ولد الرياضي الفرنسي الإيطالي جوزيف لويس كونت دي لاغرانج (1736 - 1813) في مدينة تورينو بإيطاليا، من أسرة ثرية ذات أصول إيطالية نبيلة. وكان والده أمين الخزينة عند ملك سردينية، ولكن الأسرة سرعان ما فقدت ثروتها بعد أن استثمرتها بالمضاربة. فانكب جوزيف معتمدا على موارده الخاصة على دروسه ولا سيما على الشعراء الكلاسيكيين اليونانيين والرومانيين من أمثال هوميروس وفيرجيل. ولم يكتشف أن ميله الحقيقي يتجه نحو الرياضيات إلا بعد أن قرأ مصادفة إحدى مذكرات إدموند هالي، فأخذ يقرأ كل بحث رياضي استطاع الوصول إليه. ولم يمض وقت طويل حتى أتقن الرياضيات وأصبح معلما للرياضيات في مدرسة المدفعية الملكية في تورينو، وكان عمره في ذلك الوقت هو 19 عاما فقط. وقد بلغ تحكمه في موضوعه من الاكتمال حدا استرعى انتباه أكثر الأساتذة القدماء تشككا، على الرغم من طريقته الحديثة غير المؤثرة. ولكن كسب بشخصيته غير المتعالية وبحماسه للرياضيات احترام زملائه وأصبحت هذه المجموعة من العلماء الأعضاء الأوائل في أكاديمية علوم تورينو  التي يرجع الفضل الأكبر في تأسيسها إلى لاغرانج.

مساهمته العلمية

لفت لاغرانج انتباه الرياضيين الأوربيين في بادئ الأمر حين حل ما سمي «مسألة المحيطات المتساوية» التي حيرت الرياضيين ما يقرب من نصف قرن ، فأرسل حلها إلى السويسري ليونهارت أويلر الذي كان في ذلك الوقت أشهر رياضي في أوروبا. وكان قد وصل إلى نفس النتيجة ولكنه تخلى عن كامل حق الاكتشاف للاغرانج. وكان قد ابتكر لحل هذه المسألة نوعا من الحساب يسمى «حساب المتغيرات» الذي أصبح تطويره مركز اهتمام لاغرانج وكان ذا أهمية حاسمة بالنسبة إلى مفهوم الاقتصاد في الطبيعة (مبدأ الفعل الأصغري) حتى لقد أثر مبدأ الأصغريات هذا في عمل ويليام روان هاملتون، وجيمس كلارك ماكسويل، وألبرت أينشتاين، وما زال ذا صلة كبيرة بكل مجالات الفيزياء الحديثة.

وفي عام 1764 تلقي من أكاديمية علوم باريس جائزة على مقالته «عن تمايل القمر، أي الاهتزاز الظاهري الذي يسبب تغيرات طفيفة في وضع ملامح القمر على الوجه الذي يقابل به الأرض» إذ أن ابتكار لاغرانج للمعادلة التي تحمل اسمه ساعد على حل هذه المسألة. ثم تلقى بعد عامين جائزة أخرى من الأكاديمية على مقالاته الواضحة المبررة بدون خطأ في الرياضيات.

سيرته الذاتية
لم يترك لاغرانج أي مجال تقريبا من الرياضيات في سنوات عمره إلا وأسهم فيه إسهاما كبيرا. ولقد أوحت أعماله لكثير من الرياضيين البارزين في أن يكملوها منهم لابلاس وجون باتيست جوزيف فورييه وغاسبار مونج وأدريان ماري ليجاندر وأوغستين لوي كوشي. فوضع لابلاس الخطوط العريضة في التصميم الذي غدا رياضيات حديثة تاركا التفاصيل ليملأها معاصروه أو من يأتي بعده. مثل نيوتن الذي وضع أساس الفيزياء التقليدية بقوانينه الثلاثة في الحركة وبنظريته في الثقالة مقدما بذلك اللبنة الأولي ليبني بها لاحقا صرح عقلي عظيم. وكان لاغرانج أحد هؤلاء الذي وجدوا في التصورات الرياضية الرائعة التي صاغها نيوتن مصدر وحيهم الأكبر.

عمله في برلين
في عام 1766م، رحل لاغرانج إلى برلين تلبية لدعوة من فريدريك الأكبر الذي عبر عن رغبته في أن يعمل أعظم رياضي في أوروبا في بلاط أعظم ملك فيها. فعين لاغرانج في المركز الذي تخلى عنه السويسري ليونهارت أويلر في الأكاديمية، وذلك بعد توصية من أولر نفسه ومن الرياضي الفرنسي جان لورون دالمبير.

ولم يغير تعيين لاغرانج في البلاط كثيرا من شخصيته غير المتعالية، بل ثابر على نظام دراسته الأكاديمية المنهكة إلى أن أصيب بعدد من الأمراض نتيجة افتقاره إلى الراحة، فوجه له فريدريك الأكبر نفسه بعد ذلك نصيحة عن حاجته لأن يخفف من برنامج عمله المضني.
وأمضى لاغرانج 20 عاما في بروسة كتب فيها عدد كبيرا من البحوث الرياضية البارزة التي جمعها بعد ذلك في كتابه الميكانيك التحليلي وكان من بين أعماله بحوث في مسأله الأجسام الثلاثة التي تعالج تولد مدارات ثلاثة جسيمات تتجاذب وفقا لقانون نيوتن في الثقالة.
ومن أعماله أيضا بحوث في المعادلات التفاضلية وفي نظرية الأعداد الأولية وفي المعادلة الأساسية في نظرية الأعداد التي قرنت باسم جون ستيوارت بل وفي الاحتمالات والميكانيك واستقرار المنظومة الشمسية.

نظرية الأعداد
 برهن لاغرانج في عام 1771 على مبرهنة ويلسون والتي تنص على أن عددا طبيعا ما أولي إذا وفقط إذا توفر ما يلي:  مضاعف ل .

الفلك
نشر لاغرانج بحوثا حول معضلات في الفلك، أهمها ما يلي:
 محاولة حلحلة مسألة الأجسام الثلاثة.

عمله في فرنسا
وبعد وفاة فريدريك الأكبرغادر لاغرانج بروسية تلبية لدعوة لويس السادس عشر بأن يأتي إلى باريس. وعلى الرغم من أنه أعطي هناك شقة للسكن وعددا من المكافآت، فقد ظلت سنتاه الأوليان في فرنسا كجدبتين لأن ولعه بالرياضيات فارقه هناك ظاهريا حال وصوله، فكان يبدو لأصدقائه شاردا غير مبال. فمن الجائز أن تكون السنوات العديدة من الجهود المستمرة في الرياضيات قد أرهقت عقله. وهكذا إلتفت لاغرانج إلى موضوعات أخرى تتضمن الميتافيزيقيا والفلسفة والكيمياء. كما أنه لم يبد اهتماما كبيرا حين نشر كتابه «الميكانيكا التحليلية» في عام 1788 حتى أنه لم يفتح نسخة الطبعة الأولى إلا بعد عامين.

لم يترك اندلاع الثورة في فرنسا أثرا مباشرا في لاغرانج، فبالرغم من أن الكثير من أصدقائه هجروا البلاد وظل هو يعامل معاملة حسنة من الحكومة في تلك الفترة المضطربة ومع ذلك فقد دفعة قطع رأس الكيميائي الشهير أنطوان-لوران دُ لافوازييه إلى التساؤل إن أصبحت أيامه هو أيضا معدودة. غير أنه بقي في باريس على الرغم من الخطر المحدق به وسخر ما لدية من طاقة للجمعية التي كانت قد جمعت لإصلاح النظام المتري الذي أصبحت في تسميات النقود والأوزان والقياسات مبنة منذ ذلك الحيث حصرا على مضاعفات العدد عشرة. ثم تخلص لاغرانج منذ عام 1791 من شروداته العقلية عن الرياضيات وبدأ ينتج من جديد عددا من البحوث في موضوعات ومسائل مختلفة.

جوائزه وتميزاته

أوصى أولر بتعين لاغرانج مكانه في الجمعية الملكية ببرلين وتم انتخابه في 2 سبتمبر 1756 . كما أنه انتخب كعضو في الجمعية الملكية لأدنبرة في عام 1790، وعضو في الجمعية الملكية وعضوا أجنبيا في الأكاديمية الملكية السويدية للعلوم في 1806 . وفي عام 1808 كرم نابليون لاغرانج وأعطاه وسام جوقة الشرف.

وفي عام 1764 حصل لاغرانج على جائزة من الأكاديمية الفرنسية للعلوم تكريما لمقالته عن تمايل القمر. وفي عام 1766 تم تكريمه للمرة الثانية بسبب مقالته عن أقمار المشتري، وفاز أيضا بالجائزة في عام 1772 وفي عام 1774 وفي عام 1778 .

جوزيف لوي لاغرانج هو واحد من الاثنين وسبعين عالما فرنسيا بارزا، الذين نُقشت أسماؤهم على برج إيفل حين تأسيسه. كما يوجد شارع باسمه في قلب الحي اللاتيني بباريس. وسُميت إحدى الفوهات القمرية على اسمه.

وفاته

في عام 1810 بدأ لاغرانج في كتابه مراجعته عن الميكانيكا التحليلية، ولكنه توفى قبل أن ينهي ثلثي الكتاب في عام 1813 في باريس ودفن في مقبرة العظماء بباريس (البانثيون) وكتب على قبرة:

«جوزيف لوي لاغرانج، عضو في مجلس الشيوخ، عضو في الجمعية الملكية، عضو في الأكاديمية الفرنسية للعلوم، ولد في تورينو في 25 يناير 1736. توفي في باريس في 10 أبريل 1813».

انظر أيضا

 قائمة المواضيع المنسوبة إلى جوزيف لاغرانج
 قائمة الأسماء المنقوشة على برج إيفل
 معهد أبحاث الطاقة الكهربائية
 جوزويه كاردوتشي
 غاري فلاندرو

المصادر

وصلات خارجية

أشخاص من تورينو
أشخاص من مملكة سردينيا
أعضاء الأكاديمية البروسية للعلوم
أعضاء الأكاديمية السويدية الملكية للعلوم
أعضاء الأكاديمية الفرنسية للعلوم
أعضاء شرفيون في أكاديمية سانت بطرسبرغ للعلوم
إيطاليون من أصل فرنسي
حاصلون على وسام جوقة الشرف من رتبة ضابط عظيم
رياضياتيو القرن 18
رياضياتيو القرن 19
رياضياتيون إيطاليون
رياضياتيون إيطاليون في القرن 18
رياضياتيون إيطاليون في القرن 19
رياضياتيون فرنسيون في القرن 18
رياضياتيون فرنسيون في القرن 19
زملاء الجمعية الملكية
عاملون في التحليل الرياضي
عاملون في الهندسة الرياضية
عاملون في نظرية الأعداد
علماء من تورينو
علماء نقشت أسماؤهم على برج إيفل
فلكيون إيطاليون
فلكيون إيطاليون في القرن 18
فلكيون فرنسيون
فلكيون فرنسيون في القرن 18
لاأدريون فرنسيون
مدفونون في مقبرة العظماء بباريس
مواليد 1736
مواليد في تورينو
ميكانيك لاغرانج
وفيات 1813
وفيات في باريس

جوزيف لوي لاغرانج


Washington SyCip PLH BOLk RNO1kl (* 30. Juni 1921 in Manila; † 7. Oktober 2017) war ein philippinischer Wirtschaftsprüfer und Unternehmer. Von 1982 bis 1985 war er Präsident der International Federation of Accountants.

Leben
Washington SyCip entstammt einer chinesisch-philippinischen Familie. Sein Großvater war im späten 19. Jahrhundert aus der chinesischen Provinz Fujian in die Philippinen eingewandert. Washington SyCip wurde 1921 als dritter Sohn von Albino Z. SyCip und dessen Frau Helen Bau geboren. Des Weiteren hatte er noch zwei jüngere Schwestern.

Auf Wunsch seiner Großmutter mütterlicherseits verbrachte er die ersten fünf Jahre seines Lebens in Shanghai, wo er bei der Familie seiner Mutter lebte. Nach seiner Rückkehr in die Philippinen besuchte er ab 1927 die Burgos Elementary School, eine öffentliche Schule der US-amerikanischen Kolonialverwaltung. Im Anschluss besuchte er die Mapa High School. 1936 beendete er die Schule bereits im Alter von 15 Jahren. Aufgrund seiner schulischen Leistungen erhielt er ein Stipendium der Universität der Philippinen. Da er jedoch mit der Business School der Universität nicht zufrieden war, wechselte er bereits nach einem Semester an die Päpstliche und Königliche Universität des heiligen Thomas von Aquin in Manila.

Als eifriger Student erhielt er bereits nach zweieinhalb Jahren seinen Bachelor of Science (summa cum laude). SyCip machte nun seinen Master und absolvierte die Prüfung zum Certified Public Accountant. Nach bestandener Prüfung musste er bis zu seiner Zulassung jedoch noch zwei Jahre warten, bis er das erforderliche Mindestalter von 21 Jahren erreicht hatte. SyCip setzte nun sein Studium in den Vereinigten Staaten fort und besuchte ab 1941 die Columbia University wo er promovieren wollte. Nach Ausbruch des Zweiten Weltkrieges brach er Ende 1942 sein Studium ab und trat in die United States Army ein. Infolgedessen erhielt er einige Monate später die US-amerikanische Staatsbürgerschaft.

SyCip wurde in das Second Philippine Regiment aufgenommen und für sein Infanterietraining nach Camp Cook, Kalifornien geschickt. Aufgrund seiner akademischen Leistungen und seiner Sprachkenntnisse wurde er stattdessen später, nach einem achtmonatigen Japanischsprachkurs und einer Grundausbildung in Kryptografie, als Kryptograf in Kalkutta eingesetzt, wo er sich in einem Team mit der Entschlüsselung von Radionachrichten der Kaiserlich Japanischen Heeresluftstreitkräfte in Burma beschäftigte. Nach Kriegsende wurde SyCip ausgemustert und kehrte von New Jersey aus nach Manila zurück, wo er als Wirtschaftsprüfer tätig wurde.

SyCip gründete nun die Firma W. SyCip & Company, die aus einem Büro im Trade and Commerce Building, einem der wenigen intakten Gebäude in Manila, bestand. Die Firma begann bald zu expandieren, so dass SyCip bald drei Angestellte hatte und Vicente O. Jose sein Partner wurde.

Um seine US-amerikanische Staatsbürgerschaft nicht zu verlieren, musste SyCip 1947 in die Vereinigten Staaten reisen und dort eine Zeit lang leben. In diesem Zusammenhang schlug er Alfredo W. Velayo, einem alten Jugendfreund, vor in seiner Firma, nun mit dem Namen SyCip, Velayo, Jose and Company, tätig zu werden. 1948 kehrte er nach Manila zurück und heiratete am 27. November desselben Jahres. 1950 wurde seine Tochter geboren, es folgten zwei Söhne in den Jahren 1956 und 1958.

Währenddessen wuchs die Firma weiter. SyCips Hauptaugenmerk lag hierbei auf der Rekrutierung junger, vielversprechender Berufseinsteiger. 1953 überzeugten SyCip und Velayo Ramon J. Gorres, der zuvor bei der schottischen Firma Henry Hunter Bayne and Company gearbeitet hatte, sich ihrer Firma anzuschließen. Die Firma erhielt nun ihren heutigen Namen SyCip, Gorres, Velayo and Company (SGV). 1958 erfolgte die Übernahme von Fleming and Williamson, einem langjährigen Rivalen.

Im Laufe der Jahre dehnte SyCip die Firma auf weitere Länder in Südostasien aus, so dass die SGV Group 1971 das größte Unternehmen in der Region wurde. Gleichzeitig förderte er die Weiterbildung seiner Angestellten. Erst durch die Finanzierung des Erwerbung von "Master of Business Administration"-Abschlüssen in den Vereinigten Staaten. Später durch die Gründung des Asian Institute of Management (AIM) im Jahr 1968.

Von 1982 bis 1985 war er Präsident der International Federation of Accountants. 1992 erhielt SyCip den Ramon-Magsaysay-Preis.

SyCip starb auf einem Flug von Manila nach New York City.

Einzelnachweis

Weblinks
 Biografie im Verzeichnis der Gewinner des Ramon-Magsaysay-Preises (engl.)

Wirtschaftsprüfer
Unternehmer (Philippinen)
Träger des Ramon-Magsaysay-Preises
Philippiner
Geboren 1921
Gestorben 2017
Mann

Washington SyCip


OJSC "යූකොස් තෙල් සමාගම" ( ) යනු,  රුසියානු කතිපයාධි මිකායිල් කොඩොර්කොවිස්‌කි සහ අනෙකුත් ප්‍රමුඛ රුසියානු  ව්‍යාපාරිකයන් ගණනාවක් විසින් පාලන කරනු ලැබූ සහ, 2003 වන තුරු පැවැති, රුසියාවේ  ඛනිජතෙල් සමාගමකි. යූකොස් බංකොලොත් වීමෙන් පසුව, වංචා සිදු කලේ යැයි වැරදිකරු කෙරුණු කොඩොර්කොවිස්‌කි, සිරගත කෙරිණි.

යූකොස්


William Blackwood and Sons a fost o editură și tipografie scoțiană fondată de William Blackwood în 1804. Ea a jucat un rol-cheie în istoria literară, deoarece a publicat mulți autori importanți precum John Buchan, George Tomkyns Chesney, Joseph Conrad, George Eliot, E. M. Forster, John Galt, Thomas de Quincey, Charles Reade, Margaret Oliphant, John Hanning Speke și Anthony Trollope, atât în cărțile editate, cât și în revista lunară Blackwood's Magazine.

Istoric
În 1804 William Blackwood a deschis un magazin pe South Bridge Street din Edinburgh, pentru vânzarea de cărți vechi, rare și curioase. El a preluat agenția scoțiană a editurii John Murray și a altor edituri londoneze și s-a transformat treptat într-o editură de sine stătătoare, care s-a mutat în 1816 pe Princes Street. Pe 1 aprilie 1817 a fost publicat primul număr al Edinburgh Monthly Magazine, care a devenit începând cu numărul 7 revista Blackwood's Edinburgh Magazine. "Maga", așa cum a ajuns curând să fie numită această revistă, a fost organul de presă al partidului Tory scoțian și a strâns în jurul ei o serie de scriitori valoroși.

În 1829 el i-a scris fiului său, William, în India, spunându-i că s-a mutat de pe Princes Street pe George Street nr. 45, deoarece George Street "devenea tot mai mult un loc pentru afaceri și că marginea estică a Princes Street seamănă acum cu Charring Cross, adică este un loc doar pentru trăsuri". Fratele său, Thomas, a cumpărat clădirea de la nr. 43 și în 1830 arhitectul Thomas Hamilton a renovat întreaga fațadă a celor două clădiri pentru Blackwood Brothers sau Messrs. Blackwood. Magazinul lui Thomas se ocupa cu vânzarea de mătase.

William Blackwood a murit în 1834 și a fost îngropat într-un cavou ornamentat din partea de vest a Cimitirului Old Calton. I-au succedat cei doi fii ai săi, Alexander și Robert, care au înființat o sucursală londoneză a firmei. În 1845 Alexander Blackwood a murit și la scurt timp după aceea și Robert.

Un frate mai mic, John Blackwood, a preluat conducerea afacerii; patru ani mai târziu i s-a alăturat maiorul William Blackwood, care a continuat să lucreze în firmă până la moartea sa, în 1861. În 1862 fiul cel mai mare al maiorului, William Blackwood (născut în 1836), a devenit partener în companie. La moartea lui John Blackwood, William Blackwood junior a ajuns să dețină controlul unic al afacerii. I s-au asociat nepoții săi, George William și JH Blackwood, fiii maiorului George Blackwood, care a fost ucis în Bătălia de la Maiwand din 1880.

Ultimul membru al familiei Blackwood care a condus compania a fost Douglas Blackwood. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial Blackwood era pilot de vânătoare și ce la înălțimea de 25.000 de picioare, în timpul Bătăliei Angliei, a văzut biroul londonez al firmei de pe Paternoster Row cuprins de flăcări. Milioane de cărți au ars în incendiu, iar distrugerea oficiului londonez al companiei Blackwood a marcat începutul declinului firmei. El s-a retras în 1976 și în 1980 firma a trecut printr-un proces de fuziune.

Cărți publicate pentru prima dată de editura Blackwood

 Edinburgh Encyclopædia (din 1808), editor David Brewster
 The Black Dwarf (1816), Walter Scott
 The Course of Time (1827), Robert Pollok
 Ten Thousand a-Year (1841), Samuel Warren
 Scenes of Clerical Life (1857), George Eliot
 The Mill on the Floss (1860), George Eliot
 Felix Holt, the Radical (1866), George Eliot
 The Fixed Period (1882), Anthony Trollope
 Scottish land-names; their origin and meaning (1894), Herbert Maxwell
 The Lost Stradivarius (1895), J. Meade Falkner
 My Brilliant Career (1901), Miles Franklin
 Youth (1902), Joseph Conrad
 William Wetmore Story and His Friends (1903), Henry James
 Where Angels Fear to Tread (1905), E. M. Forster
 Significant Etymology: Or, Roots, Stems, and Branches of the English Language (1908), James Mitchell
 Prester John (1910), John Buchan
 The Thirty-Nine Steps (1915), John Buchan
 The Power-House (1916), John Buchan
 The Courts of the Morning (1929), John Buchan

Serie de cărți publicate de Blackwood

 Ancient Classics for the English Reader
 Foreign Classics for the English Reader
 Periods of European Literature
 Philosophical Classics for the English Reader

Lucrări publicate inițial în Blackwood's Magazine

 Noctes Ambrosianae (1822-1835), James Hogg, John Gibson Lockhart, William Maginn, John Wilson ș.a.
 On Murder Considered as one of the Fine Arts (1827), Thomas de Quincey
 The Iron Shroud (1830), William Mudford
 The English Mail-Coach (1849), Thomas De Quincey
 The Battle of Dorking (1871), George Tomkyns Chesney
 The Fixed Period (1881), Anthony Trollope
 Youth (1898), Joseph Conrad
 Heart of Darkness (1899), Joseph Conrad
 Lord Jim (1899), Joseph Conrad
 The Highwayman (1906), Alfred Noyes
 The Power-House (1913), John Buchan

Note

 Atribuire

Lectură suplimentară
 Oliphant, Margaret, Annals of a Publishing House: William Blackwood and His Sons, Their Magazine and Friends, by Mrs. Oliphant. New York, C. Scribner's Sons, 1897-98. 2 vol.
 Porter, Mary Blackwood (Mrs. Gerald Porter), Annals of a Publishing House: John Blackwood, by his Daughter Mrs. Gerald Porter. Edinburgh and London, William Blackwood and Sons, 1898.
 Finkelstein, David, The House of Blackwood: Author-Publisher Relations in the Victorian Era, Penn State Press, 2001

Edituri din Scoția

Blackwood (editură)


6882 Sormano este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
6882 Sormano este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Sormano de Piero Sicoli și Valter Giuliani. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,55 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 14,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 6001-7000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

6882 Sormano


Albert Mol (3 January 1917 – 9 March 2004) was a Dutch author, actor and television personality.

Life and career
Mol was born in Amsterdam, and was one of the first openly gay actors in the Netherlands. He married Lucy Bor in 1948. The couple had a child the following year, actress Kika Mol, but divorced in 1955.

On 16 March 1998, Mol registered his relationship with his partner Guerdon Bill. Their relationship lasted until Guerdon's death on 17 August 2003. Mol died in Laren on 9 March 2004 from an aneurysm, aged 87.

Books
 Breek me de bek niet open (with Frans Mulder)
 Het doek viel te vroeg
 Wat Zien Ik!?
 Haar van Boven
 Blonde Greet
 Dag dag welterusten
 Mengele broek en pintje billen (autobiographical)

Books on Albert Mol
 Albert Mol (by Tony van Verre)

References

External links

1917 births
2004 deaths
Dutch gay actors
Dutch male film actors
Dutch male television actors
Dutch television personalities
Male actors from Amsterdam
Writers from Amsterdam
20th-century Dutch male actors
Deaths from aneurysm
20th-century Dutch LGBT people
21st-century Dutch LGBT people

Albert Mol


James Dougal Adrianus "Ox" van Hoften (born June 11, 1944 ) is an American civil and hydraulic engineer, retired U.S. Navy officer and aviator, and a former astronaut for NASA.

Personal data
Van Hoften was born June 11, 1944, in Fresno, California.  He was active in the Boy Scouts of America where he achieved its second-highest rank, Life Scout. He considers Burlingame, California, to be his hometown. He is of Dutch descent. Van Hoften is married to the former Vallarie Davis of Pasadena, with three children: Jennifer Lyn (born October 31, 1971), Jamie Juliana (born August 24, 1977), and Victoria Jane (born March 17, 1981). He enjoys skiing, playing handball and racquetball, and jogging.  In college, he was a member of the Alpha Sigma chapter of Pi Kappa Alpha.

Education
Graduated from Mills High School, Millbrae, California, in 1962; received a Bachelor of Science degree in Civil Engineering from the University of California, Berkeley in 1966; a Master of Science and a Doctor of Philosophy degrees in Hydraulic Engineering from Colorado State University in 1968 and 1976, respectively.

Flight experience
From 1969 to 1974, Van Hoften was a pilot in the United States Navy. He received flight training at Pensacola, Florida, and completed jet pilot training at Beeville, Texas, in November 1970. He was then assigned to the Naval Air Station, Miramar, California, to fly F-4 Phantoms, and subsequently to VF-121 Replacement Air Group. As a pilot with VF-154 assigned to the aircraft carrier USS Ranger in 1972, Van Hoften participated in two cruises to Southeast Asia where he flew approximately 60 combat missions during the Vietnam War. He resumed his academic studies in 1974, and completed a dissertation on the interaction of waves and turbulent channel flow for his doctorate. In September 1976, he accepted an assistant professorship of Civil Engineering at the University of Houston, and until his selection as an astronaut candidate, taught fluid mechanics and conducted research on biomedical fluid flows concerning flows in artificial internal organs and valves. Dr. Van Hoften has published a number of papers on turbulence, waves, and cardiovascular flows. From 1977 until 1980 he flew F-4N's with Naval Reserve Fighter Squadron 201 at NAS Dallas and then three years as a member of the Texas Air National Guard with the 147th Fighter Interceptor Group at Ellington Field as a pilot in the F-4C.

He has logged 3,300 hours flying time, the majority in jet aircraft.

NASA career
Dr. Van Hoften was selected as an astronaut candidate by NASA in January 1978. He completed a 1-year training and evaluation period in August 1979.

From 1979 through the first flight, STS-1, Van Hoften supported the Space Shuttle entry and on-orbit guidance, navigation and flight control testing at the Flight Systems Laboratory at Downey, California. Subsequently, he was lead of the Astronaut Support Team at Kennedy Space Center, Florida, responsible for the Space Shuttle turn-around testing and flight preparations. He served as a mission specialist on STS-41-C in 1984, and STS-51-I in 1985. Dr. Van Hoften has logged a total 338 hours in space, including 22 hours of EVA flight time.

Spaceflight experience

STS-41-C: Challenger (April 6–13, 1984) was launched from the Kennedy Space Center, Florida, and returned to land at Edwards Air Force Base, California. During the 7-day mission the crew successfully deployed the Long Duration Exposure Facility (LDEF); retrieved the ailing Solar Maximum Mission satellite, repaired it on board the orbiting Challenger and replaced it in orbit, using the robot arm called the Remote Manipulator System (RMS). The mission also included flight testing of Manned Maneuvering Units (MMU's) in two extra-vehicular activities (EVA's); operation of the Cinema 360 and IMAX Camera Systems, as well as a Bee Hive Honeycomb Structures student experiment. The mission was accomplished in 107 Earth orbits in 167 hours, 40 minutes, 7 seconds.

STS-51-I: Discovery (August 27 to September 3, 1985) launched from the Kennedy Space Center, Florida, and returned to land at Edwards Air Force Base, California. During this mission, the crew successfully deployed three communications satellites, the Navy's Syncom IV-4, Australian AUSSAT, and American Satellite Company's ASC-1. The crew also performed the successful salvage of the ailing Navy Syncom IV-3 satellite. These tasks included two extravehicular activities (EVA's) in which Dr. Van Hoften attached to the Remote Manipulator System (RMS) performed the first manual grapple and manual deployment of a satellite in orbit. The mission also included the Physical Vapor Transport of Organic Solids (PVTOS), the second material processing experiment to be flown aboard a Shuttle for 3M. The mission was accomplished in 112 orbits of the Earth in 171 hours, 17 minutes, 42 seconds.

Post-NASA career
Dr. Van Hoften is a former senior Vice President and partner of the Bechtel Corporation. He was managing director of the global airport design and construction business and was responsible for airport developments in the Middle East, Japan, and North and South America. In the early 1990s, he was the program manager of the $23 billion Hong Kong Airport Core Programme including the new Hong Kong Airport. He later acted as Director of Projects for the UK National Air Traffic Services. In 2009 he was appointed a non-executive director of Gatwick Airport.

Organizations
Member of the American Institute of Aeronautics and Astronautics (AIAA), Sigma Xi, Chi Epsilon, and Pi Kappa Alpha.

Awards and honors
Meritorious Service Medal
Navy Air Medals, twice
National Defense Service Medal
Vietnam Service Medal
NASA Space Flight Medals, twice

Physical description
Weight: 200 lb (91 kg)
Height: 6 ft 4 in (1.93 m)
Hair: Brown
Eyes: Hazel

See also

Bechtel Corporation
List of spaceflight records

References

External links

Astronautix biography of James van Hoften
Spacefacts biography of James van Hoften
Van Hoften at Spaceacts

1944 births
Living people
1984 in spaceflight
1985 in spaceflight
American astronauts
Aviators from California
American civil engineers
American business executives
United States Navy officers
United States Naval Aviators
People from Fresno, California
American people of Dutch descent
United States Navy personnel of the Vietnam War
UC Berkeley College of Engineering alumni
Colorado State University alumni
Recipients of the Air Medal
University of Houston faculty
Engineers from California
Space Shuttle program astronauts
Spacewalkers
Military personnel from California

James van Hoften


Lentinellus cochleatus (Christian Hendrik Persoon, 1793 ex P.Karst., 1879), sin. Lentinus cochleatus (Christian Hendrik Persoon, 1793 ex Elias Magnus Fries, 1825), este o ciupercă comestibilă saprofită din încrengătura Basidiomycota, în familia Auriscalpiaceae și de genul Lentinellus, cunoscută în popor sub numele nicoreață, nicorețe, nișcoreți sau urechiuși de lemn. Acest soi destul de răspândit se găsește în România, Basarabia și Bucovina de Nord, crescând de la câmpie până în regiuni submontane, numai pe sol bogat și bazic, în tufe mari, adesea de zeci de exemplare, formând grupuri și șiruri, în păduri de foioase și mixte pe trunchiurile bătrâne, mai ales de fag, dar și de stejar, foarte rar chiar și în cele de conifere pe cioturi de molid. Începând în iulie, sezonul apariției se trage până în octombrie (noiembrie).

Descriere

Descrierea unei ciuperci solitare:
 Pălăria: are un diametru de 3-8 (10) cm, este destul de subțire, elastică, în formă de pâlnie, trompetă, lingură sau de scoică, adesea jumătățită, niciodată aplatizată, cu marginea pentru timp lung răsfrântă în jos, ondulată, lobată, câteodată fâlfâită și fisurată. Cuticula este netedă, fiind de colorit brun ocru, brun-portocaliu până brun-roșiatic, decolorându-se prin uscare gri-ocru deschis. Pălăriile sunt ocazional concrescute.
 Lamelele: sunt dese, subțiri, ușor bombate, înalte și inegale precum lung decurente la picior, la bătrânețe adesea ceva ondulate, cu muchii denticulate și cu rupturi. Coloritul este inițial albui, devenind cu vârsta rozaliu.
 Piciorul: are o înălțime de 3-7 cm și o lățime de 0,5-1 cm, fiind elastic și fibros, plin, brăzdat longitudinal, aproape mereu nu alipit central de pălărie ci lateral, adesea excentric și sucit. Coloritul este în partea superioară de culoarea pălăriei, spre baza subțiată gri-brun sau brun-roșiatic închis. Se dezvoltă dintr-un trunchiul principal comun. Pătrunde adânc în substrat.
 Carnea: devine cu avansarea în vârstă din ce în ce mai elastică, cartilaginoasă și apoasă. Culoarea tinde între albicios, palid maroniu și roșiatic, fiind spre bază mai închisă. Nu se decolorează după tăiere, Are un miros și gust plăcut de anason.
 Caracteristici microscopice: are spori mici cu o mărime de numai 4-5 x 3,2-4 microni, rotunjori, cu membrane netede până fin verucoase, cu o picătură uleioasă în interior și hialini (translucizi). Pulberea lor este crem-albicioasă. Basidiile măsoară 20-25 x 5-5,5 microni.
 Reacții chimice: nu sunt cunoscute.

Confuzii
De fapt, buretele este numai greu de confundat, dar dacă nu se dă seama de cele două criterii care sunt dezvoltarea dintr-un trunchi comun și mirosul de anason, următoarele specii ar putea intra în discuție: Clitocybe odora ( comestibil, dar crud toxic, creste solitar, are și el miros de anason), Grifola frondosa (comestibil, are tuburi și pori, fără miros de anason), Neolentinus lepideus sin.Lentinus lepideus (de valoare foarte scăzută, carne repede tare fibroasă, miros între anason, balsam de Peru=ca de vanilină și fructe în stadiu de fermentare, nu se dezvoltă dintr-un trunchi comun), Panellus serotinus (comestibil, colorit adesea mai brun, devine amar cu vârsta, fără miros de anason), Panus conchatus (necomestibil, carne tare și pieloasă, fără miros de anason), Pleurotus cornucopiae (comestibil, foarte gustos, fără miros de anason), Pleurotus djamor (comestibil, colorit spre rozaliu, fără miros de anason), Pleurotus dryinus (necomestibil, colorit albicios, carne tare și fibroasă, fără miros de anason) sau Polyporus umbellatus (comestibil, are tuburi și pori, fără miros de anason).

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare
Nicorețele se prepară numai în stadiu tânăr. După ce au fost tăiate fin, se adaugă la o mâncare cu alte ciuperci. Atunci mirosul anasonul nu este intruziv, ci se transformă într-o componentă plăcută, dezvoltând caracteristicile unei ciuperci de condiment. Luce Höllthaler recomandă în cartea ei Pilzdelikatessen, între altele, adăugarea urechiușelor de lemn împreună cu, de exemplu, soiuri ale genului Ramaria la o piftie de ciuperci care ar trebui să conțină apă, usturoi, Mixed Pickles (un fel de murături), sare, piper, un pic oțet și zahăr precum gelatină.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012,  ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, volumul 1-4, vezi note
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Karl și Gretl Kronberger: "Das farbige Pilzbuch", Editura H. G. Gachet & Co., Langen 1976, ISBN 3-8068-0215-7
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Lentinellus cochleatus, film

Russulales
Ciuperci saprofite
Ciuperci comestibile
1793 în știință

Lentinellus cochleatus


Holly Marie Combs Ryan (born December 3, 1973) is an American actress and producer. She is known for her roles as Kimberly Brock in the CBS series Picket Fences (1992–1996), Piper Halliwell in The WB series Charmed (1998–2006) and Ella Montgomery in the Freeform series Pretty Little Liars (2010–2017).

Early life
Combs was born in San Diego, California, and is of Irish descent. At the time of her birth, her mother, Lauralei Combs was 15 years old, and her father was 17. Combs' biological parents married, but the two split up after two years, feeling they were too young to make a marriage work.

While Combs was learning to walk, she fell and hit her head on a marble table, resulting in a noticeable 'split' at the top of her right eyebrow. She lived in many different homes with her mother, near the beach in San Diego, often having very little privacy, while her mother attempted to pursue an acting career. When Combs was seven, she and her mother moved to New York City where she spent most of her growing years. Combs was 12 when her mother married her stepfather. In New York City, Combs attended Beekman Hill Elementary and then the Professional Children's School. In an interview when she was in Sydney, Australia, for Supanova Expo, she said that she was a certified scuba diver at 13.

Career

Early work: 1988–1997

When she was 14 years old, Combs landed her first major role in Sweet Hearts Dance (1988), a comedy drama film directed by Robert Greenwald. She played Debs Boon, the daughter of Wiley Boon (played by Don Johnson) and Sandra Boon (played by Susan Sarandon). Her next major role was in Oliver Stone's Born on the Fourth of July (1989), a film adaptation of the best selling autobiography of the same name by Vietnam War veteran Ron Kovic. Combs portrayed Jenny in the film, which also starred Tom Cruise. Her other roles included Helena in the 1989 anthology film New York Stories, and Kim Fields in Hal Hartley's Simple Men (1992). Also in 1992, Combs made an appearance in Temístocles López's Chain of Desire as Diana, and in the slasher film Dr. Giggles, in which she played Jennifer Campbell, the 19-year-old daughter of Tom Campbell (played by Cliff De Young) and girlfriend of Max Anderson (played by Glenn Quinn).

Combs's first major breakthrough as an actress came at the age of 18, in the CBS television series Picket Fences. She portrayed Kimberly Brock, the daughter of Sheriff Jimmy Brock (played by Tom Skerritt) and his first wife Lydia for the show's four seasons (1992–96). Jimmy's second wife, Dr. Jill Brock (played by Kathy Baker), was  her character's stepmother.  Combs auditioned for the role in New York. The casting agent told her that she wasn't right for the part because she "didn't have a big enough heart." Combs retorted, "If you're looking for someone with a big heart, what the hell are you doing in New York?" She was later called back and offered the job. Combs won a Young Artist Award for her performance on the show. During 1996, Combs starred as Sophie DiMatteo in Sins of Silence, a drama/horror television film directed by Sam Pillsbury. The following year, Combs portrayed real-life convicted murderer Diane Zamora in the television film Love's Deadly Triangle: The Texas Cadet Murder, and appeared in the fact-based drama film Daughters as Alex Morell, one of the two daughters of a murdered heiress.

Later work: 1998–present
In 1998, Combs landed a lead role in The WB television series Charmed, in which she portrayed Piper Halliwell, the middle of three sisters who are witches. Following Shannen Doherty's departure after season three (2000–01), Combs's character became the eldest sister for the remaining five seasons of the show. Combs also became a producer for Charmed from season five onwards. The series ended its eight-season run on May 21, 2006. In 2007 and 2008, AOL named Combs's character Piper the third-greatest witch in television history. Combs was the only cast member to appear in every episode of the series, including the original unaired pilot.

During Charmed, Combs made an uncredited cameo appearance in Steven Soderbergh's Ocean's Eleven (2001), and starred opposite Charisma Carpenter in the romantic comedy film See Jane Date (2003), portraying the role of "a struggling actress whose career benefits from an affair with an A-list actor." In 2007, she starred in the Lifetime television film Point of Entry (also titled Panic Button) as Kathy Alden, a wife and mother of a single child whose family moves to a "beautiful and supposedly secure gated community after she's the victim of a violent house break-in." The following year, Combs signed a contract with Lifetime to produce and star in a series Mistresses, based on the British series of the same name. However, that version of the show never made it to air. (ABC later made a version featuring Combs's former Charmed co-star Alyssa Milano.) In 2010, Combs was cast in the Freeform series Pretty Little Liars as Ella Montgomery, the mother of one of the main characters, Aria Montgomery (played by Lucy Hale). Combs was a series regular for the first three seasons, but became credited as a special guest star from season four onwards. Pretty Little Liars ended after seven seasons, and Combs returned for the show's final episode on June 27, 2017.

Combs and Doherty starred in their own road trip reality show Off the Map with Shannen & Holly, which premiered on Great American Country on January 2, 2015. The six-episode series followed the pair traveling across southeastern United States, with stops in Kentucky, Tennessee, Mississippi, Alabama, Georgia and Florida. Viewers were able to vote on activities Doherty and Combs would partake in at each destination on Great American Country's official website. In January 2016, Combs starred in the Hallmark Channel television film Love's Complicated, playing the lead role of Leah Townsend, a big city novel writer and senator's daughter who is "known for being a people pleaser."

Personal life
In 1993, Combs married actor Bryan Travis Smith; they divorced in 1997.

On February 14, 2004, she married her long time boyfriend and the former Charmed key-grip David Donoho. They have three sons together. In November 2011, she filed for divorce from Donoho, citing irreconcilable differences.

In 2016, Combs began dating restauranteur Mike Ryan. On September 3, 2017, Combs announced their engagement. On September 7, 2019 it was reported that they married in Carmel, California.

Filmography

Film

Television

Internet

Producer

Awards and nominations

References

External links

1973 births
Living people
20th-century American actresses
21st-century American actresses
Actresses from New York City
Actresses from San Diego
American child actresses
American film actresses
American people of Irish descent
American soap opera actresses
American television actresses
Television producers from California
Television producers from New York City
American women television producers

Holly Marie Combs


جامع عصمان أو «جامع عمرو بن العاص»  مسجد أثري في مدينة بنغازي الليبية، تأسس لأول مرة في عام 1740، في حين أن تصميمه على شكله الحالي يرجع للعام 1882. ويوجد قرب ميدان البلدية التاريخي في مركز مدينة بنغازي.

واشتهر المسجد سابقاً بوجود شعرة لرسول الإسلام محمد، كانت محفوظة في دولاب حائطي بداخله، وكان هناك احتفال سنوي يوم الثاني عشر من ربيع الأول بمناسبة المولد النبوي حيث كان الناس يأتون للمسجد لرؤيتها، واستمر الأمر على هذا النحو حتى اختفت الشعرة من المسجد عام 1977ولم يعرف لها أثر أيضا يعتبر اقدم مسجد أو اقدم بناء موجود في مدينة بنغازى وهو الآن ايل للسقوط بسبب ضعف الامكانيات والإهمال.

عصمان

جامع عصمان


Malkoçlar, Kırklareli ilinin Kofçaz ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1877'den beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Kırklareli il merkezine 48 km, Kofçaz ilçe merkezine 22 km uzaklıktadır. Köy, Kofçaz'ın kuzeybatısında ve Bulgaristan sınırı kenarındadır

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Kofçaz belde ve köyleri

Malkoçlar, Kofçaz


Patronyme

Jean-Claude Veilhan (né en 1940), compositeur, flûtiste à bec et clarinettiste français ;
 Xavier Veilhan (né en 1963), artiste français.

Veilhan


Battle Through the Heavens, connu en Chine sous le nom de Dou Po Cang Qiong, est un manhua adaptée du light novel chinois écrit par Tian Can Tu Dou (Li Hu de son vrai nom). Il est adapté et dessiné par Zhou Hongbin.

Battle Through the Heavens est publié en Chine par Zhi Yin Man Ke. Le titre compte à ce jour 349 chapitres et 49 tomes depuis le début de sa parution, en 2012, et est toujours en cours.

Il est édité en France par Maned depuis octobre 2020 et a aujourd'hui 8 tomes en circulation, avec le neuvième tome qui sort le 25 mai 2022. La série est distribuée par Mangas.IO, Izneo, Toomics, Lalatoon, Piccoma et Youscribe en numérique, et Makassar et Anipassion J.

Synopsis
L'histoire se déroule sur un continent où les arts martiaux sont utilisés avec du Dou-Qi, une sorte d'énergie qui fait penser à de la magie sans en être. On y suit les aventures de Xiao Yan, un jeune homme qui était le plus puissant de son clan, et qui du jour au lendemain perd tous ses pouvoirs et devient la risée de tous.

Seuls son père et Xun, une fille aussi belle que puissante, gardent confiance en lui.

Son aventure commence vraiment quand ses fiançailles avec l'héritière d'un puissant clan sont rompues et qu'il fait la fameuse promesse des trois ans.

En trois ans, il jure de devenir plus fort que son ancienne fiancée afin que le clan qui l'a rejeté regrette son choix.

Light Novel
Battle Through the Heavens est écrit par l'écrivain à succès Tian Can Tu Dou, de son vrai nom Li Hu. La série a débuté en 2009  et s'est terminé en 2018 au bout de 1648 chapitres. Elle a été publié en Chine sur Qidian, et est publié en France sur Chireads depuis 2017 et compte à ce jour 1047 chapitres traduits.

Manhua
Battle Through the Heavens est adapté en manhua depuis 2012 par Zhou Hongbin et compte aujourd'hui 349 chapitres ainsi que 49 tomes. La version française, sous-titrée La Voie du Dou-Qi, est publiée par ManEd depuis octobre 2020, avec 9 tomes existants aujourd'hui. Le titre est toujours en cours de parution dans ces deux langues.

Liste des volumes du manhua en français

Séries d'animation
Battle Through the Heavens a bénéficié d'une adaptation en série d'animation, qui compte aujourd'hui 5 saisons, sorties entre 2017 et 2022.

La première saison a fait l'objet d'un reboot intitulé Battle Through the Heavens: Origin (Doupo Cangqiong: Yuanqi), diffusé en juillet 2022.

Série télévisée
La série a également été adapté en drama en 2018.

Séries du même auteur
En plus de Battle Through the Heavens, Tian Can Tu Dou a également écrit d'autres light novels qui se passent dans le même monde. Ces séries sont Martial Universe, Yuan Zun et The Great Ruler. The Great Ruler peut être considéré comme étant la suite des trois autres séries. Elles ont toutes une adaptation en manhua.

Notes et références

Lien externe
 Battle Through the Heavens: La Voie du Dou-Qi sur le site de l'éditeur de la version française ManEd

Série manhua

Battle Through the Heavens


The hydraulic diameter, , is a commonly used term when handling flow in non-circular tubes and channels. Using this term, one can calculate many things in the same way as for a round tube. When the cross-section is uniform along the tube or channel length, it is defined as

where
 is the cross-sectional area of the flow,
 is the wetted perimeter of the cross-section.

More intuitively, the hydraulic diameter can be understood as a function of the hydraulic radius , which is defined as the cross-sectional area of the channel divided by the wetted perimeter. Here, the wetted perimeter includes all surfaces acted upon by shear stress from the fluid.

Note that for the case of a circular pipe,

The need for the hydraulic diameter arises due to the use of a single dimension in the case of a dimensionless quantity such as the Reynolds number, which prefers a single variable for flow analysis rather than the set of variables as listed in the table below. The Manning formula contains a quantity called the hydraulic radius. Despite what the name may suggest, the hydraulic diameter is not twice the hydraulic radius, but four times larger.

Hydraulic diameter is mainly used for calculations involving turbulent flow. Secondary flows can be observed in non-circular ducts as a result of turbulent shear stress in the turbulent flow. Hydraulic diameter is also used in calculation of heat transfer in internal-flow problems.

Non-uniform and non-circular cross-section channels
In the more general case, channels with non-uniform non-circular cross-sectional area, such as the Tesla valve, the hydraulic diameter is defined as:

where
 is the total wetted volume of the channel,
 is the total wetted surface area.
This definition is reduced to   for uniform non-circular cross-section  channels, and   for circular pipes.

List of hydraulic diameters

For a fully filled duct or pipe whose cross-section is a regular polygon, the hydraulic diameter is equivalent to the diameter  of a circle inscribed within the wetted perimeter.
This can be seen as follows: The -sided regular polygon is a union of  triangles, each of height  and base .
Each such triangle contributes  to the total area and  to the total perimeter, giving

for the hydraulic diameter.

References

See also
 Equivalent spherical diameter
 Hydraulic radius
 Darcy friction factor

Fluid dynamics
Heat transfer
Hydrology
Hydraulics
Length

Hydraulic diameter


Isadora Duncan (d. 27 Mayıs 1877, San Francisco - ö. 14 Eylül 1927, Nice), Amerikalı dansçı.

Gordon Craig ile olan ilişkisinden Deidre adında bir kız çocuğu dünyaya geldi. Paris Singer ile olan ilişkisinden de Patrick adında bir oğlan çocuğu dünyaya getirmiştir. 1922 yılında Rus şair Sergey Yesenin ile kendisini Rusya'dan çıkartmak için evlendi. Daha sonra Sergey Yesenin intihar ederek hayatına son verdi. Çocukları (Deidre ve Patrick) talihsiz bir kaza sonucu Seine Nehri'ne yuvarlanan arabada boğularak öldü.  Kendisi de, üstü açık bir Bugatti'nin tekerleğine dolanan şalının boynunu kırması sonucunda öldü.

Dış bağlantılar
 Isadora Duncan bağlantıları

1877 doğumlular
1927 yılında ölenler
Amerikalı kadın dansçılar
Amerika Birleşik Devletleri'nde LGBT kişiler
Fransa'da LGBT kişiler
LGBT dansçılar
Père Lachaise Mezarlığı'na defnedilenler
San Francisco doğumlular
Biseksüel kadınlar
Fransa'daki Amerikalı göçmenler

Isadora Duncan


NGC 2174, también conocida como Nebulosa Cabeza de Mono, es una nebulosa de región H II situada en la constelación de Orión. Siendo próxima a él, se asocia con el cúmulo abierto Cr 84. La distancia a la Tierra se ha estimado en el equivalente aproximado a 6.400 años luz. Es posible que se haya generado por colapso jerárquico.

Cr 84
El cúmulo abierto Cr 84 (también conocido como OCL 476 y como NGC 2175) se ubica  en la constelación de Orión. Lo descubrió Giovanni Battista Odierna antes de 1654. Independientemente lo descubrió Karl Christian Bruhns en 1857. NGC 2175 está a una distancia de unos 6.350 años luz de la Tierra.

Lo rodea la nebulosa Sh2-252 del catálogo de Sharpless. Es decir el objeto NGC 2175 se encuentra dentro del NG 2174.

Referencias

Enlaces externos

Regiones H II
Objetos NGC
Constelación de Orión

NGC 2174


Stormarn, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyâletinde il.

Konum
Kuzeyinde Segeberg, kuzeydoğusunda Ostholstein illeriyle Lübeck kenti yer alır. Doğu ve güney sınırlarında Herzogtum Lauenburg ili, batısında Hamburg ile komşudur. Hamburg metropol bölgesine dahildir. Deniz seviyesinden en yüksek noktası, 100 metre yüksekliğindeki Kleine Hahnheider dağıdır.

Tarihçe
8. yüzyıldan itibaren Stormarii ya da Stormere adıyla anılmaya başlar. 1937 yılında çıkarılan bir yasayla, aralarında Rahlstedt, Billstedt und Lohbrügge'nin de bulunduğu toplam 12 idari bölgeyi Hamburg'a devretti. Hamburg'dan Großhansdorf'u devralan Stormarn bu idari düzenleme sonucunda nüfusunun yarısını kaybetti. 1992 yılında Stormarn ili kuruluşunun 125. yılını kutladı.

Ekonomi
Ekonomik faaliyetler büyük çapta Hamburg ve Lübeck'e tabidir. Birçok işkolunun bölgede yaptığı yatırımlar, 1973 yılında 163.000 olan nüfusu 220.000'in üzerine taşımıştır. Buna karşılık Stormarn'ın kuzeydoğusu tarım ağırlıklı kalmaya devam etmiştr. Nüfusun özellikle güneybatıdaki Reinbek, Glinde, Barsbüttel'de yoğunlaşması ve il idari merkezlerine uzaklık, zaman zaman sıkıntıya neden olmaktadır.

Eğitim
Stormarn'da Ahrensburg ve Bad Oldesloe olmak üzere iki meslek yüksek okulu bulunur.

RBZ (Regionale Berufsbildungszentren) Ahrensburg ve RBZ Nordstormarn isimli yüksek okullar geniş ölçüde özerkliğe sahip olup özel sektörler yakın iş birliği içinde eğitim vermektedir.

Dış bağlantılar
 Resmi site

Stormarn


Poul Holm (20 juli 1888 i København - 29 oktober 1964 i København) var en dansk idrætsmand som deltog ved OL i London i 1908 i svømning i 100 meter fri og i 4x200 meter fri holdkap. Samme år deltog den alsidige Poul Holm ligeledes i holdkonkurrencen i gymnastik.

Holm var medlem af Gymnastik- og Svømmeforeningen Hermes, hvor han var meget aktiv inden for både gymnastik og svømning. Hans vandt otte danske mesterskaber i holdgymnastik, syv i holdkapsvømning og seks individuelle mesterskaber i svømning på favoritdistancen 100 meter fri. I 1908 satte han dansk rekord på 100 meter fri med tiden 1.10,8 - en rekord der først blev slået i 1923.

Hans brødre Knud Holm og Aage Holm deltog også i holdkonkurrencen i gymnastik ved OL 1908, hvor i alt 25 danskere deltog, og de endte på fjerdepladsen. Sverige vandt foran Norge og Finland. Knud Holm var med till att vinde sølvmedaljer i holdgymnastik 1906. Oldebarnet Anna Emilie Møller er udtaget i forhindringsløb til OL 2016.

Eksterne henvisninger
 Den officielle rapport fra OL i London, 1908 , p. 181 - 196 (download: 19. marts 2016)
 Sports Reference LCC om Knud Holm
 Sports Reference LCC om Poul Holm
 Sports Reference LCC om Aage Holm

Referenser

Svømmere fra Danmark
Gymnaster fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1908
Personer fra København

Poul Holm (idrætsmand)


libdvdcss (o libdvdcss2 en algunos repositorios) es una biblioteca libre para acceder y desproteger DVD encriptados con Content Scramble System (CSS). libdvdcss es parte del proyecto VideoLAN y es usado por VLC media player y otros reproductores de DVD como los basados en Xine y MPlayer.

Comparación con DeCSS
libdvdcss no debe ser confundido con DeCSS. Mientras DeCSS usa una clave crackeada de un reproductor de DVD para realizar la autenticación, libdvdcss usa una lista de claves generada. Si ninguna de esas claves funciona (por ejemplo, cuando la unidad de DVD refuerza los códigos de región), se intenta un ataque de fuerza bruta por lo que el código de región es ignorado. A diferencia de DeCSS, libdvdcss nunca ha sido impugnado ante los tribunales.

Distribución
Muchas distribuciones GNU/Linux no contienen la libdvdcss (por ejemplo Debian, Fedora, SUSE Linux y Ubuntu) por temor a que se les aplique la ley Digital Millennium Copyright Act, sin embargo proporcionan herramientas para que los usuarios la instalen por sí mismos. Por ejemplo está disponible en Ubuntu a través de Medibuntu.

Algunas distribuciones que contienen libdvdcss preinstalada son BackTrack, CrunchBang Linux, LinuxMCE, Linux Mint, PCLinuxOS, Puppy Linux 4.2.1, Linux RIP, Slax, Super OS, Pardus, and XBMC Live.

Uso
libdvdcss solo es una biblioteca y no puede reproducir DVD. Las aplicaciones que reproducen DVD, como VLC Media Player, enlazan a esta biblioteca para decodificar los DVD. libdvdcss es opcional en muchos reproductores de DVD de código abierto, pero sin ella, solo pueden reproducir discos no encriptados.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial (en inglés)

Bibliotecas de C
Software criptográfico
DVD
Códecs

Libdvdcss


An Microtatorchis clementsii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Lloyd Jones ngan Bruce Gray. An Microtatorchis clementsii in nahilalakip ha genus nga Microtatorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Microtatorchis

Microtatorchis clementsii


Nizerolles ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Allier in der Region Auvergne-Rhône-Alpes; sie gehört zum Arrondissement Vichy und zum Kantons Lapalisse.

Geographie
Die Gemeinde liegt in der Landschaft Montagne Bourbonnaise, rund 20 Kilometer östlich von Vichy. Nachbargemeinden von Nizerolles sind:
 Isserpent im Norden,
 Châtel-Montagne im Osten,
 Le Mayet-de-Montagne im Süden,
 La Chapelle im Westen und
 Molles im Nordwesten.
An der Westgrenze der Gemeinde verläuft der Fluss Jolan, an der Ostgrenze die Besbre. Die Départementsstraße D7 verläuft – von Le Mayet-de-Montagne kommend – mitten durch das Gemeindegebiet auf einem Höhenzug, der die Wasserscheide zwischen den Flüssen Jolan und Besbre bildet.
Der Ort Nizerolles selbst liegt etwa fünf Kilometer nordwestlich von Le Mayet-de-Montagne, im Tal des Jolan, an der Einmündung seines rechten Zuflusses Ruisseau des Mits.

Bevölkerungsentwicklung

Wirtschaft
Die Wirtschaft der Gemeinde ist überwiegend landwirtschaftlich geprägt, Nizerolles ist aber auch Sitz der Firmengruppe Nizerolles Systèmes Électroniques (NSE), die 1983 von François Lacoste gegründet wurde. Die Gruppe NSE, die 700 Arbeitnehmer beschäftigt (davon 240 im Ausland), befasst sich hauptsächlich mit der Entwicklung elektronischer und mechanischer Bauteile für die Sektoren Luftfahrt und Wehrtechnik. Außerhalb von Nizerolles befinden sich Niederlassungen in Abrest, Riom und Clermont-Ferrand, sowie in Ungarn, Marokko, Kanada und Brasilien.

Literatur
 Le Patrimoine des Communes de l'Allier. Flohic Editions, Band 2, Paris 1999, ISBN 2-84234-053-1, S. 679.

Weblinks

 Notice Communale - EHESS
  Website des Gemeindeverbandes

Ort in Auvergne-Rhône-Alpes
Gemeindegründung 1793

Nizerolles


The Mathematical Tables Project was one of the largest and most sophisticated computing organizations that operated prior to the invention of the digital electronic computer. Begun in the United States in 1938 as a project of the Works Progress Administration (WPA), it employed 450 unemployed clerks to tabulate higher mathematical functions, such as exponential functions, logarithms, and trigonometric functions. These tables were eventually published in a 28-volume set by Columbia University Press.

History
The group was led by a group of mathematicians and physicists, most of whom had been unable to find professional work during the Great Depression. The mathematical leader was Gertrude Blanch, who had just finished her doctorate in mathematics at Cornell University. She had been unable to find a university position and was working at a photographic company before joining the project.

The administrative director was Arnold Lowan, who had a degree in physics from Columbia University and had spent a year at the Institute for Advanced Study in Princeton University before returning to New York without a job. Perhaps the most accomplished mathematician to be associated with the group was Cornelius Lanczos, who had once served as an assistant to Albert Einstein. He spent a year with the project and organized seminars on computation and applied mathematics at the project's office in Lower Manhattan.

In addition to computing tables of mathematical functions, the project did large computations for sciences, including the physicist Hans Bethe, and did calculations for a variety of war projects, including tables for the LORAN navigation system, tables for microwave radar, bombing tables, and shock wave propagation tables.

The Mathematical Tables Project survived the termination of the WPA in 1943 and continued to operate in New York until 1948. At that point, roughly 25 members of the group moved to Washington, D.C., to become the Computation Laboratory of the National Bureau of Standards, now the National Institute of Standards and Technology. Blanch moved to Los Angeles to lead the computing office of the Institute for Numerical Analysis at UCLA and Arnold Lowan joined the faculty of Yeshiva University in New York. The greatest legacy of the project is the Handbook of Mathematical Functions, which was published 16 years after the group disbanded. Edited by two veterans of the project, Milton Abramowitz and Irene Stegun, it became a widely circulated mathematical and scientific reference.

References

External links
Gertrude Blanch Papers
The Human Computer and the Birth of the Information Age

History of mathematics
Mathematical tables
Works Progress Administration

Mathematical Tables Project


إرنـِستو كاستانو (Ernesto Castano) ، (تشينيزيلو بالسامو، 2 مايو 1939) ، لاعب كرة قدم إيطالي سابق.

لعب مع منتخب إيطاليا لكرة القدم.

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم من ميلانو (إيطاليا)
مدافعو كرة قدم رجالية
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1968
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم من لومبارديا
لاعبو لينيانو
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم
لاعبو نادي تريستينا
لاعبو يوفنتوس
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
مواليد 1939
مواليد في تشينيزيلو بالسامو
رياضيون من ميلانو (إيطاليا)

إرنستو كاستانو


La gare de Santeuil est une gare ferroviaire, fermée, de la ligne de Brétigny à La Membrolle-sur-Choisille. Elle est située sur le territoire de la commune de Santeuil, dans le département d'Eure-et-Loir, en région Centre-Val de Loire.

Situation ferroviaire
Établie à  d'altitude, la gare de Santeuil est située au point kilométrique (PK) 83,660 de la ligne de Brétigny à La Membrolle-sur-Choisille, entre les gares ouvertes d'Auneau et de Voves.

Histoire
La gare de Santeuil est mise en service le , par la Compagnie du chemin de fer de Paris à Orléans (PO), lorsqu'elle ouvre à l'exploitation la première section, de Brétigny à Vendôme de sa ligne de Paris à Tours par Châteaudun et Vendômes.

Durant la Guerre franco-allemande de 1870 le village de Santeuil est investi par des hommes de troupe de la garde bavaroise et du 20 au 25 novembre un détachement laisse trente hommes pour garder la gare ou des trains récupèrent l'avoines qu'ils ont emmagasinés sur le quai. Ces hommes couchent dans la gare après avoir réquisitionner matelas et couvertures auprès de la population du village. À leur départ, il ne reste que les matelas et la gare est fortement endommagée, notamment les rails ont été enlevés et les fils télégraphiques coupés.

En 1966, la gare est pleine de monde pour voir passer le train qui fête le centenaire de la ligne de Paris à Tours.

En , situés sur le tracé de la future plateforme de la LGV Atlantique, le bâtiment voyageurs et son quai attenant ont été détruits lors de la construction de cette dernière. Le quai sens pair subsiste toutefois le long de la ligne Brétigny - Tours.

Service des voyageurs
La gare est fermée au service voyageurs et marchandises.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en France
 Liste des gares d'Eure-et-Loir
 Ligne de Brétigny à La Membrolle-sur-Choisille
 Schéma de la ligne de Brétigny à La Membrolle-sur-Choisille

Liens externes

Gare en Eure-et-Loir
Ligne de Brétigny à La Membrolle-sur-Choisille
TER Centre-Val de Loire
Gare mise en service en 1865

Gare de Santeuil


George Lincoln Rockwell () a fost un căpitan american cunoscut drept fondatorul Partidului Nazist American.

Rockwell era cunoscut pentru negaționismul său și pentru convingerea că Martin Luther King era sprijinit de către comuniștii evrei care își doreau să controleze comunitățile albe. Tot aceștia reprezentau sursa . Susținător al , acesta îl descria pe Adolf Hitler drept "salvatorul Alb al secolului XX", iar pe afro-americani "o rasa primitivă și letargică care dorește să obțină doar plăceri simple și o viață lipsită de responsabilități". De asemenea, milita pentru înființarea unui nou stat african finanțat de guvern unde să fie restabiliți toți africanii din Statele Unite. Rockwell era un admirator al ideilor susținute de reprezentanți ai  precum  și Malcom X. A fost asociat cu diverse grupări neonaziste în ultimii ani de viață și a fost ales lider al .

Pe 25 august 1967, Rockwell a fost asasinat de către  - un membru renegat al partidului - în fața unei spălătorii în Arlington, Virginia.

Biografie

Copilăria și studiile
Rockwell s-a născut în , primul dintre cei trei copii ai cuplului George Lovejoy "Doc" Rockwell și Claire Rockwell (născută Schade). Tatăl său s-a născut în Providence, Rhode Island, fiind de origine engleză și scoțiană. Mama sa era fiica lui Augustus Schade, un imigrant german, și a Corrinei Boudreau, de origine . Ambii părinți practicau vodevilul și actoria, iar printre cunoștințele tatălui său se numărau Fred Allen, Beny Goodman, Walter Winchell, Jack Benny și Grucho Marx. Odată cu divorțul părinților, Rockwell, în vârstă de șase ani, avea să-și petreacă copilăria când cu mama sa în Atlantic City, New Jersey, când cu tatăl său în Boothbay Harbor, Maine.

Rockwell a studiat în cadrul liceului Atlantic City și și-a depus dosarul de admitere la Universitatea Harvard la vârsta de 17 ani, însă a fost respins. Un an mai târziu, s-a înrolat în Academia Hebron în . Acolo intră pentru prima dată în contact cu romane serioase - inclusiv lucrări de , Sinclair Lewis și John Steinbeck -, lecturi care l-au pus în postura de a-și reconsidera perspectivele religioase. Va susține mai târziu că perioada petrecută la Hebron a contribuit la "pierderea credinței sale creștine".

În august 1938, Rockwell s-a înscris la Universitatea Brown în Providence, Rhode Island la specializarea Filosofie. A lucrat ca editor pentru  a campusului intitulată Sir Brown! și a contribuit cu ilustrații la ziarul universității Brown Daily Herald. În cadrul cursurilor de sociologie, a dezbătut alături de colegii săi ideea de egalitate. Ani mai târziu, Rockwell va descrie universitatea ca fiind "infectată" cu comunism.

Rockwell a renunțat la studii în cel de-al doilea an universitar și s-a înrolat în Forțele Navale ale Statelor Unite în 1941.

Serviciul militar și relațiile
Rockwell a apreciat ordinea și disciplina din marină și a frecventat cursurile de aviație din Massachusetts și Florida în 1940.

Pe 24 aprilie 1943, Rockwell s-a căsătorit cu Judith Aultman pe care a întâlnit-o în perioada studiilor la Universitatea Brown. Aultman era studentă în cadrul , sectorul feminin al universității. Cuplul a avut trei fete: Bonnie, Nancy și Phoebe Jean. La momentul respectiv, Rockwell era înscris la cursurile de fotografiere aeriană din cadrul școlii Forțelor Navale în Florida de Sud. Odată cu încheierea pregătirii, a activat în teatrele de operațiuni din Atlantic și Pacific pe parcursul celui de-al Doilea Război Mondial. Deși nu a fost niciodată implicat în desfășurări militare, a fost considerat un pilot bun și un ofițer capabil.A avut o cariera de succes în cadrul forțelor navale, atât în timpul serviciului militar unde a fost activat pe , ,   și , cât și ca rezervist. A fost promovat în funcția de  în octombrie 1945. Veteran al celui de-al Doilea Război Mondial, acesta a fost activ în perioada războiului din Coreea, fiind rechemat la datorie în calitate de comandant la începutul conflictului în 1950. S-a mutat în San Diego, California alături de soție și cei trei copii ai lor unde a pregătit piloții infanteriei marine.

În 1952, Rockwell s-a prezentat la raport în Norfolk, Virginia, unde i s-a adus la cunoștință de către superiorul său că va fi transferat în Islanda. Deoarece famililor celor transferați nu le era permisă șederea alături de personalul staționat acolo, soția și copiii săi au locuit împreuna cu bunica lor în Barrington, Rhode Island. Din cauza despărțirii, soția sa a intentat divorțul în anul următor. La câteva luni după reîntoarcerea în Islanda, Rockwell a fost prezent la o petrecere diplomatică în capitala Reykjavik. Acolo a întâlnit-o pe Thora Hallgrímsson, alături de care s-a căsătorit pe 3 octombrie 1953, în Catedrala Națională Islandeză, căsătoria fiind oficiată de către unchiul Thorei, episcopul Islandei. Aceștia și-au petrecut luna de miere în Berchtesgaden, Germania, unde Hitler a deținut proprietatea Berghof în Alpii Bavarezi. Au avut împreună trei copii: Hallgrímur, Margrét și Bentína. În 1958, tatăl lui Hallgrímsdóttir a venit în Statele Unite cu scopul de a-și aduce fiica înapoi în Islanda pe motiv că Rockwell devenise "unul dintre cei mai activi rasiști în Statele Unite". Aceasta a divorțat într-un final de Rockwell și s-a recăsătorit în 1963.

În cei 19 ani de serviciu militar, Rockwell a obținut rangul de căpitan și a fost ofițer căpitan peste câteva rezerve din cadrul forțelor aviației. În 1960, în urma activităților sale politice, Forțele Navale ale Statelor Unite ale Americii l-au dat afara din armată exact cu un an înainte de pensionare pe motiv că nu era "detașabil" din cauza perspectivelor sale politice. Procedurile au fost extrem de discutate în spațiul public, iar Rockwell menționa deseori rezultatul, afirmând că "a fost practic dat afară din Forțele Navale", deși a fost onorabil eliberat din funcție.

Cariera civilă
După încheierea războiului, Rockwell a lucrat ca pictor într-un mic magazin de pe proprietatea tatălui lui în Boothbay Harbor. În 1946, s-a înscris într-un program de artă comercială în cadrul Institutului Pratt în Brooklyn, New York. Prin urmare, el și soția sa Judith s-au mutat în New York City. Aceasta a excelat la Pratt, câștigând  un premiu de 1000$ pentru o reclamă realizată pentru American Cancer Society. Totuși, a părăsit institutul înaintea încheierii anului terminal și s-a mutat în Maine unde și-a înființat propria agenție de publicitate.

Rockwell a văzut o oportunitate în publicarea unei reviste care să se adreseze soțiilor militarilor americani. În septembrie, 1955, acesta a lansat U.S. Lady. După prezentarea ideii generalilor și amiralilor din fruntea departamentelor de relații publice din cadrul armatei, Rockwell a început să publice în Washington, D.C. Noua întreprindere a cuprins și cauzele politice susținute de acesta: opoziția sa față de integrarea rasială și comunism. A finanțat operațiunea cu ajutorul abonamentelor și vânzării de acțiuni. Publicația a suferit din cauza problemelor cu ceilalți asociați și a decis într-un final să o vândă. Cu toate acestea, Rockwell încă aspira la o carieră de editor.

Activism politic

În perioada în care era staționat în San Diego, Rockwell a devenit un admirator al lui Adolf Hitler și al nazismului. Acesta a fost influențat de poziția anticomunistă a senatorului Joseph McCarthy, fiind un susținător avid al acestuia. Rockwell a sprijinit candidatura generalului Douglas MacArthur la președinția Statelor Unite. A încercat să se asocieze cu acesta din urmă preluându-i obiceiul de a fuma dintr-o pipă din știulete de porumb. Rockwell a fost prezent la raliul Gerald L.K. Smith din Los Angeles și urmărea publicația lui Conde McGinley, Common Sense, un ziar politic care la ajutat să-și cultive poziția antisemită și negaționismul. De asemenea, a citit și manifestul hitlerist, Mein Kampf, și Protocoalele înțelepților Sionului. Rockwell a adoptat ideile deprinse în urma lecturii. A publicat o parodie în stilul Fermei Animalelor sub titlul The Fable of the Ducks and the Hens. În cadrul poemului, Rockwell prezintă punctul său de vedere cu privire la modalitatea prin care puterea evreiască subjugă statul american în secolul XX. În 1952, a început să lucreze alături de grupuri antisemite și anticomuniste.

A fost prezent pe parcursul acelui an la Conferința Naționalistă Americană care a fost organizată de către Asociația Educativ Creștină deținută de către Conde McGinley.

După stabilirea domiciliului în Washington, D.C. în 1955, acesta s-a radicalizat treptat până când - în vorbele biografului său - a atins "cea mai radicală poziție a extremei drepte". În iulie 1958, Rockwell a participat în fața Casei Albe la un protest anti-război împotriva deciziei președintelui Dwight D. Eisenhower de a trimite trupe de menținere a păcii în Orientul Mijlociu. Într-o zi, a primit un pachet de la un admirator care conținea un steag cu svastică de aproape 5,5 metri. A plasat steagul pe peretele casei sale și a construit un altar cu poza lui Hitler în mijloc și trei lumânări aprinse în față. În autobiografia sa, Rockwell preciza că a avut o experiență spirituală și a jurat credință liderului său. Acesta, alături de alți admiratori ai ideologiei naziste, îmbrăcați în uniforme, înarmați cu revolvere și puști, a defilat prin fața casei sale din Arlington, Virginia. Geamul casei sale era lăsat deschis ca cei din zonă să poată observa steagul cu svastică. Drew Pearson redactase un foileton despre Rockwell, primul material în care acțiunile sale erau făcute publice. În alegerile prezidențiale din 1964, Rockwell a participat în calitate de "write-in candidate", obținând 212 voturi. A participat și în alegerile guvernamentale din Virginia în 1965 ca independent, însă a obținut doar 5.730 de voturi sau 1.02% din totalul voturilor.

Partidul Nazist American

În martie 1959, Rockwell a înființat World Union of Free Enterprise National Socialists (WUFENS), un nume selectat cu scopul de a denota dezacordul său cu naționalizarea proprietăților. În decembrie, organizația și-a schimbat numele în Partidul Nazist American, iar sediul central a fost relocat pe strada North Randolph 928 în Arlington, Virginia.

Rockwell a organizat o demonstrație pe 3 aprilie 1960 în National Mall din Washington, D.C. unde a susținut un discurs timp de 2 ore cu scopul de a atrage atenția mass-mediei. Cea de-a doua întrunire a fost organizată în Union Square în New York. Primarul Robert Wagner a refuzat să-i elibereze autorizația, motiv pentru care Rockwell a atacat decizia la Curtea Supremă din New York. O adunare formată din veterani de război evrei și supraviețuitori ai Holocaustului au protestat împotriva sa, iar la ieșirea sa din tribunal în timpul unei pauze, a fost repede înconjurat de reporteri. Unul dintre reporteri, Reese Schonfeld, l-a întrebat pe Rockwell cum i-ar tratat pe evrei dacă ar ajunge la cârma Statelor Unite. Acesta din urmă a afirmat că nu i-ar trata pe evrei altfel decât i-ar trata pe ceilalți cetățeni americani. Dacă ar fi loiali Statelor Unite, totul ar fi în regulă; dacă ar fi trădători însă, atunci vor fi executați. Când Schonfeld l-a întrebat pe Rockwell cu privire la numărul evreilor pe care-i consideră trădători, acesta a răspuns că "80%" sunt trădători. Veteranii de război și supraviețuitorii Holocaustului s-au revoltat și au început să-l lovească pe reporter și pe Rockwell cu umbrelele, iar acesta din urmă a fost escortat de către polițiști. Rockwell, cu ajutorul American Civil Liberties Union, a reușit să obțină autorizația, depășind însă cu mult data planificată.

Cea de-a treia demonstrație a fost planificată pe 4 iulie 1960, tot în National Mall. Rockwell și oamenii săi au intrat în confruntare cu o mulțime de protestatari, fapt care a dus la o revoltă. Poliția l-a arestat pe Rockwell și pe încă 8 membri din partidul său. Acesta a cerut deschiderea unui proces, însă a fost internat la un spital de psihiatrie timp de 30 de zile. A fost eliberat în mai puțin de două săptămâni și considerat sănătos psihic pentru a fi judecat. A publicat un pamflet inspirat din această experiență sub titlul "How to Get Out or Stay Out of the Insane Asylum".

În vara anului 1966, Rockwell a organizat un protest împotriva încercării lui Martin Luther King de a încheia segregarea de facto în suburbia albă Cicero, Illinois, din Chicago. Acesta considera că King era un instrument al comuniștilor evrei care-și doreau integrarea Americii. Rockwell credea că această integrare era un plan evreiesc de dominare a comunității caucaziene.

Sub conducerea lui Rockwell, Partidul Nazist American s-a alăturat Ku Klux Klanului și altor organizații similare în perioada protestelor pentru drepturile civile în cadrul unor contraproteste împotriva activiștilor și participanților la Marșul spre Washington. A realizat însă repede că organizația KKK se raporta la niște valori depășite, fapt care-i făcea ineficienți în planul lui Rockwell de a purta un conflict rasial modern. La auzul sloganului "Black Power" (în română Puterea Negrilor) în timpul unei dezbateri din 1966 cu Stokely Carmichael, Rockwell l-a preluat și personalizat sub forma "White Power" (ro: Puterea Albilor). White Power a devenit mai târziu denumirea revistei partidului, respectiv titlul unei cărți redactate de către acesta. Partidul a produs și distribuit un număr de pamflete și cărți, inclusiv cele scrise de Rockwell, publicația periodică Stormtrooper (original numită National Socialist Bulletin) și o revistă de benzi desenate intitulată Here Comes Whiteman!, unde eroul principal se lupta cu inamici inspirați din stereotipurile rasiste.

Rockwell era un negaționist. Într-un interviu din aprilie 1966 cu jurnalistul Playboy Alex Haley, Rockwell a declarat "Nu cred că 6.000.000 de evrei au fost exterminați de Hitler. Nu s-a întâmplat". Când a fost întrebat într-un interviu din 1965 realizat de Canadian Broadcasting Corporation dacă Holocaustul a avut loc, Rockwell a afirmat că deține "dovezi incontestabile care demonstrează că nu a avut loc".

Ferma în care Rockwell a stabilit "Stormtrooper Barracks" era situată pe Bulevardul Wilson 6150 în districtul Dominion Hills din Arlington. Acolo a susținut Rockwell interviul pentru revista Playboy. Zona în care era situat sediul central, strada North Randolph 928 din Ballston, Arlington, este acum un hotel imens și clădire de birouri. După moartea lui Rockwell, succesorul său, Matt Koehl, a mutat sediul pe strada North Franklin 2507 din zona Clarendon. La mijlocul anilor 1980, sediul a fost mutat în New Berlin, Wisconsin.

Casa de discuri Hatenanny și "Hate Bus"
În anii 1960, Rockwell a încercat să atragă atenție asupra cauzelor susținute de partidul său prin înființarea unei mici case de discuri numită Hatenanny Records, denumirea fiind influențată de termenul "" care denotă o petrecere cu . Prin intermediul casei au fost lansate single-uri ale formațiilor Odis Cochran and the Three Bigots - precum "Ship Those Niggers Back" și "We Is Non-Violent Niggers" - și Coon Hunters - "We Don't Want No Niggers For Neighbors". Casa de discuri a comercializat produsele cu precădere prin intermediul poștei și în cadrul manifestațiilor organizate de partid.

Când activiștii pentru drepturile civile au militat pentru  în , Rockwell a achiziționat un Volkswagen van pe care a scris sloganuri specifice supremațiștilor albi și a botezat mașina Hate Bus (în română Autobuzul Urii). Aceasta era prezentă mereu la proteste și discursuri. Conform unui reportaj FBI cu privire la Partidul Nazist American, mașina a fost recuperată de vânzători din cauza neplății facturilor.

Naționalismul negru și mișcarea Identitatea creștină
George Lincoln Rockwell a avut relații apropiate cu numeroase grupuri asociate naționalismului negru și cu liderii acestora precum Elijah Muhammad și Malcom X care militau pentru segregare rasială. Rockwell le-a scris adepților săi că Elijah Muhammad "a adunat milioane de indivizi dezordonați, imorali, bețivi, leneși și respingători - batjocoritor numiți "niggers" - și i-a inspirat atât de mult încât au devenit oameni curați, cumpătați, onești, muncitori, demni, dedicați și admirabili în ciuda culorii lor... Muhammad conștientizează că împreunarea raselor este un plan evreiesc care va conduce la înrăutățirea problemelor pe care ar trebui să le rezolve... Am discutat cu liderii musulmani și sunt sigur că un plan practic pentru separarea raselor poate fi realizat, excepție făcând agitatorii comuniști de origine evreiască". De asemenea, acesta a afirmat despre Muhammad că este de acord cu agenda lor și că are un imens respect față de acesta. Rockwell l-a descrie pe Elijah Muhammad drept un "Hitler al poporului negru" și a donat 20 de dolari Națiunii Islamului în cadrul unui eveniment organizat pe data de 25 iunie 1961 în arena Uline din Washington unde a participat alături de 10-20 de membri din partidul său. Rockwell a susținut un discurs în cadrul unui eveniment organizat de musulmanii negri în Amfiteatrul Internațional din Chicago pe 25 februarie 1962.

Inspirat de modul în care negrii musulmani utilizează religia cu scopul de a mobiliza oamenii, Rockwell a încercat să colaboreze cu grupurile asociate mișcării Identitatea creștină. În iunie 1964, a format o alianță cu preotul Wesley A. Swift și a început să-și promoveze ideile în cadrul mișcării.

Homosexualitate
Într-un interviu din 1965 cu CBC, Rockwell a recunoscut că există membri în partidul său care sunt homosexuali, însă declara că a reușit să-i salveze.

Moartea
Pe 25 august 1967 Rockwell a fost ucis în timp ce părăsea o spălătorie în Arlington, Virginia. John Patler, membru concediat din grupul lui Rockwell în martie 1967 pe motiv că a încercat să introducă idei marxiste în publicațiile partidului, a fost condamnat de crimă în decembrie 1967 și a primit o pedeapsă de 20 de ani de închisoare. A ispășit opt ani, respectiv încă șase în urma încălcării condițiilor de eliberare. La auzul veștii că fiul său a fost omorât, tatăl lui Rockwell, în vârstă de 78 de ani, a declarat: "Nu sunt deloc surprins. Mă așteptat de ceva vreme să se întâmple".

Matt Koehl, cel care a comandat NSWPP după moartea lui Rockwell, a preluat "controlul" asupra corpului comandantului și acțiunilor partidului care avea la vremea respectivă peste 300 de membri active și 3.000 de donatori. Părinții lui Rockwell și-au dorit o înmormântare privată în Maine, însă nu au vrut să intre în conflict cu membrii partidului. Pe 27 august 1967 un purtător de cuvânt al NSWPP a declarat că oficialii guvernamentali au aprobat o înmormântare cu onoruri militare în Cimitirul Național Culpeper pe motiv că Rockwell era veteran. Administratorii cimitirului au precizat că nu este posibilă afișarea insignelor naziste, iar când cei 50 de îndoliați au încălcat această condiție, intrarea în cimitir a fost blocată timp de cinci ore, momente în care dricul - oprit pe calea ferată din apropierea cimitirului - era să fie lovit de tren. În următoarea zi trupul lui Rockwell a fost incinerat.

În cultura populară
Caracterizat drept "Hitlerul american" de către BBC, Rockwell a reprezentat o sursă de inspirație pentru politicianul supremațist David Duke. În perioada liceului, când Duke a aflat de asasinarea comandantului, a afirmat că "Cel mai mare american care a trăit vreodată a fost împușcat și ucis". La mijlocul anilor 1960, Rockwell a dezvoltat o strategie conform căreia avea să-și dezvolte filosofia politică nazistă în interiorul mișcării religioase Identitatea Creștină. Doi dintre asociații acestuia, Matt Koehl și William Luther Pierce, și-au format propriile organizații. Koehl, succesorul lui Rockwell, a schimbat denumirea NSWPP în New Order în 1983, iar organizația a fost relocată în Wisconsin la scurt timp după aceea. Pierce a înființat National Alliance.

George Lincoln Rockwell este menționat în versurile melodiei lui Bob Dylan,"Talkin John Birch Paranoid Blues". În cadrul melodiei, naratorul îi caracterizează pe Abraham Lincoln și Thomas Jefferson ca fiind comuniști și afirmă că singurul "american adevărat" este George Lincoln Rockwell. Grupul Firesign Theatre a creat un candidat prezidențial ficțional, George Papoon, pentru noul lor album din 1972, Not Insane or Anything You Want To, membru al partidului Natural Surrealist Light Peoples Party, denumire care parodiază partidul lui Rockwell, National Socialist White Peoples Party.

În miniseria Roots: The Next Generations, Marlon Brando l-a portretizat pe Rockwell și a câștigat un premiu Emmy în calitate de personaj secundar. În serialul The Man in the High Castle, care prezintă o lume postbelică alternativă în care naziștii au câștigat războiul, aeroportul principal din New York poartă denumirea de Aeroportul Lincoln Rockwell.

Revista National Lampoon a realizat o parodie după propaganda partidului sub titlul "Americans United to Beat the Dutch" în ediția "Prejudice" din aprilie 1973 și în ediția din mai 1974.

Lucrări

 How to Get Out Or Stay Out of the Insane Asylum (1960)
 In Hoc Signo Vinces (1960)
 Rockwell Report (1961)
 This Time The World (1961)
 White Self-Hate: Master-Stroke Of The Enemy (1962)
 White Power (1966)

Înregistrări

 Nazi Rockwell: A Portrait in Sound (1973, postum)
 Speech At Brown University, 1966 (1966)
 Speech In The Armory, Lynchburg, Virginia, 20 august, 1963 (1963)

Note

Bibliografie

 Schmaltz, William H. (2001). Hate: George Lincoln Rockwell and the American Nazi Party. Brasseys, Inc. ISBN 1-57488-262-7
 Griffin, Robert S. (2001). The Fame of a Dead Man's Deeds. 1st Books Library. pp. 87–115. ISBN 0-7596-0933-0
 Mason, James. "Appendix III contains Mason's "George Lincoln Rockwell: A Sketch of His Life and Career"; introduced by Ryan Schuster". Siege: The Collected Writings of James Mason. Black Sun Publications. ISBN 0-9724408-0-1
 Simonelli, F. J. (1999). American Fuehrer: George Lincoln Rockwell and the American Nazi Party. University of Illinois Press. ISBN 9780252067686
 Morris, T. (2016). Dark Ideas: How Neo-Nazi and Violent Jihadi Ideologues Shaped Modern Terrorism. Lexington Books. ISBN 9780739191040
 Kleim, M. J., Gardell, M., Fangen, K., Ryden, T., Cooper, R., Mason, J., ... & Lind, E. (2000). Encyclopedia of white power: A sourcebook on the radical racist right. Rowman & Littlefield. ISBN 9780742503403

Legături externe
 Biografia lui George Lincoln Rockwell
 Lucrarea "White Power"
 Recenzie a lucrării "American Fuhrer"
 "Naziști în America", comentariu și recenzie a lucrării "Hate: George Lincoln Rockwell and the American Nazi Party"
 "Blast from the Past: George Lincoln Rockwell" de David Maurer
 George Lincoln Rockwell pe IMDB
 Monografia FBI a Partidului Nazist American

Nașteri în 1918
Decese în 1967
Politicieni americani din secolul al XX-lea
Scriitori americani din secolul al XX-lea
Agnostici americani
Anticomuniști americani
Fasciști americani
Graficieni americani
Neonaziști americani
Americani de origine engleză
Americani de origine germană
Antimasoni
Absolvenți ai Brown University
Absolvenți ai Pratt Institute
Rasism în Statele Unite ale Americii
Ofițeri ai United States Navy
Candidați prezidențiali americani din 1960
Candidați prezidențiali americani din 1964
Scriitori din statul Virginia
Extremism de dreapta în Statele Unite ale Americii
Negarea Holocaustului

George Lincoln Rockwell


El término termómetro de Galileo puede referirse a:
 El Termoscopio, aparato ideado por Galileo Galilei en 1592 que permitía distinguir subidas y bajadas de temperatura, pero no medir estas; o
 El termómetro de Galileo, que permite medir temperaturas de modo impreciso y que se usa en la actualidad como objeto decorativo.

Termómetro de Galileo (desambiguación)


Mari var en forhistorisk by ved floden Eufrat i det nuværende Syrien. Stedets nuværende navn er Tell Hariri.

Historie
Mari var magtcentrum for et mægtigt rige under det 3. og begyndelsen af det 2. årtusinde f.Kr. Under den tidlige bronzealder opstod der en bystat, som gennem sin
beliggenhed kunne beherske handelsvejene nordpå og sydpå langs floddalen omkring Eufrat og Khabur. Byen blev erobret og ødelagt omkring 2.300 f.Kr. af Sargon af Akkad.

Et nyt amoritisk dynasti kom til magten omkring 1.900 f.Kr. Mari underkuede de andre bystater i Khaburs og mellemste Eufrats floddale. Omkring 1.800 f.Kr. regeredes riget af Yahdun-Lim, som kom i konflikt med Assyriens nye hersker Shamshi-Adad I. Mari mistede sit territorium til assyrerne, og Yahdun-Lim blev dræbt. Hans søn Zimri-Lim sendtes i eksil til Halab (Aleppo). Shamshi-Adad indsatte derpå sin søn Yasmah-Adad som konge i Mari. Yasmah-Adad regerede til sin fars død, da han blev styrtet. Zimri-Lim blev kaldt hjem og besteg tronen i et selvstændigt Mari. Zimri-Lim allierede sig med Hammurabi af Babylon mod en assyrisk alliance. Da Hammurabi havde slået sine fjender i syd og øst, vendte han sig imidlertid imod sin tidligere allierede Zimri-Lim og besejrede ham. Byen ødelagdes af babylonerne i 1.700-tallet f.Kr. og blev aldrig genskabt.

Arkæologi

Tell Hariri, det tidligere Mari, er et velbevaret fundsted takket være, at byen blev opgivet så tidligt i historien og forblev urørt. Arkæologiske udgravninger begyndte i 1930-erne af franskmanden André Parrot. Man har udgravet et stort palads og flere templer. Blandt fundene er flere veludførte statuer og vægmalerier, som nu findes på Louvre i Paris. Det vigtigste fund var dog det omfattende arkiv, som tilhørte paladset. Oversættelsen af disse tekster skrevne på 25.000 lertavler med kileskrift har vist hvorledes paladsets administration fungerede. Maris omskiftelige politiske historie har ligeledes kunnet rekonstrueres takket være arkivet.

Litteratur
 Heimpel, Wolfgang: Letters to the King of Mari, Eisenbrauns Winona Lake 2003.
 Young, Gordon D. (ed.): Mari in Retrospect - Fifty Years of Mari and Mari Studies, Eisenbrauns Winona Lake 1992.

Eksterne henvisninger

Højkulturer
Mesopotamien

Mari (oldtidsrige)


Alexander Keith (5 October 1795 – 14 December 1873) was the founder of Alexander Keith's Brewery, a businessman, politician and Freemason.

Business
After learning the brewing trade from his uncle in Northern England, Keith emigrated to Halifax, Nova Scotia in 1817 and became manager at a brewery, which he bought out in 1820. In 1822, he moved the brewery to larger facilities and, in 1836, built a new brewery.

The end of slavery in the British and French Caribbean reduced the availability of sugar for rum-making, and other beverages grew in popularity. Beverages brewed by Keith included spruce beer, porter, ginger wine, and strong ale.
The brewery is now part of Anheuser-Busch InBev.

From 1837, he served in senior management of various companies, including the Bank of Nova Scotia, the Halifax Fire Insurance Company, Colonial Life Assurance Company, the Halifax Gas, Light, and Water Company, the Provincial Permanent Building, and Investment Society.

Political career
In 1841, he was elected to the city council of Halifax and was elected mayor in 1843, 1853, and 1854. In 1843, he was appointed to the Legislative Council of Nova Scotia, becoming its president from 1867 until his death in 1873.

Keith served with several fraternal and charitable societies, including as president of the North British Society and Grand Master of the Freemasons.

Personal life
Born in Caithness, Scotland, in 1795 he immigrated to Nova Scotia in 1817. Keith married Sarah Ann Stalcup in 1822, and they had three children, all of whom died before reaching adulthood. Sarah Ann Stalcup died in 1832, and a year later, Keith married Eliza Keith, with whom he had eight children. Architect William Hay began construction of Keith's new residence, Keith Hall, in 1863. The palazzo mixes styles including baroque and a mansard roof. He died in Halifax in 1873 and is buried at Camp Hill Cemetery. His estate at death was evaluated at $251,000.

Gallery

See also
Alexander Keith Jr.: Keith's nephew, a criminal and Confederate secret agent. In 1875 he used a time bomb to attempt to destroy the ship Mosel  in Bremerhaven, Germany so he could collect on an insurance fraud scheme.

References

1795 births
1873 deaths
Pre-Confederation Canadian businesspeople
People from Caithness
Progressive Conservative Association of Nova Scotia MLAs
Mayors of Halifax, Nova Scotia
Conservative Party of Nova Scotia MLCs
Colony of Nova Scotia people
Scottish emigrants to pre-Confederation Nova Scotia
Scottish businesspeople
Canadian brewers
Dalhousie University alumni
Members of the Legislative Council of Nova Scotia
Canadian Freemasons
19th-century British businesspeople

Alexander Keith (politician)


Echinophoreae, tribus štitarki. Sastoji se od 11 rodova raširenih uglavnom po Aziji, a najrašireniji među njima je Echinophora. Vrsta Nirarathamnos asarifolius, jedina je u svome rodu i endem je otoka Sokotra

Tribus je opisan 1867.

Rodovi
 Trachyspermum Link (13 spp.)
 Nirarathamnos Balf. fil. (1 sp.)
 Mediasia Pimenov (1 sp.)
 Physotrichia Hiern (6 spp.)
 Pseudoselinum C. Norman (1 sp.)
 Rughidia M. F. Watson & E. L. Barclay (2 spp.)
 Dicyclophora Boiss. (1 sp.)
 Pycnocycla Lindl. (15 spp.)
 Ergocarpon C. C. Towns. (1 sp.)
 Echinophora L. (9 spp.)
 Anisosciadium DC. (3 spp.)

Vanjske poveznice

Izvori

Apioideae

Echinophoreae


Parietin je pretežni kortikalni (površinski) pigment lišajeva iz roda Caloplaca, sekundarni proizvod lišaja Xanthoria parietina i pigment koji se nalazi u korijenju konjske kiselice ili štavelja (lat. Rumex crispus). Ima narančastožutu boju i upija plavu svjetlost. Također se pokazalo da štiti lišajeve od UVB svjetlosti, na velikim nadmorskim visinama u alpskim regijama. UVB svjetlo potiče proizvodnju parietina, a parietin štiti lišajeve od oštećenja. Lišajevi u arktičkim regijama, poput Svalbarda, zadržavaju ovu sposobnost iako ne nailaze na štetne razine UVB, sposobnost koja bi mogla pomoći u zaštiti lišajeva u slučaju stanjivanja ozonskog omotača. Također je pokazalo snažno protugljivično djelovanje protiv pepelnice ječma i pepelnice krastavca, u potonjem slučaju učinkovitije od tretmana fenarimolom i polioksinom B.

Antrakinonska bojila

Antrakinonska bojila, na primjer alizarin, su bojila koja se dobivaju na osnovu antrakinona. Antrakinon je blijedožuta kristalna tvar netopljiva u vodi, slabo topljiva u alkoholu, eteru i acetonu. Dobiva se oksidacijom antracena s pomoću natrijeva dikromata i sintetski iz anhidrida ftalne kiseline i benzena.

Slike

Izvori

Pigmenti

Parietin


Dövme, insan derisi üzerine yapılan işaret ve desenlerin genel adıdır.

Amaç
Hindistanlılar, Japonlar, Amerika Yerlileri ve Afrika'daki bazı kabileler dövmeyi bir süs olarak yapmış olsalar da birçok toplumda dövmenin hastalıklara ve kötü ruhlara karşı koruyucu bir tılsım (nazarlık) olarak uygulandığı, bireyin toplumdaki konumunu (köle, efendi, ergen, işçi, asker) vurgulamak için kullanıldığı bilinmektedir.

Tarih

Dövme yapma geleneği hayli eskidir. MÖ 2000'lerde Antik Mısır toplumunda dövmenin yapıldığı mumyalardan anlaşılmıştır. Mısırlıların dışında Britonların, Galyalıların ve Trakların da dövmeleri vardı. Antik Yunanlar ve Romalılar, "barbarlara özgü bir uğraş" saydıkları dövmeyi suçlular ile kölelere yaparlardı. Hristiyanlık inancında dövme yasaklanmıştı. Buna karşın ilk Hıristiyanlar, bedenlerine İsa'nın adını ya da haç desenleri taşıyan dövmeler yaptırmışlardır.
Aradan yüzyıllar geçince Avrupalılar dövmeyi unuttular. 18. yüzyıl sonlarında denizaşırı gezilerde Amerika Yerlilerinde ve Polinezyalılarda dövmeyle yeniden karşılaştılar. Avrupa dilleri, dövme karşılığı olan tattoo sözcüğünü Tahiti dilindeki tautau kelimesinden almıştır.
Dövme 20. yüzyılın başlarından sonra, özellikle denizciler arasında yaygınlık kazandı. Romantik duyguları, yurtseverliği ya da dindarlığı belirtmek amacıyla dövme yaygın olarak kullanıldı ve günümüzde de kullanılmaktadır. Ama hijyene önem verilmediği ve AIDS gibi bazı hastalıkları bulaştırdığı gerekçesiyle lisanssız dövme yapmaya yasal sınırlamalar getirilmesi için çalışmalar yapılmaktadır.

Uygulanışı
Dövme yapımında değişik yöntemler kullanılır. Bir tür dövmede sivri uçlu kemik, boynuz ya da çelik iğne deriye hafifçe batırılır ve açılan delikler boyayla doldurulur. Açılan deliklerden boyaya batırılmış iplik geçirilerek de dövme yapılabilir.

Günümüzde modern yöntemler ile yapılan dövme ise, yukarıda bahsedilen yöntemlere nazaran daha az acır ve sağlık açısından daha az zararlı olan boyar maddeler ile yapılır. Dövme yapımında kullanılan makineler sayesinde yüksek devirle girip çıkan iğne düzeneği deri üzerinde bir kalemle çizim yapılıyormuş gibi rahat ve daha az hatalıdır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Lars Krutak (Tattoo Anthropologist)
 Dövmenin uygulanışıyla ilgili görseller

Ayrıca bakınız
 Cleopatra Ink
 Pirsing

Dövme
Polinezyaca sözcükler ve deyimler
Fiziksel faktörlerden kaynaklanan cilt hastalıkları
1970'ler modası
1980'ler modası
1990'lar modası
2000'ler modası
2010'lar modası

Dövme


Na dança, o trabalho de solo, do inglês floorwork, também chamado de footwork, refere-se aos movimentos realizados no chão; usado na dança moderna, particularmente na técnica de Graham e Hawkins, bem como no breakdance, particularmente na técnica Floor-Barre, que consistem inteiramente em trabalho no chão. O nível baixo (o piso) é um dos três níveis espaciais que os dançarinos podem ocupar, juntamente com o nível médio (bípedestre ou vertical) e o nível alto (aéreo ou salto).

Movimentos que mudam a relação do corpo com a gravidade e exige que os dançarinos naveguem entre os níveis mais altos e mais baixos ("entrar e sair do chão"); recursos centrais para o uso do trabalho de solo na coreografia e também afetam seu papel nas aulas de técnica. A execução suave deste requer articulações flexíveis, um corpo relaxado porém ativo e, atenção ao feedback cinestésico fornecido pelo piso.

Concerto de dança

O uso de floorwork é uma das principais diferenças entre a dança moderna e os gêneros de dança de concertos clássicos. Em 1911, Isadora Duncan incorporou o trabalho de chão nas danças, embora o crédito seja mais frequentemente dado a sua sucessora Martha Graham. O conceito está associado à técnica de Graham, por causa do seu uso extensivo e inovações amplamente imitadas, bem como o repertório único de quedas da técnica. Doris Humphrey foi creditada com inovações de piso em um contexto de dança de concerto.

Movimentos posteriores derivados da dança clássica moderna também usaram o chão extensivamente. O balé contemporâneo usa o chão como parte integrante da coreografia, em vez de ajoelhar ou desmoronar ocasionais do balé romântico mais antigos. Floorwork é essencial no gênero pós-moderno de improvisação de contato, no qual o chão pode até ser tratado como um parceiro.

Break dance
O trabalho de solo no break dance inclui o downrock, também chamado footwork - bem como certos movimentos de powermoves mais atléticos e acrobáticos. O downrock é realizado com o corpo apoiado nas mãos e pés, permitindo o dançarino exibir o controle do pé e a velocidade, realizando combinações intrincadas de footwork. O movimento fundamental do deste trabalho de chão é o 6-step. Muitas vezes faz a transição para movimentos dramáticos de poder, incluindo movimentos baseados no chão, como moinhos de vento e sinalizadores.

movimento six-step (6-step), um ttipo de footwork (downrock).

Downrock tornou-se comum em meados da década de 1970; Keith e Kevin Smith, conhecidos como "Nigga Twinz", foram creditados por essa popularização, assim como o Rock Steady Crew original. O surgimento do movimento de chão foi um desenvolvimento importante de quebra, marcando o fim do estilo inicial ou "old-school".

O power-footwork é um estilo promovido desde o final da década de 1980 pelo b-boy italiano The Next One (Maurizio Cannavò). Esta abordagem envolve a execução de passos de footwork altamente rápidos, tendo muito o uso de raspagens com as pernas (legwork), tornanado-se assim um powermove. O power-footwork expressa poder e dinamismo, porém com leveza e equilíbrio.

Dança do ventre

Floorwork é uma característica de muitos tipos de dança do ventre, envolvendo a manipulação de um adereço enquanto deitado no chão, destinado a mostrar o controle do dançarino. Masha Archer, como parte de um esforço na tentativa de mudar o que parecia características excessivamente sexualizadas da dança do ventre, rejeitou o trabalho de solo, porque não queria que o público desprezasse os dançarinos.

Galeria

Leitura adicional

Veja também
 Congelamento (break dance)
 Toprock

Técnicas de dança
Hip hop

Trabalho de chão (dança)