-Alprazolam, Niravam, Novo-Alprazol, Nu-Alpraz, Pacyl, Restyl, Tranax, Trika, Xycalm, Xanax, Xanor, Zolam, Zopax.

Uz recreațional
O problemă legată de alprazolam este riscul posibil de abuz și de instalare a dependenței, atât în cazul pacienților tratați medicamentos, cât și în cazul indivizilor care și-l administrează pentru uz recreațional. Alprazolamul prezintă o afinitate mare de legare, o potență superioară și o instalare rapidă a efectelor, ceea ce crește potențialul de abuz. Dependența fizică și sindromul de sevraj asociat consumului de alprazolam sunt de asemenea elemente care contribuie la potențialul de dependență. Subcategoria persoanelor care cresc dozele în timpul tratamentului este alcătuită de obicei din cele care prezintă un istoric de abuz de alcool sau de alte substanțe. În ciuda acestui fapt, majoritatea pacienților cărora li s-a prescris alprazolam nu îl folosesc recreațional, iar tratamentul de lungă durată nu este neapărat corelat cu o necesitate de creștere a dozelor. Totuși, în 2011, The New York Times a menționat faptul că "Centrul pentru Prevenirea și Controlul Bolilor a raportat [...] o creștere cu 89 de procente la nivel național în prezentarea de urgență legată de utilizarea non-medicală a benzodiazepinelor, în perioada 2004-2008".

În Statele Unite, alprazolamul este cea mai prescrisă și cea mai greșit utilizată dintre benzodiazepine. Un studiu al guvernului SUA a concluzionat faptul că benzodiazepinele sunt cele mai frecvente produse farmaceutice utilizate ca droguri, datorită disponibilității acestora pe piață, reprezentând aproximativ 35% din motivele de prezentare în cadrul unităților de urgență, legate de uzul de droguri. Procentele sunt egale în cazul bărbaților și femeilor. S-a concluzionat că alprazolamul este cea mai frecventă benzodiazepină utilizată recreațional, urmată de clonazepam, lorazepam și diazepam.

Persoanele care prezintă un risc foarte ridicat de abuz și de dependență sunt cele cu istoric de alcoolism sau abuz și/sau dependență de droguri și persoanele cu tulburare de personalitate borderline.

Alprazolamul, utilizat în mod abuziv, ca drog recreațional, este administrat oral, dar și sub formă injectabilă, ceea ce prezintă un risc foarte mare din cauza hidrofiliei scăzute (induce probleme grave la nivel arterial), sau este prizat. Este adesea asociat cu psihedelice, precum LSD, pentru eliminarea panicii, cu cocaină, amfetamine sau MDMA pentru somnolență, sau cu marijuana, opioide, etanol sau heroină pentru potențarea relaxării. În oricare dintre cazuri, supradozarea poate induce deces datorită potențării efectelor adverse de deprimare. Utilizarea asociată a drogurilor puternic deprimante ale sistemului nervos central reprezintă o mare problemă de sănătate, deoarece în acest caz se poate atinge rapid o supradoză, care poate evolua cu depresie respiratorie fatală.

Există cazuri relatate de administrare injectabilă a alprazolamului, însă această metodă conduce la distrugerea severă a vaselor de sânge cu posibilitatea obstrucției, emboliei și a necrozei țesutului muscular cu rabdomioliză. Alprazolamul este un compus puțin hidrofil, astfel că pulberea sa nu se dizolvă complet, ci formează o suspensie (solubilitatea sa în apă este 40 µg/ml la un pH = 7). După cum s-a mai menționat, o altă metodă utilizată este prizarea pulberii de alprazolam. Mai rar, au existat raportări ale formulării alprazolamului pe hârtie, în mod similar cu LSD-ul.

Cultura populară
Există mai mulți termeni de argou utilizați pentru alprazolam, mulți dintre aceștia regăsindu-se în limba engleză. Cei mai frecvenți sunt versiuni modificate ale denumirii comerciale populare, "Xanax", precum: Xannies (sau Xanies) și echivalentul fonetic Zannies; fac referire la clasa de medicamente: benzo(s); sau la aspectul acestora: bars, Xanbars, Z-bars, blues, etc.

Reguli de prescriere
Statutul legat al acestei substanțe variază în funcție de regiune:
 Conform legislației din România, alprazolamul se regăsește în tabelul III pentru substanțe stupefiante și psihotrope care prezintă interes în medicină, fiind clasificat ca psihotrop. De aceea, eliberarea din farmacie a produselor farmaceutice ce conțin alprazolam necesită un control mai strict și un formular special de culoare verde care se reține la eliberare.
 În Statele Unite ale Americii, alprazolamul este un medicament eliberat pe bază de prescripție medicală și se află sub controlul Schedule IV din Controlled Substances Act implementat de Drug Enforcement Administration.
 În Regatul Unit, benzodiazepinele sunt substanțe de clasa C (Schedule 4). Totuși, alprazolamul nu este disponibil la National Health Service și poate fi obținut doar pe bază de prescripție privată.
 În Germania, alprazolamul se poate prescrie normal în doze de până la 1 mg, însă doze mai mari corespund Anlage III și necesită un formular special de prescripție.

La nivel internațional, alprazolamul este inclus în tabelul IV implementat ca urmare a Convenției asupra substanțelor psihotrope din anul 1971.

Referințe

Vezi și
 Anxiolitic, anxietate, tulburare de anxietate, atac de panică
 Benzodiazepine:
 Diazepam
 Bromazepam
 Lorazepam
 Midazolam
 Triazolam
 Acidul gama-aminobutiric
 Sedativ-hipnotic

Legături externe

  U.S. National Library of Medicine: Informații despre alprazolam

Benzodiazepine
Organocloruri
Triazoli

Alprazolam


Gıybet etmek veya dedikodu yapmak, bir kimseye iftira etmek, onun arkasından konuşmaktır. Başlangıçta gıybet, arkadan yapılan sportmenlik dışı saldırı anlamına geliyordu.

Sebepler
Gıybet, bir yüzleşmeden sonra bir tür kurtuluş olarak ortaya çıkabilir. Gıybet eden kişi, karşı tarafa hakaret ederek onu küçültür ve böylece kendi öz saygısını geri kazanır. Düşmanca yoruma açık olmaları durumunda sırdaşla da bir bağ kurulabilir. İnsanlar suçu başka yöne çekmeye ve egemenlik hiyerarşisindeki yerlerini kurmaya çalıştıklarından bu tür dedikodular toplumda yaygındır. Ancak gıybet, aşağılık kompleksi nedeniyle bir tür suçlu davranış olarak algılanabilir.

Dini görüşler
Çoğu büyük dinde gıybet, günah olarak kabul edilir. Bahâîlik dininin liderleri, 'ruhun yaşamını' mahvettiği ve ilahi gazabı kışkırttığı için bunu günahların en kötüsü olarak kınadılar. Budizm'de gıybet, doğru konuşma idealine aykırıdır. Aziz Thomas Aquinas, diğer ölümcül günahlarda olduğu gibi eylemin mükemmelliğe ulaşması, yani eylemin tam bilgi ve iradenin tam rızası ile işlenmesi nedeniyle bunu ölümcül bir günah olarak sınıflandırmıştır. İslam gıybeti büyük bir günah olarak kabul eder ve Kur'an bunu, kişinin ölü kardeşinin etini yemesine benzetir. Ayrıca kimsenin susması ve gıybeti dinlemesi de caiz değildir. Yahudilikte gıybet, hotzaat şem ra (kötü isim yaymak) olarak bilinir ve ağır bir günah sayılır.

19. yüzyılda Charlotte Elizabeth, Pazar okulu gibi yerlerde çocukların ahlaki eğitimi için bir gıybet öyküsü yazdı.

Dikkate değer örnekler
Sayılar Kitabı'nda Musa'nın büyük kardeşleri Meryem ve Harun birlikte ona karşı konuşurlar. Tanrı öfkelenir ve Meryem'i cüzzamla cezalandırır.

Gordon Brown, 2010 seçim kampanyası sırasında onunla hoş bir şekilde sohbet ettikten sonra, Gillian Duffy'den "bağnaz bir kadın" olarak söz etmişti. Bu sözler, kendisi uzaklaşırken personeline söylendi ancak bir mikrofona yakalandı. Bu olay onu çok utandırdı ve "tövbekar bir günahkar" olduğunu ilan ederek özür dilemek için geri döndü.

Ayrıca bakınız
İftira
Dedikodu

Kaynakça

Kişilerarası ilişkiler
Etik
Arapçadan Türkçeye geçen sözcükler
Günahlar

Gıybet


Jean-Yves Zebango, né le  au Burkina Faso, est un joueur français de rugby à XV évoluant au poste d'ailier avec le Soyaux Angoulême XV Charente.

Biographie
Jean-Yves Zebango arrive en France à l'âge de douze ans et découvre le rugby un an plus tard du côté de Hyères. Après un passage de deux saisons au Rugby Club valettois revestois, il rejoint le centre de formation du RC Toulon en 2010. Il se fait remarquer et en 2011, il participe aux entraînements avec le groupe professionnel.

En 2013, il s'engage en Fédérale 1 avec Provence Rugby pour deux saisons mais il joue peu. Mais cela lui permet de découvrir d'autres codes du rugby, à 10 et à 7.

À la fin de son contrat, en 2015, il s'engage avec le SA Mauléon, toujours en Fédérale 1, pour une saison, à la suite d'une proposition de Yannick Vignette, alors entraîneur du club béarnais. Il quitte le club en cours de saison et rejoint le championnat espagnol avec l'équipe d'El Salvador Rugby avec qui il finit la saison 2015-2016 et prolonge d'une saison supplémentaire.

À l'été 2017, il s'engage en Pro D2 avec l'USON Nevers. En quatre saisons, il ne joue que 27 matches et inscrit 6 essais.

Après un retour rapide en Espagne en septembre 2021 avec Castilla y León Iberians où il ne joue qu'un match, avant, en octobre 2021, de rejoindre Soyaux Angoulême XV Charente en Nationale.

Palmarès

 2015 : vainqueur du championnat de France de Fédérale 1 avec Provence rugby
 2017 : finaliste du championnat espagnol avec El Salvador Rugby

Notes et références

Liens externes

Joueur français de rugby à XV
Joueur burkinabé de rugby à XV
Ailier (rugby à XV)
Joueur de Provence rugby
Joueur du SA Mauléon
Joueur d'El Salvador Rugby
Joueur de l'USO Nevers
Joueur du Soyaux Angoulême XV
Naissance en mai 1992
Naissance au Burkina Faso

Jean-Yves Zebango


Mehdi (Arapça: المهدي), İslam'da ahir zamanda geleceğine ve İslam'ın dünya hakimiyetini gerçekleştireceğine inanılan kurtarıcı kişidir. "Kendisine rehberlik edilen", Allah tarafından yol gösterilen, hususi ve şahsi bir tarzda Allah'ın hidayetine nail olan (hidayete erdirilen) kişi manasındadır.
İnanç Kur'an'da yer almamakla birlikte bazı ayetlerin yorumları, hadisler ve dini önderlerin sözleri üzerinden değişik İslam coğrafyalarında kendisine yer edinmiştir.

Mehdi, Mesih, Deccal, Süfyan gibi karakterler erken İslam tarihinde, iktidar olma savaşı veren Kufe merkezli Alioğulları (Ehl-i beyt), Horasan coğrafyasından siyah sancaklı Abbasiler ve Ebu Süfyan soyundan gelen Şam merkezli Ümeyyeoğulları (Emeviler) gibi guruplar arasında, çıkış yerleri olarak o günün güç merkezlerini işaret eden, toplumda kendilerine yer edinme adına, iyi karakterlerin kendi içlerinde, kötü karakterlerin ise rakiplerinde aranması yönünde, haklarında çok sayıda hadis uydurulan, dönemin dinsel-politik figürleri olarak ortaya çıktılar. Daha sonraki dönemlerde ise birtakım dini guruplar, bu figürlerin gerçek anlamda var olduğuna inandılar ve onları inanç esaslarına dahil ettiler. Bu veya benzer deyim ve tiplemeler İslam dünyasında günümüze kadar devam etmiş, dini guruplar kendi liderlerini mehdi, mesih gibi kurtarıcı, rakiplerini ise deccal, süfyan gibi aşağılayıcı sıfatlarla anmaya devam etmişlerdir. O kadar ki, Abbasoğulları veya Alioğullarının Mehdi figürüne rakip olarak, Emeviler, iyi bir karakter olan kurtarıcı Süfyan figürünü ortaya sürdüler. Ancak Abbasi veya Ehli beyt taraftarları kısa sürede yeni hadislerle bu figürü (Süfyan) kötü bir karaktere çevirmeyi ve Emevileri alt etmeyi başardılar. Yine politik-dini bir figür olarak Mesih bir gece sabaha karşı "Emevi başkenti" olan Şamda beyaz Minareye iner, Mehdi ile birlikte namaz kılarlar ve güçlerini birleştirerek deccal ile savaşırlar.

"Mehdilik konusu", kaynaklarda deccal, süfyan, melhame, ahir zaman ve kıyamet gibi eskatolojik korku mitleri ile birlikte işlenmiştir. İmam Suyutiye göre Ashab-ı Kehf, Mehdi'nin yardımcıları olacaktır.
Kurtarıcı inancı dinler tarihinin ortak paydası olarak görülmektedir. Bazı yazarlar, İslam'daki Mehdî inancının kökenlerini Mecusîlik gibi Fars inançlarında ararken diğer bazıları da bunu Yahudi-Hristiyan geleneğindeki "Mesih" öğretisine alternatif oluşturma amacına bağlarlar. Ancak tarihsel olarak Mecusi inancı daha eskiye dayandığı için, Mesih inancını geliştiren Yahudîler'in de, bu düşüncelerini  Babil sürgünü zamanında dönemin etkin dini Mazdeizm'den almış olması muhtemeldir.

Şiiliğin inanç esaslarından sayılan Mehdi inancı, akademik çevrelerde pek fazla itibar edilmese de   tarih boyunca olduğu gibi tasavvuf ve tarikat merkezli, kendi liderlerini Mehdi, cemaatlerini de Mehdinin cemaati olarak görmek isteyen Sünni toplumlarında da yaygın kabul ve etki gücüne sahiptir.

İslâm tarihinde birçok kişi Mehdi olarak görülmüştür. Bunlardan ilkinin de Ali olduğu ifade edilmektedir. Daha sonra oğlu Muhammed bin Hanefiyye de bir grup tarafından Mehdi olarak kabul edilmiştir. Öte yandan Ömer bin Abdülazîz için de Mehdi sifatının kullanıldığını görmekteyiz. Keza Muhammed en-Nefsüzzekiyye bizzat babası tarafından Mehdi unvanıyla takdim edilmiş ve Mehdi olduğu söylenmiştir. Yine Abbasi halifesi Muhammed el-Mehdî bin Abdullâh Mansûr da babası Mansur tarafından Mehdi olarak sunulmuştur. (Mehdilik iddiasında bulunanlar listesi)

Dini kaynaklar
Mehdi ile ilgili Kur'anda doğrudan bir ayet bulunmamakla birlikte  bazı ayetler mehdiye inanan grup ve kişiler tarafından mehdi veya mehdi devri ile ilişkilendirilir.

Mehdi hadisleri

Hadisler Muhammed'in ölümünden sonraki yüzyıllar içerisinde, bir ravi zinciri ile Muhammed'e isnad edilen sözlerin toplanıp yazıya geçirilmesi ile oluşturulan İslam sözlü kültür ürünleridir. Bu sözlerin Muhammed'e aidiyetleri ve dini anlamda güvenilirlikleri değişik tartışmaların konusu olagelmiştir. Mehdi ile ilgili hadislerin oy birliği ile uydurma kabul edilen hadislerden olduğu bazı kaynaklarda kaydedilmektedir. Malik b. Enes, Buhârî ve Müslim'in Mehdi kelimesinin geçtiği rivayetlere yer vermediği de belirtilmektedir.

Hadislere göre Mehdi kadar, Mehdi'nin talebeleri de üstün kişilerdir. Her grupta bu üstünlükleri elde edebilmek ve kendi liderinin Mehdi olduğunu ispat edebilmek için binlerce hadis uydurulmuştur. Bu yüzden Mehdi'nin dış görünüşü, yapacakları ve çıkacağı yer hakkında birbiriyle çelişen çok sayıda hadis vardır; Bir hadise göre Mehdi Şam'dan, diğerine göre Kufe'den, bir diğerine göre İstanbul'dan, yine bir başka hadise göre ise Medine'den çıkacaktır.

- Horasan tarafından gelen siyah sancaklılara katılın. Onların içinde Allah'ın halifesi Mehdi vardır. (Abbasoğulları) [Hakim, İ.Ahmed, Deylemi]

- Bazı hadis rivayetlerine göre  Mehdi,  ehl-i beyt'tendir ve Fâtıma soyundandır.

- Kıyâmetin kopması için zamanda sadece bir günden başka vakit kalmamış da olsa Allah benim Ehl-i Beyt'imden bir zatı gönderecek yeryüzü zulümle dolduğu gibi, o yeryüzünü adaletle dolduracak.

-"İnsan ona gelecek ve "ey Mehdi! Bana da ver, bana da ver!" diyecek; Mehdi de onun esvabını taşıyabildiği kadar dolduracaktır."

-Ebu Said El-Hudri'den rivayet edilmiştir; dedi ki: "Peygamberimizden sonra bir hadise baş göstermesinden korktuk ve Resulullah'a sorduk, buyurdu ki: Ümmetimde Mehdi vardır; çıkacak ve beş veya yedi veya dokuz -şübhe eden, ravilerden Zeydi'dir- yaşayacaktır." (Tirmizî)
- Ehl-i beyt'imden bir zat yeryüzüne hakim olmadıkça kıyamet kopmaz. Onun alnı açıktır, kemer burunludur. Yeryüzü zulümle dolu iken, o, Dünya'yı adaletle doldurur. İdaresi yedi yıl sürer. (Müslim)

-"Allah Resulu buyurdu: İmamınız aranızda olduğu halde, Meryem oğlu nazıl olduğu zaman haliniz nasıl olacak

-"Allah Resulu: Ümmetimden her zaman Kıyamet gününe kadar hak yolunda savaşan bir grup olacak. İsa bin Meryem inecek ve Müslümanların emiri ona söyleyecek: "Namazımızı kıldır" O söyleyecek: "Hayr. Sizlerden bazınız diğerine emirdir. Bununla Allah bu ümmeti üstün etmiştir."

- Ümmetim yağmur gibidir, sonu mu, yoksa başlangıcı mı hayırlıdır, bilinmez. Evveli ben, ortası Mehdi ve sonu Mesih olan bir ümmet, asla helâk olmaz. (Tirmizî)

Tarihsel gelişim
Mehdi deyimi "bir inanç olarak" tarihte ilk kez Keysanilik hareketinde ilk imam olarak bilinen Ali'nin oğlu Muhammed bin el-Hânifîyye için kullanılmıştır. Ayrıca Haris b. Süreyye, Abdullah bin Zübeyr, Ali'nin kölesi Keysan, oğlu Hüseyin, Abdullah bin Zübeyr, Muhtar es Sakafiye bağlı Ali, Emevi halifesi Süleyman bin Abdülmelik ve Yezid'in oğlu Ebu Muhammed için de mehdilik iddia veya isnadları bulunmaktadır.

Ayrıca Mehdilik İbrahim'e, Muhammed'e, Dört Büyük Halife'ye ve Abbasiler'in 34. halifesi olan Nasır'a da atfedilen sıfatlardandır. Emeviler'in son döneminde Mehdi inanışı yayılmıştır. Abbasiler bu inanıştan istifade ederek Emeviler ile mücadele etmiştir. Bu durum Abbasilerin 3. halifesi olan Muhammed ibn Mansûr'a da "el-Mehdi" lâkabı ile yansıtılmıştır.

Müslümanlar,  değişik kurtarıcı fikirlerinden etkilenmiş olsalar da, kendi sosyal şartlarına uygun olarak farklı bir Mehdî profili (veya profilleri) ortaya koydular. Şiî önderler yeni bir kurtarıcı beklemek yerine, On İkinci İmam'ın ölmeyip Gayba'ya girdiği ve ileride yeniden ortaya çıkacağını ileri sürdüler. Şiîlikte Mehdîlik iddiaları, ileride gelecek bir Şiî hükûmetin sembolü olarak kullanılmaktaydı. Fakat sonraları Şiî ekol Mehdî'yi gerçek manada anladı ve İmamiye kolu onu beklemeyi bir inanç esası haline getirdi. Mehdî'ye birçok vasıflar yükleyerek, hakkında rivayetler uydurdular. Yüzlerce sayı ile ifade edilebilecek bu rivayetler günümüzde sünnni kesim tarafından da makbul sayılan pek çok kaynakta yer almaktadır. İnanç hicri 3. Yüzyılın sonlarından itibaren İslam dünyasına yerleşmiştir.

Mehdicilik hareketleriİbn Tumart, Tevhid'e ağırlık veren ve Malikî mezhebini eleştiren hareketi başlatarak 1121'de kendini Mehdi ilan etmiş ve Murabıtları yıkmayı amaçlamıştır. 1130'de İbn Tumart ölmüş ve ardından Abdül Mumin tarafından Muvahhidler kurulmuştur.
Dünyada Mehdîci hareketlere dayanan diğer  isyanların meydana geldiği ülkeler ve yılları;
Kuzey Nijerya (1804), Hindistan (1820, 1828 ve 1880), Java (1825), İran (1844), Cezayir (1849, 1860 ve 1879), Senegal (1854), Sudan (1881) ve Somali.

Osmanlı'da Mehdîci hareketler olarak kabul edilen Rafızî isyanları önemli yer tutmaktadır. Bu hareketlerin ilk örnekleri 1240 yılındaki Babai Ayaklanması, son örneği ise 1665 tarihindeki Seyyid Abdullah isyanıdır. 1511 deki Şahkulu isyanı, 1520'de Bozoklu Celal ve 1527 tarihli Şah Kalender isyanları ihtilalci Mehdîci hareketlerin önemlileri olup 1525-1528 tarihleri arasında Adana ve Orta Anadolu'da ortaya çıkan küçük çaplı hareketler de vardır. İsyan önderlerinin tamamına yakını, müritleri tarafından şeyh olarak görülen, kendilerini Mehdî ilan etmeden evvel, bir mağaraya çekilerek uzun bir süre inziva hayatı yaşayan, inzivadan çıktıktan sonra Allah ile temas kurduklarını ve O'nun kendisini görevlendirdiğini açıklayarak ayaklanmayı başlatan kişilerden oluşur.
Osmanlı padişahlarından Kanuni Sultan Süleyman ve IV. Murad da Mehdî-i ahir zaman olarak vasıflandırılmışlardır.

Sünni İslam'da Mehdi inancı

Sünni İslam'da Mehdi'ye kıyamet öncesinde gelecek ve ümmeti birleştirerek deccal veya yalancı Mesihe karşı savaşacak ve Mesih ile dayanışma içerisinde İslamın kısa süreli dünya hakimiyetini gerçekleştirecek Muhammed'in soyundan bir halife olarak inanılır.

Sünni ekol tarikat ve cemaat mensupları arasında Mehdi yerine daha çok eşdeğer anlamlar ifade eden kelimeler kullanılmaktadır. Bunlar kutub, hatemül evliya gibi deyimler  olmakla beraber kullanılan terimler bununla sınırlı değildir. Ahir zaman ile birlikte kullanılan halife, imam, devrin imamı, sahibüz zaman vb. deyimler de anlamsal içerik olarak Mehdi kavramı ile ilişkilendirilirler. Mehdinin kendisini bilmeyeceği, kendi mehdiliğinin farkında olmayacağı ve çevresindeki kişilerin bunun farkına varacakları ve kendisine zorla biat edileceği rivayetleri dolayısıyla, önde gelen pek çok siyasi ve dini önderin, bunu dile getirmeseler, hatta şiddetle reddetmiş olsalar bile beklenen mehdi olduklarına ve zamanı geldiğinde mehdi'den beklenen fonksiyonları eda edeceklerine inanılır.

Tarikat ve cemaat merkezli birçok Sünni toplulukta Mehdi beklenmektedir. Mehdi'nin kıyamete yakın dönemde zulüm ve adaletsizliğin her tarafı kapladığı bir zamanda gelip yeryüzünü adaletle dolduracağı ve İslâmı hâkim kılacağına ve  Ehl-i beyt'ten bir kişi olacağına inanılır. Şiilikten farklı olarak Mehdi beklentisi ölmüş veya kaybolmuş bir kişinin dönmesi şeklinde değil, kıyamete yakın gelecek bir kişinin Allah tarafından seçilmesi veya görevlendirilmesi şeklindedir.

Mehdi kıyamete yakın bir zamanda dünyaya gelecektir ve O'nun geliş kıyamet alametlerinden birisi olarak değerlendirilir. "Dünyayı küfür kaplamadıkça Mehdi gelmez." Birçok kaynakta mehdi ile ilgili hadislerin mütevatir derecesinde olduğu da ifade edilmiştir.

Mehdi devri bir "altın çağ" olarak resmedilir.

Mehdilikle ilgili olumsuz görüş bildiren sünni kaynaklar da bulunmaktadır;

Abdülaziz Bayındır ve Yaşar Nuri Öztürk'ün de aralarında bulunduğu bazı sünni otoriteler Mehdi inancını tamamıyla reddederler. Prof. Ali Bardakoğlu mehdicilikle ilgili olarak "Mehdici, Mesihçi… Allah, Peygamberle görüşen bir dini propagandanın bir enfeksiyon alanı oluşturduğunu, uygun şartlar olduğunda kanlı, gizli hesaplara girebileceğini anlatmak istiyorum. Mehdici hareketler, İslam düşüncesinin ciddi bir enfeksiyon alanıdır." ifadelerini kullanmıştır.

Bazı Hadislerde İsa'nın Şam'ın doğusunda beyaz minareye geleceği, Mehdi ile buluşacağı ve Deccalı öldüreceği anlatılmaktadır. Bu hadislerin aşağıdaki ayet ile çeliştiği ifade edilir.

"Ey İsa, seni vefat ettireceğim, seni kendime yükselteceğim, seni inkar edenlerden ayıracağım". (Ali İmran 55)

Hüseyin Atay bu ayet ile ilgili şu yorumu yapar:

Şiîlikte Mehdi inancı

Keysanîlikte

Şiîliğin ilk kollarından Keysanîyye'ye bağlı olan Muhtar es-Sekafi, Muhammed bin el-Hânifîyye'yi Mehdi ilân ederek Kufe'de isyan ettiği zaman ilk defa Mesih anlamında Mehdi kelimesi kullanılmıştır. Milâdî 700 yılında isyan bastırılıp Muhammed bin Hânifîyye öldüğünde bir kısım Keysanîler, onun ölmediğine ve geçici olarak Redvâ dağında saklandığına inanmışlardır. Böylece Gayba ve Rücu inanışları ortaya çıkmıştır.

Keysân'îyye'nin kollarından biri olan Râvend'îyye Ghulat-i Şîʿa Siyâsî Mezhebi'nin Dokuzuncu imâmı Ebû Câʿfer "el-Mansûr" 'Abd Allâh ibn-i Muhammed "el-İmâm"'ın oğlu olan Muhammed "el-Mehdî bi'l-Lâh"'ın Sünnîliği resmî devlet mezhebi olarak kabul etmesi neticesinde Abbâsîler Hâlifeliği döneminde Mehdi'nin gelişi beklentisi de sona ermiştir.

Onikicilikte

İmâmiye-i İsnâ'aşer'îyye Mezhebi'nde Mehdi inancı ve Mehdi'nin geri dönüşünü beklemek itikâdî inanç esaslarındandır. Şiiliğin çoğunluğu oluşturan Câferîlik ve Alevîlik kollarında Mehdi Sünnilikten farklı olarak kayıp imam olan Muhammed Mehdi'nin geri dönmesi şeklindedir.

Câferîlerde
Şii Müslümanlar'ın çoğunluğunu oluşturan Câferiyye Şiîliği'nde Onikinci İmâm Muhammed el Mehdi (Muhammed Muntazar) (Arapça: محمد المهدي)'ın babası Onbirinci İmâm Hasan el Askari'nin 874'te ölümünün hemen ardından 4, 5 yaşlarındayken Gayba haline girerek 940'e kadar Küçük Gayba halinde yaşadığına ve 940'den sonra da Büyük Gayba haline girdiğine inanılır. Bu inancın kökeninin Keysanîlikten etkilenerek ortaya çıktığı sanılmaktadır.

Alevîlerde

Alevî inancında da On İkinci İmâm olan Muhammed Mehdi, "Mehdi" olarak bilinir.

Yedicilikte

Karmatîlerde

Yediciler'in en önemli kollarından biri olan Karmatîler, İsmâ'îl'îyye'nin kurucusu Muhammed bin İsmâ'îl eş-Şâkir'in gayba halinde Mehdi olarak saklandığına inanmışlar ve geri dönüşünü beklemişlerdir. Daha sonra kendini Mehdi ve Halife olarak ilân eden ilk Fâtımî Halifesi Ebû Muhammed 'Ubayd Allâh ibn el-Huseyn el-Medhî ortaya çıktığında dahi Fâtımîler'in halifeliğini tanımayarak Muhammed bin İsmâ'îl eş-Şâkir'in Mehdi olarak geri dönüşünü beklemeğe devam etmişlerdir.

Fâtımîlerde

İsmâilîlik mezhebinde, diğer sülaleden gelen ve gayba eden Mesih'in Kâ'im olarak Rücu edeceğine inanmışlar ve daha sonra da bu inancı Fâtımîler'in İkinci imâmı olan Kâ'im'in adına yansıtmışlardır. İmâmet (Mustâ'lî i'tikadı)'na göre ise Mehdi Yirminci Mustâ'lî'îyye-Tâyyîb'îyye İmâmı olan Onuncu Fâtımî Hâlifesi El-Âmir bi'Ahkâmi'l-Lâh'ın oğlu Et-Tâyyîb Ebû'l-Kâsım'dır.

Dürzîlerde

Dürziler de kendilerini kurtarmak üzere Fatımi halifesi EbûʿAlî el-Mansûr el-Hâkim bi-EmrʿAllâh'ın dönüşünü beklemektedirler.

Yakın tarihte Mehdilik iddiasında bulunan kişi ve gruplar

Muhammed Ahmed
Muhammed Ahmed, 1881'de kendisini Mehdi ilan ederek Mısır ve İngiliz sömürge yönetimine isyan etti. Bugün hala takipçileri var.

İslam Milleti
Elijah Muhammed Mehdi olduğunu iddia etmişti.

Babîlik

Câferîler'in Şeyhîlik koluna bağlı Seyyid Ali Muhammed'in 1844 yılında Mekke'de Hac yaptığı esnada kendisini Mehdi ilân etmesiyle ortaya çıkan dinî bir akımdır.

Bahaîlik

Bahaîlik,  İran'daki Babilik akımından ortaya çıkarak Bahaullah tarafından Mehdi inancı temeli üzerine kurulmuş olan yeni bir dindir.

Ahmediyye hareketi

Mirza Gulam Ahmed, Pakistan kökenli, Kadıyanilik olarak da isimlendirilen Ahmediye hareketine göre Mesih ve Mehdi'dir. Ahmedîlik bu konuda Mesih ve Mehdi'nin tek ve aynı kişi olduğunu ifade eden hadisleri öne çıkartmıştır.

Mirza Mesih ve Mehdiliğinin yanında Krişna'nın en son avatarı olduğunu da iddia etmiştir.

Risale-i Nur ekolünde

Nur Cemaati, yaşanılan zaman diliminin ahir zaman olduğu, bu zamanda komünist-materyalist felsefenin (maddiyyunluk) ilmi de arkasına alarak imana karşı büyük bir yıkım (deccaliyet) faaliyeti içerisinde olduğu, bu zamanda en önemli görevin "hizmet-i imaniye ve Kur'aniye" adı verilen Risale-i Nur yoluyla iman kurtarma olduğuna ve bu hizmetin Mehdi'nin birinci ve en büyük görevi olduğuna inanır. Onlara göre Mehdi'nin diğer görevleri ise imanın hayata geçirilmesi, Hilâfet'in ihyası ve şeriattır. Mehdi'nin kim olduğu konusunda ise değişik görüşler vardır. Nurcuların bir kısmı "Ahir Zamanın Büyük Mehdisi" olarak Said Nursi'ye inanırlarken bir kısmı ise Mehdi'nin Said Nursi'den sonra gelecek ve yaşayacak bir şahıs olduğuna inanmaktadırlar.

Fethullah Gülen, kendisinin Mehdilik konusunda bir iddiasının bulunup bulunmadığı bilinmiyor. Ancak kendisinin gerçekte 27 Nisan 1942 olan doğum tarihinin yerine Nurcular arasında Deccal olarak kabul edilen Mustafa Kemal Atatürk'ün ölüm tarihi olan 10 Kasım 1938'i ileri sürüyor ve Deccal öldü, Mehdi doğdu inancına telmihte bulunuyor. Yine dini anlamda en yüksek payelerden olan kendisinin "Allah ile görüşme" iddiası bulunmakta, bir kişinin çevresi onun Mehdi olduğuna inansa ve kendisi de buna kanaat getirse bile bunu ilan etme gibi bir görevinin bulunmadığını söylemektedir. Kendisi ve yakın çevresinin sır olarak saklanan bir başka inancı ise Fetullah Gülen'in Mehdiliğine inanılmasıdır.

Adnan Oktar'ın müritlerine, hadislerde sözü edilen kutsal kişi Mehdi olduğunu ima ettiğine ve onları buna inandırdığına dair bazı iddialar bulunmaktadır.

Oktar, bir röportajında Mehdilik iddiasında bulunduğunu reddetmiştir. Ancak aynı röportajında "Mehdi'nin Mehdi olduğunu söylemeyeceğini, bir insanın Mehdi olduğunu söylemesi halinde dinden çıkacağını, Mehdi hakkındaki hadislerle 'tam bir uyum' içinde olduğunu, Mehdi'nin tarifinin kendisine 'tıpatıp uyduğunu', yine de tüm bunların bir tesadüf olabileceğini" belirtmiştir. Adnan Oktar'a göre Mehdilikle ilgili 200 hadis kendisine tıpatıp uymaktadır. Ayrıca O'na göre Mehdi'nin ismi Adnan, çıkış yeri de İstanbul olabilir. Adnan Oktar, cemaate ait bir sitede yayınlanan başka bir röportajında, Mehdi ve İsa'nın yeniden geldiklerini, şu an "dinsizlerin, materyalistlerin ve müşriklerin, siyasi ya da başka şekillerdeki saldırılarından korunmak için gizlendiklerini" ileri sürmüştür.

Diğerleri
Basralı Ahmed el-Hasan 1999 yılında "Ensaru'l-Mehdi" ismiyle örgütlenerek, kendisinin Mehdi'nin öncüsü ve hazırlayıcısı olduğu iddiasıyla davetine başlamıştır.

Ayrıca bakınız
 On iki halife
 Ahir zaman
 Eskatoloji
 İslam'da siyasi mezhepler
 İslam mitolojisi
 Kıyamet
 Melhame-i Kübra

Kaynakça
Özel

Genel
   Mehdilikle ilgili hadisler SDÜ akademik makale
  Mehdilik İdeolojisi ve Tarihsel İslamda Mehdilik, Akademik makale
   Mehdi Mesih inancı, Akademik makale
    Dini ütoplayalar; Mesih ve Mehdi, Akademik makale
  İslamda mehdi, Hakkı Yılmaz
   Prof.Dr. Abdülaziz Bayındır' ın Mehdilik ile ilgili anlatımları
  Mehdicilik; tarihi, sosyolojik, psikolojik, dinsel araştırma yazısı
   Psikiatri açısından din ve mehdilik iddiaları
   Yaşar Nuri Öztürk, Kıyâmet Alâmetleri

İslam eskatolojisi
İslam mitolojisi
İslam'da bölünmeler
İsa

Mehdi


O Campeonato Europeu de Halterofilismo de 2010 foi a 89ª edição do campeonato, sendo organizado pela Federação Europeia de Halterofilismo, na Arena de Minsk, em Minsk, na Bielorrússia, entre 2 a 11 de abril de 2010. Foram disputadas 15 categorias (8 masculino e 7 feminino).

Medalhistas

Masculino

 EJR   — Recorde europeu júnior

Feminino

  — Recorde europeu
 DSQ —  Desclassificado

Casos de doping

Masculino
Os seguintes casos foram registrados.

 Mikalai Cherniak, da Bielorrússia, que conquistou medalha de prata no arremesso e medalha de bronze no total na categoria até 77 kg masculino, testou positivo após a competição.
 Rovshan Fatullayev, do Azerbaijão, que conquistou 2 medalhas de prata nos 94 kg masculino (arremesso e total) e uma medalha de bronze no arranque, testou positivo após a competição.
 Andrei Aramnau, da Bielorrússia, que conquistou 3 medalhas de ouro em todas as disciplinas na categoria 105 kg masculino, testou positivo após a competição.
 Boyan Poleyanov da Bulgária, que originalmente terminou em 8º no arranque, 7º em arremesso e 7º no total na categoria masculina de +105 kg, testou positivo após a competição.

Feminino
Os seguintes casos foram registrados.
 Nurcan Taylan, da Turquia, conquistou 3 medalhas de ouro em todas as disciplinas na categoria até 48 kg, posteriormente foi desclassificada por violação antidoping
 Marina Ohman, de Israel, que originalmente terminou em 7º no arranque, 10º em arremesso e 10º no total na categoria feminina de 63 kg, testou positivo após a competição.
 Shemshat Tuliayeva, da Bielorrússia, que conquistou 2 medalhas de bronze nos 69 kg feminino (arranque e total), testou positivo após a competição.
 Hripsime Khurshudyan, da Armênia, que conquistou 3 medalhas de bronze em todas as disciplinas na categoria feminina de 75 kg, testou positivo após a competição.
 Olha Korobka, da Ucrânia, que conquistou 3 medalhas de prata em todas as disciplinas na categoria feminina de +75 kg, testou positivo após a competição.

Quadro de medalhas

Quadro de medalhas no total combinado

Ligações externas
Site da Federação Europeia de Halterofilismo

2010
Europeu
Halterofilismo
Halterofilismo


Vlaški put, odnosno vlaškim putevima po Hercegovini naziva se trase periodičnih kretanja polunomadskih stočara, koji su uglavnom podrijetlom bili Vlasi. Dokument su putnih pravaca srednjeg vijeka. Jedan takav Vlaški put zove se dionica starog puta od Zaborana u kojemu je bio dvor obitelji Sankovića do Glavatičeva.

Izvori

Povijest Bosne i Hercegovine (602. – 1102.)
Povijest Bosne i Hercegovine (1102. – 1463.)

Vlaški put


Die Liste der Biografien führt alle Personen auf, die in der deutschsprachigen Wikipedia einen Artikel haben. Dieses ist eine Teilliste mit 28 Einträgen von Personen, deren Namen mit den Buchstaben "Zib" beginnt.

Zib

 Zib, Christian (* 1960), österreichischer Jurist
 Zib, Erich (* 1951), österreichischer Heurigenmusiker, Liedtexter, Komponist und Moderator
 Zíb, Tomáš (* 1976), tschechischer Tennisspieler

Ziba
 Ziba, Diener Sauls und Mefi-Boschets
 Zibanejad, Mika (* 1993), schwedischer Eishockeyspieler
 Zibaso, Werner P. (1910–1983), deutscher Drehbuchautor

Zibe
 Zibechi, Alfredo (1895–1958), uruguayischer Fußballspieler
 Zibechi, Armando (* 1896), uruguayischer Fußballspieler
 Zibechi, Pedro, uruguayischer Fußballspieler
 Zibelius-Chen, Karola (* 1942), deutsche Ägyptologin und Sudanarchäologin
 Zibell, Barbara (* 1955), deutsche Stadt- und Regionalplanerin
 Zibermayr, Ignaz (1878–1966), österreichischer Historiker und Archivar
 Žibert, Urban (* 1992), slowenischer Fußballspieler
 Zibes, Pablo (* 1971), argentinischer Pantomime und Schauspieler

Zibl
 Ziblatt, Daniel (* 1972), US-amerikanischer Politikwissenschaftler
 Ziblijew, Wassili Wassiljewitsch (* 1954), russischer Kosmonaut

Zibo
 Zibol, Burkhard († 1433), Schweizer Politiker und Wohltäter
 Zibol, Jakob († 1414), Schweizer Kaufmann, Politiker und Klostergründer
 Zibolis, Marius (1974–2023), litauischer Goalballspieler
 Zibolsky, Annerose (* 1921), deutsche Politikerin (CDU/FDJ), MdL (Brandenburg), MdV
 Zibordi, Giovanni (1870–1943), italienischer politischer Journalist

Zibr
 Žibrat, Jan (* 1992), slowenischer Tischtennisspieler
 Žibret, Veljko (* 1978), kroatischer Eishockeyspieler

Zibu
 Zibulin, Lew Grigorjewitsch (1927–2009), sowjetisch-russischer Geophysiker
 Zibulka, Kiril (1927–1997), bulgarischer Komponist
 Zibung, Carl (1930–1998), Schweizer Journalist
 Zibung, David (* 1984), Schweizer Fussballtorhüter
 Zibung, Kurt (* 1950), Schweizer Politiker (CVP), Landammann von Schwyz

Liste der Biografien/Zib


Sello de Santa María puede referirse a:
 El nombre común de la planta Polygonatum odoratum.
 El nombre común de la planta Polygonatum verticillatum.

Sello de Santa María


Vitello, em polonês na íntegra Erazmus Ciolek Witelo, também conhecido como Vitellione, Vitellio ou Witello (Legnica perto de Breslau, cerca de 1230 - pós 1280 / antes de 1314), foi um monge cristão polonês, matemático, físico, filósofo e teólogo.

Biografia
Nascido na Silésia (que então fazia parte da Polônia), filho de pai alemão e mãe polonesa, mudou-se com a família para a Turíngia, região de origem de seu pai, desde a juventude. Estudou na Faculdade de Letras de Paris, por volta de 1250, e depois em Direito Canônico na Universidade de Pádua (1262-1268).

Em contato com a corte papal de Viterbo, para onde se mudou entre o final de 1268 e o início de 1269, conheceu Guilherme de Moerbeke (tradutor de Aristóteles e Proclo) e lhe dedicou a importante obra de óptica em dez livros Περί ὸπτικῆς (Perí optikes), mais conhecido como Perspectiva (1ª publicação impressa: Nuremberg, 1535), referente à difração e outros fenômenos físicos da luz, concluído entre cerca de 1270 e 1278.

A Perspectiva foi amplamente baseada no trabalho escolástico do árabe Alhazen e teve uma profunda influência em estudiosos posteriores como Kepler. Ele também contém idéias embrionárias que mais tarde fluíram para o estudo da psicologia, como as noções modernas de associação e subconsciente. A obra é permeada principalmente pela metafísica neoplatônica: Witelo afirma a existência de formas e corpos, ligados pela causalidade, emanados de Deus como luz inteligível. Ele distingue esta luz divina da luz sensível que é uma manifestação dela e representa a primeira das entidades sensíveis do cosmos. As ideias de Witelo estão de acordo com as de contemporâneos como Santo Alberto Magno e especialmente Roger Bacon, e terá profunda influência sobre cientistas e filósofos como Tycho Brahe, Kepler, Patrizi, Galilei, Descartes e Huygens.

Outras obras que chegaram até nós são o De natura dæmonum (contendo notáveis temas cosmológicos e mágicos) e o De primária causa pænitentiæ, embora na Perspectiva ele cite outras obras que não conhecemos. A cratera Vitello sulla Luna recebeu seu nome.

Obra

 Vitellionis mathematici doctissimi Περί ὀπτικῆς, id est de natura, ratione, & proiectione radiorum uius luminum, colorum atque formarum quem uulgo Perspetiuam uocat libri X, Norimbergæ, 1535.

Referências
Filosofia

Vitello


Opechancanough (; 1554–1646) was paramount chief of the Powhatan Confederacy in present-day Virginia from 1618 until his death. He had been a leader in the confederacy formed by his older brother Powhatan, from whom he inherited the paramountcy.

Opechancanough led the Powhatan in the second and third Anglo-Powhatan Wars, including the Indian massacre of 1622.

In 1646, the aged Opechancanough was captured by English colonists and taken to Jamestown, where he was killed by a settler assigned to guard him.

Name
The name Opechancanough meant "He whose Soul is White" in the Algonquian Powhatan language.

It was likely derived from a Powhatan original phonemically spelled as /a·pečehčakeno·w/ < a·pe "white" + čehčak "soul" + -en "inanimate verb ending" + -o·w "3rd person transitive inanimate subject". This would have the reconstructed pronunciation  or perhaps  with nasal spreading and haplology.

Powhatan warrior
The Powhatan Confederacy was established in the late 16th and early 17th centuries under the leadership of Chief Wahunsonacock (who was more commonly known as Chief Powhatan, named for the tribe he originally led, which was based near present-day Richmond, Virginia). Over a period of years, through negotiation and/or coercion, Chief Powhatan united more than 31 of the Virginia Indian tribal groups in the Tidewater region of what is now the Commonwealth of Virginia, essentially the southeastern portion of the modern state.

At the time of the English settlement at Jamestown, which was established in May 1607, Opechancanough was a much-feared warrior and a charismatic leader of the Powhatans. As Chief Powhatan's younger brother (or possibly half-brother), he headed a tribe situated along the Pamunkey River near the present-day town of West Point.

Known to be strongly opposed to the European settlers, he captured Captain John Smith along the Chickahominy River and brought him before Chief Powhatan at Werowocomoco, one of the two capital villages of the Powhatans. Located along the northern shore of the present-day York River, Werowocomoco was the site where the famous incident with Powhatan's young daughter Matoaka (known as Pocahontas to historians) intervening on Smith's behalf during a ceremony is thought to have occurred, based upon Smith's account.

Written accounts by other colonists confirm that Pocahontas subsequently did serve as an intermediary between the natives and the colonists, and helped deliver crucial food during the winter of 1607–08, when the colonists' fort at Jamestown Island burned in an accidental fire in January 1608.

The marriage of Pocahontas and colonist John Rolfe in April 1614 brought a period of peace; this ended not long after her death while on a trip to England and the death of her father, Wahunsonacock, in 1618. A short time later, after a brief succession of the chiefdom by his older brother Opitchapam (during which Opechancanough was war chief), Opechancanough became paramount chief of the Powhatan Confederacy.

Powhatan chief
The natives and the colonists came into increasingly irreconcilable conflicts as the land-hungry export of crops, tobacco (which had been first developed by John Rolfe), became the cash crop of the colony. The relationship became even more strained as ever-increasing numbers of Europeans arrived and began establishing "hundreds" and plantations along the navigable rivers.

Beginning with the Indian massacre of 1622, in which his forces killed many settlers, Chief Opechancanough abandoned diplomacy with the English colonists as a means of settling conflicts and tried to force them to abandon the region altogether. On March 22, 1622, approximately a third of the settlers in Virginia were killed by Powhatan forces during a series of coordinated attacks along both shores of the James River, extending from Newport News Point, near the mouth of the river, all the way to Falling Creek, near the Fall Line at the head of navigation. The colony eventually rebounded, however, and later they killed hundreds of natives in retaliation, including many warriors poisoned by Dr. John Potts at Jamestown.

Chief Opechancanough launched a last major effort to expel the colonists on April 18, 1644, the third Anglo-Powhatan War. In 1646, forces under Royal Governor William Berkeley captured Opechancanough, at the time believed to be between 90 and 100 years old. They paraded him as a prisoner through Jamestown before a jeering crowd; the chief was subsequently killed by a settler, who shot him in the back while assigned to guard him. Before dying, the chief reportedly said, "If it had been my fortune to take Sir William Berkeley prisoner, I would not have meanly exposed him as a show to my people."

He was succeeded as Weroance first by Nectowance, then by Totopotomoi, then by Cockacoeske, Totopotomoi's wife who is believed to be Opechancanough's daughter or granddaughter.

Connection with Don Luis

Historians, including Carl Bridenbaugh, have speculated that Opechancanough was the same Native American youth who was a chief's son and is known to have been transported voluntarily from the village of Kiskiack, Virginia, to Spain in the 16th century at the age of 17 and educated. He became known as Don Luis. Murrin, however, suggests that Opechancanough was more likely the nephew or cousin of Don Luis.

Rechristened as "Don Luis", the young man returned to his homeland in what is now the Virginia Peninsula subregion of the Hampton Roads region of Virginia, where Jesuit priests established their Ajacán Mission in September 1570. Shortly thereafter, Don Luis is believed to have returned to live with the Powhatan and turned against the Europeans. Don Luis and his allies killed the Jesuits at the mission in the winter of 1571, ending Spanish efforts to colonize the area.

Other historians speculate that Don Luis may have become the father of Powhatan chiefs Wahunsunacock and Opechancanough. Their remains are buried on the Pamunkey Indian Reservation in King William, Virginia.

Illness
From various contemporary reports, it is speculated that Opechancanough suffered from myasthenia gravis. These reports include symptoms of weakness which improved with resting, and visible drooping of the eyelids.

Representations
Opechancanough was portrayed by Stuart Randall in the 1953 low-budget film Captain John Smith and Pocahontas. This film shortened his name to Opechanco.
He appeared as a figure in the Animated Hero Classics 1994 episode "Pocahontas," and was voiced by Lorenzo Gonzalez, but is entirely absent in Disney's 1995 animated film Pocahontas as well as its 1998 direct-to-video sequel Pocahontas II: Journey to a New World.
Opechancanough is portrayed in New Line Cinema's 2005 film The New World, in which he is portrayed by Wes Studi. In this live action film, he is conflated with Tomocomo, a priest who accompanied Pocahontas/Rebecca to London.
He appears in the Sky TV show Jamestown where he is played by Raoul Max Trujillo.

See also
History of Virginia
Nemattanew

References

Further reading

James Horn, A Brave and Cunning Prince: The Great Chief Opechancanough, 2021.
W. Martha W. McCartney, Cockacoeske, Queen of Pamunkey: Diplomat and Suzeraine.
David A. Price, Love and Hate in Jamestown: John Smith, Pocahontas, and the Start of A New Nation, Alfred A. Knopf, 2003
Helen C. Rountree, The Powhatan Indians of Virginia: Their Traditional Culture. University of Oklahoma Press, 1989.
Helen C. Rountree. Powhatan Foreign Relations: 1500-1722, Charlottesville: University of Virginia Press. 1993.
Alan Taylor. American Colonies, New York: Viking, 2001.
Peter H. Wood, Powhatan's Mantle: Indians in the Colonial Southeast

External links
Jamestown 2007
The Anglo-Powhatan Wars

1554 births
1646 deaths
Murdered Native American people
Native American leaders
People of the Powhatan Confederacy
17th-century Native American leaders
People murdered in Virginia
Burials in Virginia
Virginia colonial people
Tribal chiefs
Pamunkey people
Murder in 1646
Murder in the Thirteen Colonies

Opechancanough


Ikarios () ist in der griechischen Mythologie der Vater der Penelope. Während er bei Homer noch kaum Gestalt hat, wird er in der weiteren mythologischen Ausdeutung zur eigenständigen Figur entwickelt, wobei er mit wechselnden Genealogien in Sparta verortet wird.

Mythos
Ikarios ist in der Bibliotheke des Apollodor ein Enkel des Kynortas, ein Sohn des Perieres und der Gorgophone und Bruder des Tyndareos, Aphareus und des Leukippos. An anderen Stellen wird er dabei nicht als Enkel des Kynortas, sondern als der des Aiolos bezeichnet. In einer weiteren Version, die auch Pausanias bekannt ist, ist er der Enkel des Perieres. Hier ist er ein Sohn des Oibalos und der Najade Bateia und Bruder des Tyndareos, der Arene und des Hippokoon. In einer weiteren, nur bei Pausanias bezeugten Genealogie ist er schließlich der Sohn des Oibalos und der Gorgophone. Diese war vor Oibalos mit Perieres verheiratet gewesen, was zeigt, dass versucht wurde die verschiedenen Angaben in Übereinklang zu bringen.

Ikarios und Tyndareos werden wegen Herrschaftsstreitigkeiten von ihrem Bruder Hippokoon aus Lakedaimon vertrieben und flüchten zu Thestios nach Pleuron, wo sie ihn bei seinen Kämpfen gegen seine Nachbarn unterstützen. Als Hippokoon von Herakles getötet wird, kehrt Tyndareos nach Sparta zurück und übernimmt dort die Herrschaft. In der Bibliotheke begleitet Ikarios ihn dabei, in den meisten anderen Überlieferungen bleibt er jedoch in Akarnanien und heiratet dort Polykaste, die Tochter des Lygaios. In einer wenig geläufigen Version ist Ikarios ein Verbündeter des ältesten Bruders Hippokoon und vertreibt mit diesem gemeinsam Tyndareos nach Pellene.

In Akarnanien wird er Vater der Penelope sowie verschiedener weiterer Kinder. Er erscheint in der Alkmaionis als Gatte der Polykaste und als Vater der beiden Söhne Alyzeus und Leukadios, mit deren Hilfe er die Herrschaft über Akarnanien erlangt. Gemeinhin gilt er jedoch als Gatte der Najade Periboia, mit der er in der Bibliotheke neben Penelope die Söhne Thoas, Damasippos, Imeusimos, Aletes und Perilaos hat. Anstelle der Söhne wird in Homers Odyssee die Tochter Iphthime genannt. In einem Scholion zur Odyssee werden als Frauen Dorodoche, die Tochter des Orsilochos und Asterodeia, die Tochter des Eurypylos, genannt.

Als Penelope verheiratet werden soll, richtet Ikarios einen Wettkampf für die Freier seiner Tochter aus, an dem Odysseus nach Pausanias teilnimmt und daraus als Sieger hervorgeht. In der Bibliotheke wird hingegen berichtet, dass Tyndareos einen Aufstand der zahlreichen unterlegenen Freier der Helena fürchtet, wenn er einen von ihnen zu Helenas Gemahl ausgewählt habe, woraufhin er auf Odysseus' Rat alle Freier schwören lässt, seine Entscheidung zu akzeptieren und dem zukünftigen Bräutigam im Fall der Zufügung eines Unrechts wegen dieser Ehe beizustehen. Tyndareos macht sich als Dank für diesen Rat bei Ikarios für Odysseus' Werbung um Penelope stark.

Nachdem Penelope die Gattin des Odysseus geworden ist, versucht Ikarios beide in Lakedaimon zu halten; Odysseus macht sich jedoch mit Penelope auf den Rückweg nach Ithaka. Ikarios folgt ihnen mit seinem Wagen und fordert seine Tochter zum Bleiben auf. Odysseus verlangt von Penelope, sich zu entscheiden, ob sie ihm freiwillig folgen oder zu ihrem Vater zurückkehren will. Penelope verhüllt schweigend ihr Gesicht mit einem Schleier und gibt Ikarios so verschämt zu verstehen, dass sie lieber bei Odysseus bleiben will. Ikarios lässt daraufhin von seinem Vorhaben ab und errichtet an der Stelle der Zusammenkunft eine Bildsäule für die Göttin der Scham Aidos.

Darstellungen

Eine Darstellung des Ikarios findet sich auf einer attisch-rotfigurigen Schale des Töpfers Hieron, die auf 490–480 v. Chr. datiert wird. Die Bemalung der Schale wird Makron zugeschrieben. Die Abbildung zeigt das Urteil des Paris, am Rand des Geschehens stehen Tyndareos und Ikarios. Ikarios wird als bärtiger Greis gezeigt, er trägt einen Stock und ist mit einem Chiton und einem Mantel bekleidet.

Literatur

Anmerkungen

Person der griechischen Mythologie

Ikarios (Vater der Penelope)


Karaçay, Kahramanmaraş ilinin Pazarcık ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Kahramanmaraş iline 30 km, Pazarcık ilçesine 24 km uzaklıktadır.

Nüfus

Pazarcık'ın mahalleleri

Karaçay, Pazarcık


Tomás José de Morales y Ugalde (Lima, 15 de octubre de 1765 – ib., 4 de enero de 1841) fue un político y diplomático peruano. Prócer de la Independencia del Perú, fue enviado como ministro plenipotenciario ante la corte imperial de México (1823). Fue luego ministro interino de Gobierno y Relaciones Exteriores en 1825 y ministro de Hacienda del Perú en 1827. En este último cargo hizo el primer esbozo de presupuesto de la República.

Biografía
Sus padres fueron José Francisco Morales de Deón (receptor del Tribunal del Santo Oficio de la Inquisición de Lima en el Perú) y Mariana de Ugalde y Arenaza. En 1795 era oficial mayor de la Contaduría General de Tributos. En 1796 pasó a ser oficial octavo de la secretaría de cámara del virrey y de la capitanía general del Virreinato, ascendiendo a oficial mayor durante el gobierno del virrey Joaquín de la Pezuela. Por entonces mantuvo una clandestina comunicación con los patriotas, a quienes transmitió los planes de las autoridades. Asimismo, en reiteradas ocasiones acogió en su casa a los perseguidos.

Fue uno de los firmantes del acta de Declaración de Independencia que el pueblo limeño aprobó en sesión de cabildo abierto el 15 de julio de 1821. El 10 de enero de 1822 fue incorporado a la Sociedad Patriótica; tres meses después leyó ante ella un discurso sobre las causas que habían retrasado en Lima la revolución emancipadora.

Pasó a México como Enviado Extraordinario de la República del Perú, siendo solemnemente recibido en la corte de Agustín de Iturbide el 23 de enero de 1823. Unos días después se ofreció en su honor un banquete al que concurrieron más de 50 personas. Pero poco después puso fin a su misión pues el gobierno peruano no pudo atender los gastos de su legación, debido a la terrible crisis política desatada en el Perú, sumada al derrocamiento de Iturbide.

De regreso en el Perú, fue nombrado oficial mayor del Ministerio de Gobierno y Relaciones Exteriores, primero como interino y luego como titular. Del 19 a 28 de junio de 1825 fue ministro interino de dicho portafolio. Eran los días de la dictadura de Bolívar en el Perú. El 10 de octubre de 1825 fue condecorado con la medalla cívica con el busto del Libertador.

Tras la reacción antibolivariana de febrero de 1827 integró la Junta de Gobierno presidida por el general Andrés de Santa Cruz, en calidad de ministro de Hacienda, cargo en el que permaneció hasta el inicio de la presidencia constitucional del general José de La Mar (junio de 1827). De su breve paso en dicho ministerio se recuerda la realización del primer esbozo del presupuesto de la República, es decir, la determinación de los gastos o egresos por un lado, y las rentas o ingresos por otro. Los ingresos calculados entonces fueron de 5.203.000 pesos y los egresos de 5.152.000, dando un saldo o sobrante de 51.000 pesos. Pero este presupuesto no llegó a ser aprobado por el Congreso.

Sus últimas funciones fueron la de Contador General de Valores y la de juez de balanza en la Casa de Moneda.

Bibliografía
 Basadre, Jorge: Historia de la República del Perú. 1822 - 1933, Octava Edición, corregida y aumentada. Tomo 3. Editada por el Diario "La República" de Lima y la Universidad "Ricardo Palma". Impreso en Santiago de Chile, 1998.
 Tauro del Pino, Alberto: Enciclopedia Ilustrada del Perú. Tercera Edición. Tomo 11. MEN/OJE. Lima, PEISA, 2001. ISBN 9972-40-160-9
 Vargas Ugarte, Rubén: Historia General del Perú. Sétimo Tomo. La República (1825-1833). Segunda Edición. Editor Carlos Milla Batres. Lima, Perú, 1984.

Nacidos en Lima
Fallecidos en Lima
Diplomáticos de Perú
Firmantes del Acta de Declaración de Independencia de Perú
Ministros del Interior de Perú
Ministros de Relaciones Exteriores de Perú
Ministros de Economía y Finanzas de Perú
Próceres de Perú

José de Morales y Ugalde


An Microtatorchis laxa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Microtatorchis laxa in nahilalakip ha genus nga Microtatorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Microtatorchis

Microtatorchis laxa


Juliusburg er en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Lütau i den sydøstlige del af Kreis Herzogtum Lauenburg. Kreis Herzogtum Lauenburg ligger i delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Juliusburg ligger ca 4 kilometer nord for floden Elben, og fem kilometer nordvest for byen Lauenburg.

Eksterne kilder/henvisninger

 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Herzogtum Lauenburg

Juliusburg


فلم يحكي عن ماضي الكويت في الغوص وصيد السمك ويمثل في هذا الفلم فنانون من جيل الرواد.

عرض في مارس 1980

تأليف : عبد الرحمن الضويحي

إخراج : هاشم محمد الشخص.

الممثلون
 حياة الفهد
 خالد النفيسي
 مريم الغضبان
 إبراهيم الصلال
  خالد العبيد
 أحمد الصالح
  علي البريكي
 سالم الفقعان
 باسمة حمادة
 زينب الضاحي
 وفاء العامر
 فيحان العريبد
 عبد الله غلوم

المراجع

 اخراج عبد الرحمن الضويحي

أفلام إنتاج 1980
أفلام كويتية

الصمت (فيلم)


Josip Leović (Osijek, 14. kolovoza 1885. – Osijek, 22. siječnja 1963.), bio je osječki kipar, slikar i grafičar. Svoj likovni izraz izgradio je na temeljima bečkog simbolizma i secesije te je ostvario vrijedan prinos hrvatskoj umjetnosti simbolizma. Jedna od središnjih ličnosti likovnog života Osijeka u razdoblju između dvaju svjetskih ratova.

Biografija

Djetinjstvo i mladost
Josip Leović rođen je u Osijeku 14. 8. 1885. godine u  građanskoj obitelji, majka mu Ernestina Elonora rođena Kaltnäcker njemačkog, a otac Antun hrvatskog podrijetla. Osnovnu školu upisuje 1892. i završava ju 1896. Godine 1901. završava Kraljevsku realnu gimnaziju u Osijeku. Na Leovićev rano razvijen interes za umjetnost utječu gimnazijski profesor crtanja Dimitrije Marković te majka Ernestina, osječka pijanistica. Kao dijete prebolio je upalu zgloba kuka (coxitis), što je kao doživotnu posljedicu imalo ukočenost koljena i skraćenje lijeve noge. Hendikep utječe na njegovo mentalno stanje, čineći ga "povučenim, melankoličnim i preozbiljnim."

Školovanje i rad u Beču i Zagrebu (1904. – 1917.)
Godine 1901. Leović završava Realnu gimnaziju i kreće na dalju izobrazbu u Beč. Postoji mogućnost da je djelovao u Beču već od 1902. van obrazovnih institucija ili klesarskih radionica. Od 1904. do 1908. izučava klesarski zanat u radionici Eduarda Hausera, "carskog i dvorskog klesarskog majstora," a uz to tri godine pohađa i Obrtničku školu (Gewerbliche Fortbildungsschule Wien) koju je završio 1907. godine. Pred kraj izobrazbe postaje pomoćnik u Udruzi graditelja i kamenoklesarskih majstora.

U vrijeme Leovićeva boravka u Beču ondje kiparstvo studira te na izložbama Secesije izlaže Ivan Meštrović. U nekim Leovićevim djelima vidi se Meštrovićev utjecaj.

Nakon školovanja Leović se zapošljava u tvrtki Hauser, Vulkan i Neubrun u Beču. Ta je tvrtka od 1894. do 1899. godine izvodila kamenoklesarske radove na župnoj crkvi sv. Petra i Pavla u njegovu rodnom Osijeku. Djelovao je i na klesarskim i poslovima u Beču, Karansebešu, Grazu te navodno u Budimpešti, nakon čega se vraća u Hrvatsku.

Život i djelovanje u Osijeku (1917. – 1963.)
Godine 1911. Leović se vraća u Zagreb i upisuje Privremenu višu školu za umjetnost i obrt, današnju Akademiju likovnih umjetnosti, koju završava u srpnju 1915. godine u klasi Mencija Clementa Crnčića. Tokom studija razvija afinitet prema grafici. Kod Crnčića godinu dana specijalizira  u bakropisu, a potom 1916. započinje jednogodišnje školovanje na bečkoj specijalnoj grafičkoj školi Graphische Lehr- und Versuchsanstalt.

Godine 1919. Leović se vraća u Osijek i ženi se glumicom i opernom pjevačicom osječkog HNK Josipom Hrg. Vodi aktivan socijalni život u krugu glumaca, glazbenika i umjetnika te promiče likovnu i opću kulturu. U 1920-tima upoznaje osječkog industrijalca Rudolfa Povischila koji postaje njegovim mecenom do 1945. godine. Nakon smrti Povischila rijetko radi kiparska djela jer je Povischil bio njegov najveći naručitelj skulptura. Od 1922. do 1947. radi kao učitelj crtanja u Ženskoj realnoj gimnaziji u Osijeku i podučava kiparsko modeliranje u osječkoj Školi za likovno-umjetničko obrazovanje. Nakon toga postaje kustos zbirke slika i skulptura muzejsko-konzervatorske struke u Muzeju Slavonije. Tamo radi kao preparator i restaurator slika, skulptura, keramike i predmeta umjetničkog obrta te izrađuje crteže narodnih nošnji za etnografsku zbirku Muzeja. Usprkos odlasku u invalidsku mirovinu 1951., nastavlja raditi u Muzeju kao honorarni službenik do kraja svog života. Kao član Komisije za sakupljanje historijskih spomenika, starina i knjižnica (KOMZA) Leović ima veliku ulogu u spašavanju umjetnina i predmeta kulturne baštine koji su bili oduzeti ili napušteni od vlasnika.

Josip Leović umire u Osijeku 22. 1. 1963. u dobi od 78 godina ostavivši iza sebe golem umjetnički opus i doprinos muzeološkoj djelatnosti svojim radom u Muzeju Slavonije.

Slikarski opus
Slikarstvo Josipa Leovića prožeto je stilskom različitosti (simbolizam, art  déco, realizam, historicizam, "narodni stil") te tematskom širinom. Uz dominantnu temu pejsaža, slika prizore grada Osijeka te portrete i prikaze žena. Pejsaž često odražava Leovićevo melankolično raspoloženje i lirsku osjećajnost. Slikan je tehnikom ulja, pastela i akvarela te je vjerodostojan, no ponekad i dekorativno deskriptivan i šaren (Pejzaž, 1920.-1940.). Zimski su pejsaži i noć jedne od najčešćih motiva slika u ulju i pastelu te grafici. Ženske likove često prikazuje na sladunjavo-erotski način. Iznimku čine slike na kojima dočarava suvremeni tip žene neskrivene senzualnosti, odnosno heroine novog životnog stila 1920-ih godina, čiji je najzorniji primjer Apaškinja. Uz spomenute teme i motive Leovićeva slikarstva se kao poseban motiv na nekoliko slika prikazuju suvremeni život gradske ulice i njihova ikonografija, tehnološki napredak u obliku automobila (Utrka, Noć između Osijeka i Vinkovaca) ili nogomet.

Uz "egipatski stil" temeljen na proučavanju tada vrlo popularne egiptologije i staroegipatske umjetnosti, Leović je za svoga mecenu, Rudolfa Povischila, stvarao djela s motivima nacionalne prošlosti (Hrvatski vladar) koji su kombinirani s ukrasnim elementima i ornamentikom u "narodnom stilu". Djelima odiše izrazit kolorizam i stilizacija koji imaju čisto dekorativnu funkciju. Leović izrađuje i dekorativne predloške, odnosno ornamentalne kompozicije manjeg formata koje su oslikane na listu papira tehnikom akvarela ili otisnute kao litografije.

Grafička dionica

Crteži i skice
Crteži, skice i studije pokrivaju gotovo cjelokupno umjetnikovo stvaralaštvo između 1912. i 1960 godine. Crtež je otpočetka za Leovića bio važno područje likovnog izražavanja (Starica iz Šestina i Portret Petra Zrinskog). Crtački je opus raznovrstan, od "školskih" studija anatomije do slobodnih crteža koji odstupaju od kanona. Česti su motivi ljudske tjelesne snage, s naglaskom na masivnost i muskuloznost u prikazu muškog lika, dok u prikazu ženskog dominira idealizacija. Crteže izrađuje tehnikom tuša i pera, olovke, ugljena i krede.

Grafika
Leović za vrijeme školovanja u Privremenoj višoj školi za umjetnost i umjetni obrt u Zagrebu pokazuje izuzetan afinitet za grafiku, posebice bakropis. Njegov je tadašnji učitelj i mentor bio Menci Clement Crnčić, kod kojega Leović usavršava tehniku bakroreza te nakon završenog studija ostaje raditi. Kao i kod Crnčića, Leovićev se grafički opus može razdijeliti u popularnu grafiku s pejsažima i motivima grada i sela te "ugođajnu" grafiku simbolističkih obilježja. Umjetnikova inovativnost proizlazi iz varijacije istog motiva koji prikazuje u raznim grafičkim tehnikama; najbolji primjer za to je Vodenica koju izrađuje u tehnici bakropisa i litografije. Leovićeve grafike i crteži su bili objavljivani u Hrvatskom listu na naslovnicama ili kao ilustracije.

Simbolizam i Leovićevo slikarstvo
Leovićevo se simbolističko slikarstvo može podijeliti na dvije različite tematske razine, na pejsaž i figuralne kompozicije. Slikajući zavičajni pejsaž osječke okolice, umjetnik razvija osobnu vrstu slikarstva lirskog karaktera u kojemu pejsaž oslikava stanje duše, nutarnjih zbivanja i povezanosti s prirodom. To pokazuju djela Močvarne magle i Zimski pejsaž, a fantastična sadržajna komponenta simbolizma prisutna je u slici Bazen u kraljevskom parku.

Božanska iskra

Ključno djelo umjetnikova simbolizma kao i cjelokupnog slikarskog stvaralaštva predstavlja djelo Božanska iskra (Pistis Sophia). Izdvojena je iz kruga umjetnikovih simbolističkih djela zbog specifične ikonografije, simbolike te formata. Reducirana je na tek nekoliko kompozicijskih elemenata, snažnu siluetu lava i profil zasjenjene hridi. Izvorni literarni predložak za ovu sliku gnostički je spis Pistis Sophia te je vjerojatno bila izrađena za Leovićevog mecenu Rudolfa Povischila, koji je bio sklon upravo okultnom, ezoteriji i mistici.

Plave slike

Umjetnikovi pejsaži u plavom monokromnom tonu nastaju po uzoru na istaknutog člana bečke secesije Ernsta Stöhra čije stvaralaštvo upoznaje za vrijeme školovanja u Beču. Djela poput Mjesečine, Dvorca i Majke Božje izborom su motiva, tematikom i slikarskom tehnikom posve različite, no prvenstveno uporabom monokromne plave boje svrstavaju se u kontekst Leovićeva simbolističkog slikarstva.

Svjetla grada

Najpoznatija i najizlaganija Leovićeva slika Osječki trg (Osječka katedrala) neobično je djelo koje pruža mnoštvo različitih interpretativnih mogućnosti. Slika dočarava pogled s glavnog osječkog gornjogradskog trga i pruža pogled prema osječkoj neogotičkoj župnoj crkvi. Specifična je zbog motiva koji pripada ikonografiji ulice – automobilu.

Simbolizam u grafici
Ranije grafike sa simbolističkim sadržajem nastaju 1920-ih godina, neposredno nakon Leovićeva školovanja i grafičke specijalizacije te prikazuju scene u kojima su uključene figure (Kugina kuća, Diploma Borević i Odljev brončanog kipa). Simbolističke grafike iz kasnije faze stvaralaštva, između 1920. i 1930. godine, obilježava motiv pejsaža. Uz litografije u kojima prevladava motiv noćnog pejsaža i mistična noćna atmosfera (Lađar), umjetnik stvara i dekorativne ilustracije rađene za naslovnice posebnih izdanja osječkog Hrvatskog lista, koje također proizlaze iz simbolističkog nasljeđa.

Kiparski opus
S kiparskom umjetnošću i umijećem klesarstva Leović se upoznaje još kao mladić u Osijeku u neposrednom kontaktu s klesarskom radionicom Eduarda Hausera u kojoj će se kasnije, u Beču, i zaposliti. Početkom 1920-ih dolazi u doticaj s bogatim osječkim industrijalcem, tvorničarom pokućstva Rudolfom Povischilom, koji mu postaje mecenom i glavnim naručiteljem kiparskih radova.

Leovićeva skulptura na osječkim izložbama
Leović u početku svoje izložbene aktivnosti (1917. – 1925.) osječkoj publici nije bio poznat kao kipar, već kao slikar i grafičar. Svoja kiparska djela prvi je puta izložio 1925. godine u kinu Urania, u vrijeme kada započinje rad na narudžbi Rudolfa Povischila za ljetnikovac Intervilan nedaleko od Osijeka. Na izložbi 1926. godine u prostorijama Trgovačko-obrtničke komore u Osijeku ističu se njegove atletske impresije, jaka plastika i monumentalnost ljudske figure, te su njegova djela izazvala mnoge pozitivne reakcije. Najveću pažnju privukla su djela izložena 1927. godine na izložbi slika i skulptura u okviru III. Gospodarske izložbe i velikog sajma u Osijeku. Tamo je predstavio svoje skulpture Radnik, Križar i Torzo. Nakon dužeg perioda Leović se ponovno posvećuje svojem kiparskom umijeću tek 1932. godine kada na izložbi slika i skulptura osječkih umjetnika predstavlja jedno od svojih ponajboljih djela, skulpturu Urso (Quo vadis?). U okviru Tjedna kulture i privrede Osijeka, 1935. godine Leović predstavlja skulpturu od umjetnog kamena Egipćanka. Nakon Drugog svjetskog rata se sve manje bavi kiparstvom, što zbog smrti njegova mecene Rudolfa Povischila, što zbog zauzetosti angažmanom u Muzeju Slavonije, ali i zbog same činjenice da više nije bio u naponu stvaralačke, niti fizičke snage. Leović ipak ne prekida u potpunosti rad u ovom mediju, već se usmjerava na izvedbe u maloj plastici te na manje kiparsko-restauratorske radove.

Mecenat Rudolfa Povischila
Pod mecenstvo Rudolfa Povicschila Leović dolazi u 20-im godinama dvadesetog stoljeća, međutim moguće je da se Povischil kao naručitelj Leovićevih djela pojavljuje još i ranije. Prvi podaci o njihovoj suradnji spominju se nakon Prvog svjetskog rata kada Leović počinje raditi u Tvornici pokućstva i alata za obrt Povischil. U tvornici je Leović izrađivao nacrte za izvan serijski  pojedinačni namještaj slobodne imaginacije posebno za Rudolfa Povischila, a pojedine je dijelove i sam rezbario. Kao glavni i zapravo jedini naručilac Leovićevih skuptura, Rudolf Povischil bio je ključan za "vraćanje" Leovića njegovom kiparskom umijeću. Unutar oskudnog kataloga Leovićevih kiparskih radova većina je skulptura izravno povezana upravo s Povischilom. Neka od tih djela su upravo Portret Rudolfa Povischila i žensko poprsje Žalost koje je dobar prikaz simbioze simbolizma i secesije u kiparstvu. U skulpturi Žalost prisutni su prepoznatljivi elementi Leovićeva kiparskoga stila: punoća volumena i redukcija oblikovanja na zatvoren masivan blok, jednostavne i široke plohe, tvrda i pojednostavljena modelacija. Osobito je karakterističan prikaz lica i fizionomijskih detalja, oblikovanih bez detaljnog opisivanja, grubo i jednostavno, gotovo sirovo, kao i lica drugih Leovićevih figura.

Intervilan 154
Intervilan 154 adresa je vile Rudolfa Povischila na južnoj periferiji Osijeka. Upravo za taj ljetnikovac Leović je izveo seriju različitih kiparskih radova koji su postavljeni u prostor oko vile, u ulozi ukrasnih skulptura njezina dvorišta i perivoja. Skulpture je Leović izrađivao na samom Intervilanu gdje je imao i atelijer, a njegov je kiparski rad trajao ukupno tri godine, od 1925. do 1927. Izveo je oko 25 velikih i manjih skulptura, no do danas je mali dio njih ostao in situ, dok je ostatak razmješten po različitim lokacijama u gradu Osijeku, a neke su i uništene ili otuđene. Osim dekorativne plastike poput skulptura Saurijer, Dječak na delfinu i Borba gnoma sa žabama, izrađuje i nekoliko skulptura u natprirodnoj veličini: dva Ženska akta, Sjedeći muški akt, Klečeći muški akt i personifikaciju Noći. Leovićev Intervilan 154 specifičan je i originalan primjer perivoja skulptura. Iako su samo pojedine skulpture jasno odredive kao primjeri simbolističkoga kiparstva, uzet kao cjelina i zbroj svih kiparskih radova, Intervilan se može interpretirati kao svojevrsno simbolističko djelo čiji simbolistički koncept čine imaginacija, fantazija, začudnost i mističnost..

Quo vadis?
U katalogu Umjetničke izložbe osječkih slikara i kipara iz 1932. godine spominje se Leovićeva skulptura malih dimenzija Urzus (Quo Vadis?), koja se izravno oslanja na povijesni roman Quo Vadis? Henryka Sienkiewicza. Leovićeva se skulptura odnosi na dramatski snažan i sugestivan prizor iz Sienkiewiczeva književnog djela, s kojim se fabula približava kulminaciji: onaj u kojemu Urso spašava Ligiju od sigurne smrti u amfiteatru. Nakon borbe s bikom (turom) kojeg je ubio golim rukama, on oslobađa spona i podiže ruke Ligiju koja je bila zavezana za bika. Leović skulpturom doslovce oblikuje opisani prizor u kojemu golemi i jaki Urso na svojim rukama drži krhko, malaksalo tijelo onesviještene Ligije. Skulptura predstavlja epilog  simbolističke dionice nevelikoga Leovićeva kiparskog opusa.

Izložbe

Samostalne izložbe

 1914., Osijek, gradska vijećnica
 1914., Osijek, knjižara R. Bačića
 1915., Osijek, gradska Vijećnica
 1917., Osijek, trgovina pokućstvom R. Kaisera
 1918., Osijek, prostor bivše Krauszove banke - prva samostalna izložba
 1919., Osijek, skladište pokućstva g. Henča
 1919., Osijek, dvorana Trgovačko-obrtničke Komore - druga samostalna izložba
 1921., Vukovar
 1921., Osijek, velika županijska dvorana
 1922., Osijek, hotel Central
 1923., Osijek, županijska dvorana, zajedno s učenikom Ivanom Reinom
 1925., Osijek, mala dvorana kina Urania
 1938., Zagreb, Salon Šira, zajedno s Elsom Rechnitz
 1953., Osijek, velika dvorana Narodnog odbora, zajedno s Jovanom Gojkovićem
 1956., Osijek, izložbena dvorana na Trgu slobode, Jubilarna izložba povodom 50 godina umjetničke djelatnosti i 70 godina života
 1961., Osijek, izložbena dvorana na Trgu Slobode, Jubilarna izložba povodom 55. godišnjice umjetničkog rada i 75. godišnjice života

Posmrtno

 1971., Osijek, Galerija likovnih umjetnosti, retrospektivna izložba
 2012., Osijek, Galerija likovnih umjetnosti, retrospektivna izložba

Skupne izložbe

 1915., Zagreb, izložba studenata Privremene više škole za umjetnost i umjetni obrt u Zagrebu, u prostoru škole
 1915., Zagreb, Salon Ulrich, Izložba studenata Privremene više škole za umjetnost i umjetni obrt Zagreb
 1916., Zagreb, Salon Ulrich, Izložba studenata Privremene više škole za umjetnost i umjetni obrt Zagreb
 1916., Osijek, Županijska zgrada, izložba hrvatskih umjetnika iz Zagreba
 1920., Osijek,  Jägerova škola, Izložba osječkih umjetnika
 1920.,Osijek, dvorana Trgovačko-obrtničke komore, Izložba osječkog udruženja likovnih umjetnika i likovne sekcije Udruženja za promicanje umjetnosti u Osijeku
 1920., Novi sad, Izložba osječkog udruženja likovnih umjetnika i likovne sekcije Udruženja za promicanje umjetnosti u Osijeku
 1921., Zemun, Umetnička izložba
 1921., Vinkovci, Izložba osječkih slikara
 1924., Osijek, Županijska zgrada, Umjetnička izložba u spomen proslave 15 godišnjice Kluba hrvatskih književnika i umjetnika u Osijeku
 1926., Osijek, trgovačko-obrtnička komora, Slikarska izložba u okviru velesajma u Osijeku
 1927., Osijek, prostor novosagrađenog umjetničkog paviljona, Izložba slika i skulptura u okviru III. Gospodarske izložbe i velesajma u Osijeku
 1929., Osijek, velika dvorana državne građanske škole u Jägerovoj ul., Reprezentativna izložba osječkih umjetnika povodom proslave dvadesetgodišnjice Kluba hrvatskih književnika i umjetnika u Osijeku
 1929., Zagreb, Izložba likovnih umjetnika
 1932., Osijek, velika dvorana bivše Županijske zgrade, Umjetnička izložba osječkih slikara i kipara, Likovna sekcija Društva za unapređenje nauke i umjetnosti u Osijeku
 1934., Osijek, velika dvorana bivše Županijske zgrade, V. izložba likovne sekcije Društva za unapređivanje nauke i umjetnosti u Osijeku
 1935., Osijek, prostor bivše Županijske zgrade, "Pregled naše umjetnosti" – VII. izložba Likovne sekcije Društva za unapređenje nauke i umjetnosti u Osijeku
 1940., Osijek, velika dvorana Županije, Proljetna reprezentativna izložba osječkih likovnih umjetnika
 1946., Osijek, Izložba slika osječkih likovnih umjetnika
 1950., Osijek, "Sto godina osječkog slikarstva"
 1950., Osijek, Izložba likovne sekcije kulturnoumjetničkih društava i grupa, u okviru I. smotre Saveza kulturno prosvjetnih društava oblasti u Osijeku 1954. Beograd, Izložba osječkih umjetnika Osijek, izložba osječkih slikara i kipara
 1955., Osijek, Izložba slavonskih slikara i kipara
 1958., Osijek, IV. izložba osječkih slikara i kipara

Posmrtno

 1966., Osijek, Galerija likovnih umjetnosti, "Slikari i kipari gimnazije u Osijeku od sredine 19. stoljeća do danas"
 1967., Osijek, Galerija likovnih umjetnosti, "Dva decenija likovne umjetnosti u Osijeku 1920. – 1940."
 1975., Osijek, Galerija likovnih umjetnosti, "Slavonski pejzaž XIX. i XX. stoljeća"
 1981., Osijek, Galerija likovnih umjetnosti, "Osijek, inspiracija likovnih umjetnika 1850. – 1980."
 1986., Osijek, Galerija likovnih umjetnosti, "Likovna umjetnost Osijeka 1900. – 1940."
 1993., Zagreb, Umjetnički paviljon, "Od Babića do Vidovića: izbor iz fundusa Galerije likovnih umjetnosti, Osijek"
 1993., Lovran, Villa Frapart, "Hrvatski slikari između art-décoa i neoklasicizma"
 1994., Zagreb, Zračna luka Zagreb, "Odjeci simbolizma u hrvatskom slikarstvu i kiparstvu" 1997. Zagreb, Galerija Ulrich, "Krajolik u ranoj hrvatskoj grafici"
 1998., Zagreb, Galerija Ulrich, "Grad u ranoj hrvatskoj grafici"
 2001., Osijek, Galerija likovnih umjetnosti, "Secesija slobodnog i kraljevskog grada Osijeka"
 2003., Osijek, Galerija likovnih umjetnosti, "Sakralna umjetnost iz zbirki Galerije likovnih umjetnosti Osijek"
 2008., Osijek, Galerija likovnih umjetnosti, "Osječki kipari – Leović, Živić, Nemon, Švagel-Lešić"
 2009., Zagreb, Galerija Klovićevi dvori, "Slavonija, Baranja i Srijem, vrela europske civilizacije"
 2010., Zagreb, Moderna galerija, "Ikonografija grada u hrvatskom slikarstvu prve polovice 20. Stoljeća"
 2011., Zagreb, Muzej za umjetnost i obrt, "Art déco i umjetnost u Hrvatskoj između dva rata" 2011. Zagreb, Galerija Klovićevi dvori, "Strast i bunt – Ekspresionizam u Hrvatskoj

Izvori

Josip Leović


صحراء فكتوريا الكبرى هي أكبر صحراء في أستراليا وسادس أكبر صحاري العالم فمساحتها تربو على الـ 400 ألف كم مربع، الصحراء مسماة نسبة إلى ملكة بريطانيا فكتوريا، وهي منطقة بيئية تحتوي عددا من البحيرات الملحية والمراعي وتقع بين جنوب أستراليا وغرب أستراليا وتمتد من الشرق إلى الغرب بطول يفوق الـ 700 كم طولي حيث تجاور صحراء الرمل الصغرى، معدل إمطارها يبلغ 200 -250 مللمتر في السنة ودرجة حرارتها أغلب فترات السنة تحوم حول 15 و 20 درجة مئوية ولكن في الصيف يمكن أن تقارب الأربعين أو تتجاوزها حتى.

مراجع

جغرافيا حيوية في أستراليا الغربية
جغرافيا حيوية في جنوب أستراليا
صحاري أستراليا الغربية
صحاري جنوب أستراليا
صحاري وأراضي جنبات جافة
عروق (جغرافيا)
مناطق بيئية في أستراليا
مناطق محمية في أستراليا الغربية
مناطق بيئية في جنوب أستراليا
مناطق بيئية في أستراليا الغربية

صحراء فكتوريا الكبرى