Pițigoiul codat (Aegithalos caudatus) este o pasăre mică sedentară din familia egitalidelor (Aegithalidae), destul de comună în pădurile de foioase și de amestec, cu tufișuri dese din Eurasia, de la Europa de Vest până la Extremul Orient și sud-estul Asiei. Trăiește în pădurile de foioase, de la șes până în zona pădurilor montane de amestec. Poate fi întâlnit și în parcuri, grădini, tufișuri și mlaștini. Este o pasăre sedentară, însă populațiile din centrul și nordul Europei pot efectua deplasări mari. Sunt recunoscute 17 subspecii. În România cuibăresc subspecia Aegithalos caudatus europaeus (în vestul, estul și sudul României) și subspecia nominată Aegithalos caudatus caudatus (în nordul României), subspecia Aegithalos caudatus macedonicus a fost întâlnită accidental în sudul României. În Republica Moldova cuibăresc subspecia Aegithalos caudatus europaeus (în centrul și sudul republicii) și subspecia Aegithalos caudatus caudatus (în nordul republicii). În România și Republica Moldova este o specie sedentară. Hoinărește toamna și iarna în căutarea hranei împreună cu alte specii de pițigoi. În România cuibăresc 300.000-500.000 de perechi. În Republica Moldova populația este estimată la 600-1.200 de perechi cuibăritoare. Este o pasăre foarte mică, cu corpul rotund, ciocul scurt și gros, coada foarte lungă, îngustă. Are o lungime de 13-16 cm (din care coada are 6-10 cm) și o greutate de 6,2-10,4 g. Sexele sunt asemănătoare. Subspecia nominată caudatus are capul, bărbia, partea inferioară a gâtului, pieptul și mijlocul abdomenului de culoare albă ca zăpada. Flancurile până la regiunea anală de culoare roz curat. Partea anterioară a spatelui neagră. Partea posterioară a spatelui de culoare neagră amestecată cu alb-rozaceu sau alburiu. Remigele scapulare și târtița roz-deschise, cu o nuanță albă cu negru și pete albe. Coada și tectricele supracaudale negre, cele trei rectrice laterale în mare parte albe. Tectricele supraalare și alula negre, remigele aripilor brun închise, remigele terțiare și secundare lat tivite albicios pe margini. Subspecia europaeus are fruntea și creștetul albe, pătate neregulat cu brun. Pe ambele părți ale creștetului se află o dunga laterală lată neagră ce se întinde de la partea anterioară a ochiului deasupra ochiului până la latura cefei. Regiunea auriculară și laturile gâtului albe cu numeroase striații subțiri brun închise. Părțile inferioare alb-murdare. Laturile corpului, jumătatea posterioară a abdomenului și târtița de culoare roză ca vinul. Pe partea anterioară a pieptului numeroase pete lunguiețe brunatic-palide, care câteodată arată ca un colier transversal. Pițigoiul codat în sezonul de reproducere (primăvara și vara) se hrănește cu diverse nevertebrate, mai ales cu insecte, larvele și ouăle lor, și cu păianjeni. În timpul iernii consumă și diverse tipuri de semințe. Distrugând un număr enorm de insecte dăunătoare, este o specie folositoare în silvicultură. Este o specie monogamă. Cuibul are forma unui sac și este instalat la înălțimi între 1 și 6 m în coroana unor arbori la locul de bifurcare al crengilor verticale sau în apropierea tulpinii. Adesea, în structura cuibului intră și crenguțe din apropiere. Intrarea în cuib este mică și rotundă, fiind așezată lateral, în treimea superioară a construcției. Cuibul este constituit de ambii parteneri, el este făcut din mușchi, păr de animale și pânză de păianjeni, având la partea exterioară licheni și scoarță de arbori, mai ales de mesteacăn. În interior este căptușit cu pene și fulgi. Construcția durează aproximativ trei săptămâni. Depune o singură pontă pe an, mai rar două. Ponta constă  7-13 ouă și este depusă de la sfârșitul lui martie până la începutul lui aprilie. Incubația durează  12-16 zile. Clocește cu precădere femela hrănită de mascul.  După eclozare, puii rămân în cuib, fiind hrăniți de părinți timp de 14-18 zile. După ce părăsesc cuibul ei depind de hrana găsită de părinți încă două săptămâni. Familia rămâne împreună și peste iarnă, hoinărind în căutare de hrană.

Denumiri

Denumirea latină Aegithalos caudatus a acestei specii, provine din cuvântul grec aigithalos = pițigoi + cuvântul latin caudatus (caudata) = codat, cu coada (lungă/ scurtă).

În limba română această specie se numește pițigoi codat, pițigoi de stol, pițigoi de cârd, porumbel mic. Subspecia nominată Aegithalos caudatus caudatus se numește pițigoi codat comun, pițigoi codat nordic. Subspecia Aegithalos caudatus europaeus se numește pițigoi codat vestic, pițigoi codat roșietic, pițigoi roșietic, pițigoi de stol, pițigoi de cârd, pițigoi codat, porumbel mic. Subspecia Aegithalos caudatus macedonicus se numește pițigoi codat macedonean.

Taxonomie

Denumirea latină a acestei specii Parus caudatus a fost dată de Linnaeus în 1758, (terra typica Suedia).

Pițigoiul codat este adesea considerat ca fiind conspecific cu pițigoiul cu gât argintiu (Aegithalos glaucogularis), dar are un penaj distinctiv, și nu există comunicări despre intergradații sau hibridizări regulate cu această specie din nord-estul Chinei ("intergradări" aparente au fost înregistrate ca păsări migratoare pe coasta provinciei Hebei, dar originea și statutul acestora sunt necunoscute). Variațiile geografice sunt pronunțate, însă cele două glasuri principale ale speciei sunt aproape identice în întreg arealul.

Subspeciile sunt grupate în patru grupuri: grupul caudatus din nordul Europei și Asia, grupul europaeus din sudul și vestul Europei, grupul alpinus din Europa mediteraneană și sud-vestul Asiei și grupul trivirgatus din Coreea de Sud și Japonia (grupul europaeus și grupul trivirgatus sunt similare din punct de vedere morfologic și de obicei unite într-un singur grup, însă izolarea lor geografică evidentă sugerează în mod ferm că au origini diferite). Acolo unde grupurile se întâlnesc există regiuni vaste ocupate de diferite populații formate din hibrizi; aceste regiuni de hibridizare sunt considerate zone de intergradație secundară (unde populațiile s-au întâlnit între ele relativ recent).

Subspecia nominată caudatus intergradează cu subspecia europaeus în Danemarca, estul Germaniei, sudul Poloniei, sudul Ucrainei și nordul României, și cu subspecia magnus în Coreea; subspecia aremoricus intergradează cu subspecia taiti în partea vest-centrală a Franței; subspecia taiti intergradează cu subspecia irbii în centrul Spaniei și în Portugalia; iar subspecia europeaus intergradează cu subspecia aremoricus în vestul Franței, cu subspecia taiti în sud-vestul Franței, cu subspecia italiae pe versanții sudici ai Alpilor și cu subspecia macedonicus în sudul fostei Iugoslavii și sudul Bulgariei.

Păsările din această specie care cuibăresc în Irak și Siria aparțin unei subspecii incerte și sunt incluse provizoriu în subspecia tephronotus. Subspeciile propuse sibiricus (din centrul Siberiei), kamtschaticus (din Kamceatka, în estul Rusiei) și japonicus (din nordul Japoniei) sunt slab diferențiate și sunt sinonimizate cu subspecia nominată; subspeciile pallidolumbo (din insula Shikoku din sudul Japoniei) și tarihoae (din insula Cheju din largul coastelor Coreei de Sud) sunt incluse în subspecia trivirgatus.

Subspecii și distribuție

Sunt recunoscute șaptesprezece subspecii:
 grupul caudatus
 Aegithalos caudatus caudatus (Linnaeus, 1758) - pițigoi codat nordic - subspecia nominată - cuibărește în Fenoscandia (la nord până la latitudinea 70° N în Norvegia, în unele locuri până la latitudinea 66° N în Finlanda) și în nord-estul Europei (în Polonia), la est este răspândită pe o fâșie lată prin Siberia până în estul Rusiei (Kamceatka), Sahalin, sudul insulelor Kurile și nordul Japoniei (insulele Hokkaido, Rebun și Rishiri), la sud până în nordul României și Moldovei, Ucraina, nordul Kazahstanului, nordul Mongoliei, nord-estul Chinei și nordul Coreei (la sud până la latitudinea 40-41° N); unele populații iernează mai la sud până în estul Chinei (nord-estul provinciei Hebei, Beijing) și centrul Japoniei (sud-centrul insulei Honshu).
 grupul europaeus
 Aegithalos caudatus rosaceus Mathews, 1938  - în Marea Britanie și Irlanda.
 Aegithalos caudatus aremoricus Whistler, 1929  - în nord-vestul Franței (la est până în regiunea Centre-Val de Loire, la sud până în regiunea Poitou), insula Yeu și insulele Canalului Mânecii.
 Aegithalos caudatus taiti C. Ingram, 1913 - în sud-vestul și sudul Franței (inclusiv în insula Oléron), la sud până în centrul Peninsulei Iberice (la sud până în valea râului Tajo), de asemenea în Mallorca.
 Aegithalos caudatus europaeus (Hermann, 1804)  - pițigoi codat vestic - în nord-estul Franței, la nord până în Danemarca, la est până în Germania, la sud până în nordul Italiei, Serbia, vestul și sudul României, Moldova (intergradează cu subspecia nominată în nordul României și în Republica Moldova), Bulgaria și nord-vestul Turciei (nordul Traciei).
 Aegithalos caudatus macedonicus (Salvadori & Dresser, 1892) - în Albania, Macedonia, Grecia continentală, sudul Bulgariei și nord-vestul Turciei (sud-vestul Traciei).
 Aegithalos caudatus tauricus (Menzbier, 1903)  - în sudul Crimeii.
 grupul alpinus
 Aegithalos caudatus irbii (Sharpe & Dresser, 1871)  - în sudul Peninsulei Iberice (la sud de valea râului Tajo) și în Corsica.
 Aegithalos caudatus italiae Jourdain, 1910 - în Italia continentală și sud-vestul Sloveniei.
 Aegithalos caudatus siculus (Whitaker, 1901)  - în Sicilia.
 Aegithalos caudatus tephronotus (Günther, 1865)  - în insulele Lesbos și Samos (estul Greciei), vestul și centrul Turciei (inclusiv în estul extrem al Traciei), nord-vestul Siriei și în nordul extrem al Irakului.
 Aegithalos caudatus major (Radde, 1884) - în Caucaz (de la poalele nordice ale Caucazului Mare), nord-estul Turciei (la est cel puțin din Șebinkarahisar), Georgia, Armenia, nordul și centrul Azerbaidjanului.
 Aegithalos caudatus alpinus (Hablizl, 1783)  - pițigoi codat sudic - în sud-estul Azerbaidjanului (Munții Talâș și Câmpia Lenkoran), nordul Iranului (la est prin munții Elburz și regiunea sud-caspică până lângă Gorgan) și sud-vestul Turkmenistanului (în Kopetdag). Recent (în 2017) a fost descrisă o supspecie nouă Aegithalos caudatus rustamovi în Kopetdag.
 Aegithalos caudatus passekii (Zarudny, 1904)  - în sud-estul extrem al Turciei și vestul Iranului (munții Zagros, la sud până în Fars).
 grupul trivirgatus
 Aegithalos caudatus magnus (A. H. Clark, 1907)  - în centrul și sudul Coreei și insula Tsushima.
 Aegithalos caudatus trivirgatus (Temminck & Schlegel, 1848) - pițigoi codat estic - în centrul Japoniei (insulele Honshu, Awashima, Sado și Oki) și insula Cheju (în largul coastelor Coreei de Sud).
 Aegithalos caudatus kiusiuensis Nagamichi Kuroda, 1923 - în sudul Japoniei (insulele Shikoku, Kyushu și Yakushima).

În România se întâlnesc 3 subspecii:
 Aegithalos caudatus caudatus - pițigoiul codat comun - mai ales în nordul României, este sedentară și cuibărește, trăiește în toate pădurile cu frunziș și-l întâlnim pretutindeni, este numeros.
 Aegithalos caudatus europaeus - pițigoi codat roșietic - mai ales în vestul și sudul României, este sedentară și cuibărește, se găsește regulat, dar nu așa des ca pițigoiul codat comun. În nordul României apar exemplare intermediare (intergradate) între subspecia caudatus și europaeus.
 Aegithalos caudatus macedonicus - Pițigoi codat macedonean - în România apare accidental în sudul țării. Dombrowski a împușcat 2 exemplare în februarie 1904 lângă Oltina, jud. Constanța, și anume un masculul adult la 25, și o femela la 26 al acestei luni.

În Republica Moldova cuibăresc subspecia Aegithalos caudatus europaeus (mai ales în sudul republicii) și subspecia Aegithalos caudatus caudatus (mai ales în nordul republicii). În nordul republicii aceste 2 subspecii intergradează.

Descrierea

Este o pasăre paseriformă foarte mică, cu corpul rotund, ciocul scurt și gros, coada foarte lungă, îngustă; penajul este în cea mai mare parte negru și alb, cu cantități variabile de cenușiu și roz. Ca aspect, datorită taliei sale mici și cozii lungi și etajate, nu se poate confunda cu altă specie. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj.

Are o lungime de 13-16 cm, din care coada reprezintă 6-10 cm, și o greutate de 6,2-10,4 g (subspecia europaeus). Lungimea aripii = 55-67 mm; lungimea cozii = 60-103 mm; lungimea ciocului = 5-8 mm; lungimea tarsului = 13-15 mm.

Ciocul este foarte mic, scurt și conic, destul de gros și puțin comprimat lateral; atât mandibula superioară cât și mandibula inferioară sunt puternic curbate. Nările sunt rotunjite și acoperite cu pene scurte, vibrisele sunt discrete. Picioarele sunt relativ lungi și subțiri, cu solzii tarsieni adesea concrescuți, degetul posterior relativ robust cu o gheară lungă și puternică. Aripile sunt scurte și rotunjite, cu zece remige primare, din care cea mai laterală este mult redusă, lungimea ei reprezentând aproximativ 40% din a celei mai lungi remige primare. Coada este disproporționat de lungă, îngustă, cuneiformă, etajată și emarginată, cu douăsprezece rectrice, destul de înguste, perechea mijlocie de rectrice mai scurtă decât perechea adiacentă. Are un penaj moale, gros și necompact, dându-i înfățișarea unei mici sfere pufoase.

Subspecia nominată Aegithalos caudatus caudatus are capul, bărbia, partea inferioară a gâtului și cea mai mare parte a părților inferioare (pieptul și partea mediană a abdomenului) de culoare albă ca zăpada.  Flancurile până la regiunea anală de culoare roz curat. Partea superioară a mantalei neagră, partea inferioară a mantalei și spatele de culoare neagră amestecată cu dungi alb-rozacee sau albicioase spălăcite. Remigele scapulare și târtița roz-deschise, cu o nuanță albă cu negru și pete albe. Tectricele supracaudale și coada negre, cele trei rectrice laterale în mare parte albe (în special pe steagul extern). Aripile întunecate. Tectricele supraalare și alula negre, supraalarele mari interne tivite lat pe vârfuri și margini cu alb. Remigele aripilor brun închise, remigele terțiare și secundare lat tivite albicios pe margini. Irisul bruniu-închis, pleoapa galbenă sau roșie sau roșu-deschisă (mai frecvent galbenă, dar culoarea probabil reflectă și dispoziția păsării). Ciocul negru. Picioarele brun-negricioase.

Juvenilul este în general mai închis la culoare decât adultul, partea posterioară a lorului (lorum) până la obraz și regiunea auriculară de culoare închisă (accentuând inelul ocular de culoare deschisă), numai centrul frunții și creștetul sunt albicioase, mantaua și spatele sunt brune, nuanța rozacee este restrânsă la jumătatea distală a remigelor scapulare, coada mai scurtă de culoare brun-negricioasă, albul de pe rectricele laterale ale cozii este redus și pătat cu bruniu, supraalare mari interne sunt tivite mai îngust pe margini și pe vârfuri cu alb-gălbui, remigele aripilor mai palide și mai brunii, părțile inferioare alb-murdare, abdomenul cu o nuanță brun-gălbuie.

Dombrowski descrie subspecia nominată astfel: "Coada lungă, îngustă și cuneiformă, dar nu rectricele mediane sunt cele mai lungi, ci perechea următoare. Pasăre adultă: întreg capul, ceafa, bărbia, gâtul, pieptul și mijlocul pântecului alb-curat, numai flancurile și târtița porfiriu-roșcat palide. Cerbicea și partea anterioară a spatelui negru-închise, penele marginale deseori cu vârful porfiriu-roșcat. Penele de pe umăr viu-porfirii, în spre tectrice amestecat cu alb. Partea posterioară a spatelui negricioasă, amestecată cu dungi longitudinale porfirii și albicioase. Ciocul și picioarele negre. Irisul brun-închis. Pleoapele roșu-deschise. Pasăre tânără: Fruntea și creștetul albicioase; laturile capului, cerbicea și spatele negru-brunatice ori negru-palide; penele umerilor negru-brunatice, cu vârfuri albicioase ori foarte roz-palide. Partea de dedesubt albicioasă; suflul porfiriu pronunțat în deosebi pe abdomen. Ciocul brun închis, la vârf mai deschis. Picioarele brun-palide, pleoapele galbene intens."

Subspecii

Subspeciile prezintă variații însemnate, mai ales în coloritul penajului și nuanțarea lui, grupul europaeus și grupul trivirgatus sunt ușor mai spălăcite decât subspecia nominată și au o dungă laterală pe creștet negricioasă lată, dar cu variații mari individuale, grupul alpinus este de asemenea destul de variabil, coloritul capului este asemănător cu cel grupului europaeus (însă laturile capului și gâtului cu dungi mai întunecate), dar are părțile superioare în cea mai mare parte cenușii cu puțin sau fără roz, culoarea negricioasă este restrânsă la o dungă ce se întinde pe partea superioară a mantalei, adesea are o pată negricioasă mică pe partea inferioară a gâtului, iar aripa și în special coada sunt mai scurte:
 grupul europaeus
 subspecia rosaceus este mai mică decât subspecia nominată, are fruntea până la ceafă albă, pătată neregulat cu brun închis, dunga ce se întinde din partea anterioară a ochiului (uneori de la cioc) până la latura cefei este neagră spălăcită, regiunea auriculară și laturile gâtului cu striații subțiri brun închise, părțile palide deasupra sunt de o culoare spălăcită roz mai închisă, mai puțin alb pe aripă (marginile penelor aripii sunt mai înguste), părțile inferioare alb-murdare, flancurile de culoare spălăcită roz-vinacee (de culoarea vinului), uneori există un colier transversal neclar format din striații mai întunecate pe partea superioară a pieptului.
 subspecia europaeus seamănă de obicei cu subspecia rosaceus dar este mai viu colorată și mai deschisă la culoare, cu dunga laterală de pe creștet mai îngustă, creștetul, obrazul, regiunea auriculară și părțile inferioare mai alb curate, dar foarte variabile, dunga laterală de pe creștet este uneori întreruptă sau aproape absentă (prin aceasta seamănă cu subspecia nominată, dar întotdeauna are cel puțin un indiciu a unei dungi întunecate) sau foarte lată (lăsând doar o pată albă mică în centrul creștetului). Dombrowski descrie subspecia Aegithalos caudatus europaeus astfel: "Pasăre bătrână: Fruntea albă, suflată cu bruniu-deschis; mijlocul capului alb, penele creștetului cu vârfuri brunii. De ambele părți, înaintea ochilor, începe o dungă lată neagră, la început mai mult brună, care se întinde deasupra ochiului, pe marginile capului, ca să se îmbine cu culoarea cerbicei. Târtița de culoare roză. Partea de dedesubt albă, de regulă puțin tulburată; pe partea anterioară a pieptului numeroase pete lunguiețe brunatic-palide, care câteodată arată o bandă transversală. Laturile corpului inferior, jumătatea posterioară a abdomenului și târtița, viu nuanțate cu roșu-porfiriu."
 subspecia aremoricus are centrul creștetului și părțile inferioare mai albe decât subspecia rosaceus, dungile laterale de pe creștet sunt mai late și mai negre.
 subspecia taiti este mai mică și mai întunecată, cu dungile laterale de pe creștet și mai late și mai negre, părțile superioare (mai ales târtița) mai negre, cu mai puțin roz.
 subspecia macedonicus se aseamănă cu subspecia taiti, dar colierul (pata transversală de pe partea anterioară a pieptului) este mai bine pronunțată, iar dungă laterală de pe creștet se întinde mai departe înainte, adesea până la cioc. Dombrowski descrie subspecia Aegithalos caudatus macedonicus astfel: "Pasăre adultă: Asemănător cu Acredula caudata rosea (Aegithalos caudatus europaeus); spatele, la fel ca la acesta, negru, la partea posterioară amestecat cu roz; însă dungile negre de pe laturile capului mult mai late, așa încât numai fruntea și o dungă îngustă pe mijlocul capului rămân albe. Frâul, aproape până la rădăcina ciocului, negru. Laturile capului și gâtul alb-tulbure, ultimul cu o pată neagră-surie puțin pronunțată; pe partea anterioară a pieptului, de-a curmezișul, o bandă brun-negricioasă îngustă, precis mărginită; restul corpului de dedesubt roz-palid; mijlocul mai albicios. Coloritul aripelor și al cozii ca la forma anterioară."
 subspecia tauricus se aseamănă cu subspecia europaeus, dar dungă laterală de pe creștet este mai neagră și mai bine conturată, mantaua mai neagră cu mai puțin roz, remigele scapulare sunt adesea cenușii.
 grupul alpinus
 subspecia irbii are o dungă neagră îngustă pe partea superioară a mantalei, restul mantalei și remigele scapulare sunt cenușii, uneori scapularele cu o nuanță roz.
 subspecia italiae este asemănătoare cu subspecia irbii, însă dungă neagră de pe partea superioară a mantalei este mai lată, partea inferioară a mantalei este puțin mai închisă la culoare, cenușiu-albăstruie, iar remigele scapulare tivite mai lat pe vârfuri cu roz.
 subspecia siculus este, de asemenea, asemănătoare cu subspecia irbii, dar dunga laterală de pe creștet este mai spălăcită și mai brunie, centrul alb de pe creștet cu o nuanță brun-gălbuie, dunga întunecată de pe partea superioară a mantalei este redusă și mai negru-brunie, restul părților superioare mai palide și mai cenușii, aproape fără roz, poate avea o pată mică vagă negru-fuliginoasă pe porțiunea posterioară a părții inferioare a gâtului.
 subspecia tephronotus se aseamănă cu subspecia siculus, dar dunga laterală de pe creștet este neagră, dunga întunecată de pe partea superioară a mantalei lipsește sau este redusă la o pată mică brună, părțile inferioare brun-gălbui cu o pată mică negricioasă bine definită pe partea inferioară a gâtului.
 subspecia major este asemănătoare cu subspecia tephronotus, dar dunga laterală de pe creștet este brun-negricioasă, centrul creștetului mai alb (nu brun-gălbui) cu câteva striații mici de culoare brună, dunga de pe partea superioară a mantalei este brună sau neagră și variază în lățime, târtița viu colorată cu roz, pieptul mai alb, partea posterioară a abdomenului și flancurile mai viu colorate cu roz, pata întunecată de pe porțiunea posterioară a părții inferioare a gâtului este neclară sau absentă, coada relativ lungă.
 subspecia alpinus este asemănătoare cu subspecia tephronotus, dar centrul creștetului este brun cu striații alb-gălbui, părțile superioare mai întunecate, partea superioară a mantalei cenușie cu puțin adaos de negru, porțiunea posterioară a părții inferioare a gâtului de obicei fuliginoasă, părțile inferioare cu o nuanță brun-gălbuie (flancurile de culoare roz contrastează puțin).
 subspecia passekii seamănă cu subspecia alpinus, dar este în general destul de palidă, mai ales pe părțile inferioare, cu numai o nuanță vagă brună pe abdomen, centrul creștetului alb (nu brun-gălbui), nu are un colier pe partea anterioară a pieptului (însă are o pată întunecată pe partea inferioară a gâtului).
 grupul trivirgatus
 subspecia trivirgatus este, de asemenea, asemănătoare cu subspecia europaeus, dar zonele albe sunt mai pur albe, negrul de pe părțile superioare este restrâns la partea superioară a mantalei, partea inferioară a mantalei mai deschisă la culoare și cu un adaos mai mare de roz mai viu.
 subspecia kiusiuensis este asemănătoare cu subspecia trivirgatus, dar mai întunecată, colierul transversal de pe partea anterioară a pieptului mai puțin distinct sau absent.
 subspecia magnus este asemănătoare cu subspecia nominată, dar are dungă laterală de pe creștet negricioasă și de obicei are un colier distinct transversal pe partea anterioară a pieptului format din petișoare negricioase.

Năpârlirea

Păsările adulte năpârlesc de la sfârșitul lui iunie până la începutul lui septembrie, înlocuind complet toate penele. Mai întâi năpârlesc penele mici, iar penele de contur sunt înlocuite în cea de-a doua perioadă de năpârlire, cel mai adesea în decursul lunii august. Ultimele sunt înlocuite remigele primare.

Juvenilii năpârlesc din iulie până la începutul lui septembrie, iar năpârlirea acestora, spre deosebire de speciile familiei paridelor, este completă, adică sunt înlocuite toate penele. Astfel, rectricele cozii păsărilor tinere în penajul juvenil sunt mai lungi decât la adulți (lungimea cozii este în medie cu 10 mm mai mare), dar la începutul lui septembrie această diferență, ca rezultat al schimbării rectricelor, dispare. Se schimbă și remigele aripilor. Spre deosebire de păsările adulte, juvenilii schimbă mai întâi penele mari de contur, iar penele mici se schimbă în a doua jumătate a perioadei de năpârlire - la sfârșitul lui iulie și în august. Ca urmare, diferențele de mărime și de culoare caracteristice păsărilor tinere dispar, iar în septembrie păsările adulte și tinere sunt practic identice.

Glasul

Pițigoiul codat este foarte vocal.

Strigătele de contact obișnuite sunt un "si-si-si" sau "ți-ți", de tonalitate înaltă, pur, domol dar pătrunzător, scos de păsări în special în timpul zborului, mai ales când cârdul se deplasează rapid și de către indivizii izolați de cârdul principal; un "tup" sacadat, mai timbrat și mai monoton, de obicei intercalat cu note izolate "țiit" înalte, subțiri; un tril scurt, exploziv, neclar, strident, cu ton descrescând spre sfârșit, "țirr", "țir-rr" (amintind de ochiuboului), sau "țirrrup", "țrrr", "țr-țrr",  emis în caz de alarmă sau excitare (frecvent fără provocări vădite); un fel de plescăit, "tec" și un fluierat înalt, trisilabic, "sri-sri-sri".
În stoluri emite și un tril subțire, metalic, ușor descendent: "siuiuiuiuiui", reprezentând un strigăt de alarmă și nu un cântec. În timpul conflictelor dintre cârduri sunt emise versiuni mai sonore, mai tari, cu un ton ridicat.

Cântă destul de rar. Nu are un cântec teritorial, dar uneori emite niște note îmbinate "tup" și "țirrrup" domolite, ciripitoare și vibrante, precum și note certărețe, uneori într-o manieră destul de structurată, asemănătoare cu cântecul unui lăcar (Acrocephalus) și uneori ca o colecție de note mai amestecate "ți-si-si-si…", la care se adaugă o serie de "țrr-țrr-țrr…"; acest "cântec" este interpretat de ambele sexe, în special în timpul confruntărilor agresive cu conspecificii, în timpul copulației și construirii cuiburilor și atunci când hrănesc puii.

Habitatul

Pițigoiul codat este în esență un locuitor al pădurii, preferând marginea pădurii.

Trăiește în păduri de foioase și mixte, unde preferă subarboretul și stratul arbustiv bine dezvoltat, care este mai abundent la marginea pădurii, ca și de-a lungul râurilor și în jurul luminișurilor din păduri apărute în urma incendiilor, inundațiilor, doborâturilor de vânt sau consumului vegetației de către erbivore mari. În pădurile mixte preferă pâlcurile de copaci de foioase, în special de sălcii (Salix), de-a lungul cursurilor de apă și a unor locuri similare.

Este întâlnit și în pădurile riverane și, mai ales în vestul Europei, în tufișuri de arbuști, lande cu copaci răzleți, în tufișurile și gardurile vii din terenurile agricole și în parcurile suburbane, în cimitire și grădini cu mulți copaci; în regiunea mediteraneană trăiește și în machia și în pădurile deschise de pin (Pinus); această specie este mai răspândită în astfel de habitate în afara sezonului de cuibărit. Evită desișurile pure de conifere din vestul arealului, dar a fost întâlnit în pădurile deschise de molid (Picea), brad (Abies), zadă (Larix) și zâmbru siberian (Pinus sibirica) din centrul Siberiei (mai ales la marginea păduri sau în zonele de pe malul râului acolo unde crește un amestec de arbori de foioase).

În Europa este întâlnit de obicei la altitudini sub 1000 m, însă se găsește până la 1200 m în Ungaria și în unele locuri până la 1800 m (rar până la 2120 m) în Alpi, dar este mai montan în sud-est, cuibărind până la 2000 m în Grecia (deși este mai frecvent la 200-1000 m), 2000 m (în principal la 100-1300 m) în Turcia și 1500 m în Caucaz; până la cel puțin 1830 m în Iran. În Japonia este întâlnit mai ales la 500-1600 m, dar hoinărește la altitudini mai joase în timpul iernii; este în principal montan în China, unde este întâlnit la 780-1100 m (cu extreme 400-1800 m) în munții Changbai Shan (provincia Jilin).

În România pițigoiul codat este o specie sedentară care poate fi întâlnită în diverse habitate, inclusiv în păduri de foioase sau amestec, parcuri mari, grădini cu arbori, livezi apropiate de pădurile din zonele subcarpatice,  în tufișuri și mlaștini. În aceste habitate este observat mai ales în zone în care există și un strat dens de arbuști. Este întâlnit în pădurile de foioase de la șes până în zona pădurilor montane de amestec.

În Republica Moldova pițigoiul codat este o specie sedentară, habitatele tipice sunt pădurile din luncile râurilor sau pădurile umede cu subarboret des și cele amestecate cu specii de conifere, mai rar se întâlnește în grădini și parcuri. Preferă lizierele pădurilor.

Hrana

Pițigoiului codat se hrănește pe tot parcursul anului mai ales cu nevertebrate; în sezonul rece consumă uneori semințe mici. Puii sunt hrăniți numai cu insecte și păianjeni.

Hrana pițigoiului codat constă în principal din hemiptere (purici meliferi și afide) și ouă și omizi de fluturi mici. Mai rar și în cantități mai mici se hrănește cu mici himenoptere și gândaci (mai ales cu gărgăriță), precum și cu păianjeni. Pițigoiul codat este o specie folositoare în silvicultură deoarece distruge omizile și ouăle fluturilor, precum și alte insecte dăunătoare.

Averin și Ganea în conținutului stomacurilor a 18 pițigoi codați studiați în Republica Moldova au găsit că insectele alcătuiesc 75%, păianjenii 21%, materiile vegetale 3%. Printre insectele găsite în stomacurile acestor păsări se numărau 21 omizi nepăroase, 6 omizi păroase, 190 ouă de insecte, 23 păianjeni, 14 gărgărițe (trombari), 12 omizi torcătoare (tortricide), 9 croitori (cerambicide), 10 lăcuste, multe afide etc.

Ocazional, în special toamna și iarna, consumă semințe, muguri și chiar măsline și arahide, a fost observat că bea sevă.

Nu își face provizii de hrană. Își procură hrana mai ales prin subarboretul arbustiv și coronament, doar uneori pe pământ, ciugulește cu delicatețe hrana de pe suprafața rămurelelor, frunzelor și mugurilor. Este foarte activ și agil. Când caută insecte și ouăle lor, pițigoiul codat se agață de partea de jos a ramurii cu unul sau ambele picioare și cu susul în jos, și examinează cu atenție mlădițele terminale subțiri ale arborilor de foioase (în special cele de mesteacăn). La fel ca și pițigoii adevărați se cațără cu dibăcie pe crengi, dar mișcările lor sunt mai lente. Atunci când prinde o insectă prea mare care nu o poate înghiți imediat, se agăța de o ramură cu un picior și ține insectă cu alt picior dând cu ciocul în ea. Poate plana pe loc, și uneori prinde în zbor insectele.

Comportamentul

Pițigoiul codat duce un mod gregar de viață. În afara sezonului de cuibărit (toamna și iarna, din august până în martie-aprilie) pițigoii codați hoinăresc în grupuri familiale nu prea numeroase în căutarea hranei, ținând legătura între ei printr-un țiuit caracteristic, dar se mențin în limitele arealului de cuibărit. Iarna se pot alătura cârdurilor mixte formate de alte specii de pițigoi, dar stau întotdeauna grupați în stoluri mici, chiar în interiorul unui stol mare de pițigoi hoinari.

Cârdurile obișnuit cuprind aproximativ de la 3 până la 30 de indivizi și sunt formate din părinți și descendenții lor din sezonul de reproducere precedent, la care se alătură alți adulți ajutori (asistenții) care au participat la creșterea puilor. Aceste cârduri sunt stabile și "închise", iar în timpul iernii fiecare cârd ocupă un teritoriu bine apărat, a cărui dimensiune depinde de numărul de păsări care alcătuiesc grupul. Uneori cârdurile separate se adună împreună pentru un timp, fiind observate grupuri mari de până la 300 de indivizi. Cârdul poate să se regrupeze temporar pe vreme friguroasă; în mod alternativ, unii indivizi rămân neîmperecheați la începutul primăverii și pot fi predispuși să hoinărească.

La sfârșitul iernii și la începutul primăverii, cârdurile se destramă, masculii își păstrează teritoriile stabilite peste iarnă, dar femelele nu țin cont de acestea. Femelele fără partener pleacă și se împerechează cu masculii din cârdul învecinat, probabil în timpul, "trecerii de partea inamicului" în timpul disputelor teritoriale. Fiecare pereche își stabilește un teritoriu slab apărat în zona ocupată de masculul din cârdul de iarnă, dar ambii parteneri continuă să stea cocoțați, pentru a se odihni cu ceilalți membri ai cârdului până când cuibul este destul de bine construit pentru a fi folosit ca adăpost, de obicei atunci când acoperișul cuibului este terminat. Apoi ei se adăpostesc în cuib până când puii părăsesc cuibul.

Perioadele de hrănire liniștită alternează cu deplasări rapide zgomotoase, în care indivizii cârdului își urmează conducătorul spre un nou loc. Atunci când traversează o zonă deschisă, indivizii din cârd se adună împreună, strigând agitat, înainte de a zbura în șir indian, unul după altul, peste zona respectivă. Indivizii separați de cârd devin agitați, emit strigăte puternice și își caută companionii lor.

Când se odihnesc cocoțați, indivizii din cârd se ghemuiesc unul lângă altul pe o ramură orizontală, de obicei într-un tufiș spinos, fiecare cu penele înfoiate astfel încât se aseamănă ca o minge de pene. Distanța dintre indivizi depinde de temperatura ambiantă. În nopțile reci, se ghemuiesc strâns lipiți unul de altul, cu penele înfoiate, astfel se aseamănă cu o funie pufoasă, având cozile expuse lateral, iar în vreme foarte rece, pot dormi într-o gaură din pământ, printre rădăcini sau chiar în găuri de zăpadă. Poziția pe care un individ o ocupă pe ramura în care stau cocoțați acești pițigoi joacă un rol important în șansele sale de supraviețuire; cei aflați la capătul rândului format pe ramură sunt primii care mor pe vreme geroasă, de aceea păsările dominante ocupă centrul rândului. S-a sugerat că o astfel de cocoțare împreună este esențială pentru supraviețuirea acestei păsări micuțe și poate fi principalul motiv pentru sociabilitatea (gregaritatea) lor mare. Când hoinăresc în timpul zilei, perechile și indivizii din același grup social se strâng împreună în mod similar, fiecare în contact corporal cu unul sau cu mai mulți indivizi.

În ciuda naturii extrem de sociabile a acestei specii, nu s-a observat ca atare curățirea reciprocă a penelor între indivizi. Se scarpină pe cap printr-o metodă indirectă, cu piciorul ridicat peste aripă. Aceste specie se scaldă stând în apă și se stropește, dar este posibil că cel puțin unii, să se îmbăieze în frunziș, profitând de frunzișul acoperit cu rouă sau îmbibat cu apă de ploaie. Face și băi de soare, stând culcat pe o parte pentru a-și expune cealaltă la soare. Nu există observații despre îmbăierea în furnici.

Zborul este rapid și ondulat, cu bătăi rapide ale aripilor, viteza și direcția zborului sunt destul de neregulate.

Reproducerea

Sezonul de reproducere are loc de la mijlocul lui martie până în iunie în Europa și Japonia (excepțional, au fost observați pui capabil să zboare la începutul lui februarie în Anglia), începând cu martie în Iran și în martie-aprilie în nord-estul Chinei.

Pițigoiul codat este o specie monogamă. La sfârșitul iernii sau la începutul primăverii, cârdul de iarnă se destramă. Masculii își păstrează teritoriile stabilite peste iarnă, dar femelele fără parteneri nu țin cont de acestea și părăsesc cârdul pentru a se cupla cu masculii din cârdul vecin.

Parada nupțială include un zbor sacadat, asemănător cu cel al fluturelui, în care mascul zboară în sus până la o înălțimea de 5-6 m deasupra solului, cu coada alternativ desfăcută în evantai și închisă, apoi coboară în picaj vertical în jos; 3-4 păsări pot face parada nupțială în succesiune rapidă sau chiar simultan.

În aprilie începe construcția cuibului.  Construirea cuibului are loc în partea sudică a arealului subspecii nominate în prima jumătate a lunii aprilie, în partea de nord până la sfârșitul lunii aprilie. Construcția cuibului durează aproximativ trei săptămâni (în jur de 20—21 zile), uneori până la 33 de zile. Cuibul este construit de ambele sexe, rolul mascului este limitat, în principal, la procurarea materialului de construcție, pe care îl așază în cuib femela. Forma generală a cuibului este cel mai adesea ovală cu o gaură de intrare rotundă laterală. Uneori intrarea în cuib are forma unui tub scurt. Intrarea este foarte greu vizibilă, deoarece este așezată lateral, în treimea superioară a construcției. Cuibul este înzestrat cu o cupolă.

Cuibul este o construcție iscusită, complicată, solidă, închisă sus, și are pereți groși, compacți. Pereții cuibului sunt constituiți din mușchi verzi, păr de animale și pânză de păianjeni. În pereții cuibului sunt adesea împletite асе de conifere (mai ales de pin), frunzulițe, fire de iarbă uscată, bucăți de puf vegetal, papus de semințe etc. În afară cuibul este acoperit cu bucăți mici de coajă de arbori, cu preferință cea de mesteacăn, rareori de brad, arin și de alți copaci, și cu licheni (până la 3000 de pernițe de lichen). Acest  înveliș extern din coajă de arbori și licheni de culoarea coajei copacului asigură un camuflaj excelent. Adesea, în structura cuibului intră și crenguțe din apropiere. Întreaga legătură a materialului cuibului este făcută cu ajutorul pânzelor de păianjeni, firelor coconilor insectelor și cu păr de animale, care formează o structură elastică. În interior cuibul este căptușit bogat cu pene mici (adesea până la 1500, cu maximum 2680 de pene înregistrate), lână și puf vegetal, care formează o masă compactă moale și caldă; adulții pot să adauge pene în continuare în timpul depunerii pontei. Dimensiune medie a cuibului este de 160 mm înălțime × 100 mm lățime. Diametrul găurii (sau tubului) de intrare este de 20-30 mm. Grosimea pereților cuibului este de 15-25 mm.

Cel mai adesea cuibul este situat la marginea pădurii sau într-o pădure veche rară, cu subarboret des, de obicei într-un arbore de foioase (adesea în stejar, mesteacăn, tei), mai rar în tufișuri. Rareori cuiburile se găsesc și în desișurile de vegetație din luncile râurilor, în tufișuri de salcie. În partea de sud al arealului subspecii nominate (Ucraina) cuiburile sunt adesea construite în pomi fructiferi sălbatici sau cultivați. În tufișuri cuibul este amplasat în bifurcarea ramurilor verticale ale unei tufe spinoase la o înălțime de 1,5-3 metri deasupra solului, iar în copacii din pădure la o înălțime de 6-25 metri în bifurcarea crengilor groase, adesea în apropierea trunchiului pe care îl atinge cu unul dintre pereți săi, sau este suspendat printre rămurelele terminale ale arborilor de conifere la până la 35 m deasupra solului, există câteva înregistrări ale cuiburilor făcute într-o gaură în pământ. Această așezare și aspectul extern al cuibului îl face aproape invizibil de jos.

În Republica Moldova Averin și Ganea au constatat că construirea cuibului începe din a treia decadă a lui martie și continuă până la începutul lui aprilie. Cel mai timpuriu cuib, aproape gata, a fost găsit la 20 martie 1961 (în pădurea de la Soroca). Din cuiburile studiate 14 erau amplasate în stejar, ulm, în pomi fructiferi, mai ales în prun, păducel, agriș, porumbar și în alți arbuști. Averin și Ganea au studiat în detaliu 5 cuiburi, care reprezentau o construcție făcută cu iscusință de formă ovală cu un diametru mediu de 105 mm, înălțimea de 155 mm, diametrul intrării în cuib era de 25 mm, diametrul extern al tunelului de intrare era de 35 mm. Materialele de construcție al acestor cuiburi au fost: mușchi verde, puf vegetal, scoarță subțire, pene etc. Interiorul cuiburilor era căptușit cu un număr mare de pene mici, lână și păr de animale. Cuiburile se aflau de obicei în bifurcarea crengilor, dar au fost găsite și în apropierea tulpinii. Înălțimea la care erau amplasate cuiburile era diferită: 4 cuiburi se găseau la o înălțime de la 1,5 până la 4 m, 3 cuiburi la o înălțime mai mare.

În partea de sud a arealului subspecii nominate, pot fi depuse 2 ponte în timpul sezonului de reproducere: prima în a doua jumătate a lunii aprilie, a doua la sfârșitul lunii mai și în iunie. În partea nordică a arealului depune o singură pontă în mai.

Ponta constă din 6-15 ouă, de obicei 8-12, numărul mediu al ouălor depuse este mai mare la latitudini mai mari. Ouăle sunt depuse zilnic și sunt fusiforme, netede, mate, alb curat,  fără pete sau cu pete (dungulițe și virgule) și puncte minuscule roșiatice sau roșii-purpurii, brun-roșcate, formând uneori o zonă în jurul capătului rotund. Dimensiunea ouălor este 14 × 10,9 mm, cu extreme 13,1-15,6 × 10,4-11,6 (subspecia nominată).

În România ponta este depusă de la sfârșitul lui martie până la începutul lui aprilie și constă din 10-12 ouă, rareori mai multe la primul cuibar, iar la al doilea cuibar de obicei 7-9 ouă, depuse la o diferență de o zi unul de altul. În Republica Moldova pițigoiul codat adesea depune două ponte pe an. Prima pontă este depusă la sfârșitul lui aprilie, a doua la sfârșitul lui mai - începutul lui iunie. Depunerea pontei durează 7-9 zile, și potrivit unor autori 12 zile.

Datele despre cuibăritul pițigoiului codat în Republica Moldova.

Clocitul începe după depunerea ultimului ou. Incubația este asigurată în special de către femelă, perioada de incubație este de 12-18 (în medie 15) zile. În timpul clocitului masculul protejează teritoriul cuibului și aduce mâncare femelei.

Puii eclozați sunt nidicoli, golași, cu gâtlejul și umflătura marginală a ciocului galben intens. Puii rămân în cuib timp de 14-18 zile de la ecloziune, fiind hrăniți și îngrijiți de ambii părinți, care le aduc mâncare de până la 350 de ori pe zi. În primele zile ei sunt hrăniți cu omizi, afide, diptere, mai târziu cu gândaci mici. În medie într-o oră pițigoiul codat aduce mâncare puilor din cuib de 20-22 de ori. Adesea părinții sunt ajutați la hrănirea puilor de unii adulți, numiți asistenți (ajutori), care nu au depus ouă în acel an, a căror prezență crește semnificativ succesul reproductiv al perechii.

După această perioadă puii părăsesc cuibul, însă sunt hrăniți în continuare de părinți și asistenții lor timp de cel puțin 14 zile. Puii părăsesc cuibul la sfârșitul lunii mai și în prima jumătate a lunii iunie, în zonele de nord ale arealului până la sfârșitul lunii iunie și chiar la începutul lunii iulie.

La pițigoiul codat reproducerea cooperativă este obișnuită; până la opt asistenți (ajutori) implicați în creșterea puilor au fost înregistrați la un singur cuib, aceștia sunt adesea adulții proveniți din încercările nereușite de formare a cuplurilor, masculul și femela perechii nereușite nu ajută la același cuib și, în cazurile în care relația de ajutorare s-a stabilit, asistentul este un descendent (fost pui) al masculului perechii cuibăritoare. Efortul de hrănire al puilor de către asistenți este desigur corelat cu înrudire lor față de puii din ponta îngrijită.

Membrii familiei rămân împreună și peste iarnă până în martie-aprilie, hoinărind în cârduri în căutare de hrană.

Succesul reproductiv este adesea scăzut, de ex. numărul de pui care au părăsit cuibul și au devenit zburători în raport cu numărul de ouă depuse în diferite studii este de 16%-28%. Principalii prădători ai cuibului și puilor sunt corvidele (ciorile etc.), nevăstuicile și șerpii.

Vârsta maximă la care ajunge în sălbăticie este de opt ani. Atinge maturitatea sexuală la un an. Pițigoiul codat suortă bine captivitatea.

Deplasări sezoniere

Pițigoiul codat este o specie sedentară în regiunile temperate și mediteraneene, dar parțial migratoare în centrul și nordul continentului eurasiatic.

În România și Republica Moldova pițigoiul codat este o specie sedentară. Toamna și iarna hoinărește în cârduri, în căutarea hranei, ținând legătura între ei printr-un țiuit caracteristic,  însă se mențin în limitele arealului de cuibărit. În timpul iernii se întâlnește și în parcuri și grădini.

Păsările din nordul Siberiei efectuează migrații regulate la sfârșitul lui august, revenind în mai, cu o oarecare dispersare spre nord toamna (unde s-au înregistrat cârduri de sute de indivizi în centrul Siberiei), însă majoritatea deplasărilor au loc spre sud. Numărul indivizilor din sudul Siberiei este mărit de imigranții din timpul iernii, când există populații numeroase până în sudul depresiunii Zaisan, din nord-estul Kazahstanului, migranți au fost înregistrați și în valea râului Ili. Unele păsări rămân în nordul arealului sau chiar mai departe la nord față de arealul de reproducere. În nord-estul Chinei, în septembrie- februarie apar în timpul "invaziilor" un număr mare de migranți neregulați și oaspeți de iarnă în Beidaihe (regiunea de coastă a provinciei Hebei).  Păsări cu capul alb (subspecia nominată) se întâlnesc în timpul iernii în sudul arealului de cuibărit în China, Japonia și neregulat mai la sud până în sudul extrem al Coreei, se presupune că înregistrările din Hong Kong sunt evadări din captivitate.

Au loc uneori invazii neregulate pe scară largă spre vest ale populațiilor din nord, când un număr mare de indivizi pot ajunge în Finlanda, regiunea Baltică și estul Europei, și un număr mult mai mic apar în vestul Europei, astfel de deplasări ajung la maxim la mijlocul lui octombrie și cel puțin unii indivizi se reîntorc în locurile natale primăvară. Păsările din nord și est pătrund uneori mai departe spre vest (de ex., un cârd de 200 de păsări cu cap alb au ajuns în Olanda în decembrie 1971), dar evită traversarea mării, și prin urmare subspecia nominată este foarte rar înregistrată în Marea Britanie, iar în Insulele Britanice subspecia rosaceus este sedentară și numai toamna hoinărește neregulat până în insulele Scilly, insula May, insulele Hebride Exterioare și Orkney, și foarte rar până în insulele Shetland. Apare accidental în timpul vagabondajului în Maroc, unde a fost observat în aprilie 1967.

Populațiile care cuibăresc în regiunile montane efectuează probabil unele deplasări altitudinale, coborând în regiunile colinare și câmpiile învecinate în timpul iernii, de ex., în Hebei, din nord-estul Chinei.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

Este comună sau destul de numeroasă în vestul Europei, în Coreea și Japonia, dar se întâlnește mai rar lângă hotarul arealului din nordul Scoției și vestul Irlandei și este răspândită doar pe alocuri și uneori rară în unele locuri din estul Europei și Siberia și rară în Kamceatka. În Iran, este comună în regiunile de câmpie caspice, dar destul de rară în Munții Zagros.

În Europa, populația cuibăritoare este estimată la 8.310.000-15.000.000 de perechi, ceea ce echivalează cu 16.600.000-30.100.000 de indivizi maturi. Europa formează 40% din arealul global, iar o estimare foarte preliminară a dimensiunii populației globale este de 41.500.000-75.250.000 de indivizi maturi, dar este necesară o validarea ulterioară a acestei estimări. Cele mai mari populații din Europa au fost înregistrate în Spania (3.030.000-4.210.000 perechi), Rusia (1.200.000-2.200.000 perechi), Turcia (800.000-2.500.000 perechi), Italia (500.000-1.000.000 perechi), Portugalia (500.000-1.000.000 perechi), Franța (400.000-800.000 perechi).

În România cuibăresc între 300.000 și 500.000 de perechi, iar populația este considerată a fi stabilă. Populația din Republica Moldova este estimată la 600-1.200 de perechi cuibăritoare, iar numărul indivizilor variază.  În Republica Moldova pițigoiul codat are o răspândire sporadică, în pădurea din Olănești densitatea este 5-6 perechi/10 hectare, în pădurea din Soroca  2-4 perechi/10 hectare, iar în raionul Rezina această specie nu a fost găsită, este mai numeros în pădurile din lunca Prutului de lângă satele Cuhnești și Balatina.

Cele mai mari densități în teritoriile de reproducere sunt înregistrate în Peninsula Iberică, mai mult de 5000 de perechi/50 de kilometri pătrați.

Numărul indivizilor din populații fluctuează datorită condițiile neprielnice din iernile severe, expansiunii arealului și declinului regional din ultimele decenii. Au existat mici declinuri în Europa în anii 90.  În Europa, trendul din 1980-2013 arată că populația este stabilă.

Nu s-au înregistrat schimbări majore al statutului, însă specia s-a extins spre nord în Norvegia începând cu anii 1970 și o anumită expansiune a fost observată și în nordul Scoției. În schimb a avut loc un declin însemnat în Suedia începând cu secolul al XIX-lea și un declin similar în ultimii ani în Finlanda, cel mai probabil ca consecință al exploatării forestiere moderne și înlocuirii habitatelor de vegetație vechi cu terenuri de monoculturi comerciale. Cârdurile au nevoie de teritorii mari în timpul iernii (circa 20-24 ha), iar fragmentarea habitatelor și degradarea lor pot duce la dispariție speciei în unele locuri. Specia este deosebit de vulnerabilă la condițiile aspre de iarnă, după care numărul indivizilor poate scădea cu până la 80%, pot dura mai mulți ani pentru ca populația să se restabilească din aceste decăderi, probabil datorită pierderilor mari ale cuiburilor (uneori peste 50%) cauzate de prădători.

Principalele amenințări la adresa speciei sunt modificarea, fragmentarea și pierderea habitatului, managementul defectuos al pădurii, incendiile de pădure și poluarea. Tăierea arborilor seculari afectează populația speciei.

Populația europeană estimată de perechi cuibăritoare.

Note

Legături externe

 Pițigoi codat Aegithalos caudatus. SOR
 Ion Grosu. Pițigoiul codat din Valea Trandafirilor. Păsări din Moldova
 Long-tailed Tit   Aegithalos caudatus. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Long-tailed Tit (Aegithalos caudatus). BirdGuides
 Mésange à longue queue Aegithalos caudatus - Long-tailed Tit. Oiseaux.net
 Mésange à longue queue Aegithalos caudatus - Long-tailed Tit. Photos, Oiseaux.net.
 Long-tailed Tit Aegithalos caudatus. Oiseaux-Birds.com
 Aegithalos caudatus (Linnaeus, 1758) - Длиннохвостая синица. Позвоночные животные России
 Ополовник Aegithalos caudatus (Linnaeus, 1758). Птицы Казахстана
 Long-Tailed Tit (Aegithalos Caudatus) (Stjärtmes). YouTube Video
 STJÄRTMES Long-tailed Tit (Aegithalos caudatus) Klipp - 1856. YouTube  Video
 Schwanzmeise - Long-tailed Tit - Aegithalos caudatus caudatus building a nest. YouTube Video
 Long tailed tits raising chicks. YouTube Video
 Pițigoi codat (Aegithalos caudatus) - Long-tailed Tit. YouTube Video

Aegithalidae
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări descrise în 1758

Pițigoi codat


În lingvistică, termenul apocopă (<  apocope, cf.  apocopa,  ἀποκοπή apokope < apo- "afară" + koptein "a tăia"), preluat din retorică, este o schimbare fonetică ce constă în căderea unui segment de la sfârșitul unui cuvânt. Poate fi vorba de un sunet sau de un grup de sunete.

Apocopa în evoluția cuvintelor

Apocopa este unul din fenomenele prin care se explică forma actuală pe care o are un cuvânt față de cea a cuvântului din care provine. Iată exemple în câteva limbi.

În limba română, forma de infinitiv a verbelor a pierdut prin apocopă segmentul -re de la sfârșitul infinitivului latinesc, ex. cantare > cânta, dormire > dormi. Același fenomen a avut loc și în dialecte italice, de exemplu în Liguria: cantare > cantà.

În limba engleză, contrastul dintre forme verbale în limba proto-germanică, mai scurte în engleza veche, apoi și mai scurte în engleza modernă se datorează în mare parte unei succesiuni de apocope, ex. proto-germanică *beranan > engleza veche beran > engleza modernă bear "a purta".

În limba italiană standard, cuvinte ca bontà "bunătate" sau virtù "virtute" provin în urma apocopei silabei finale a cuvintelor bontade sau bontate, respectiv virtude sau virtute.

Apocopa și formarea de cuvinte

Derivarea regresivă poate fi considerată o formă de apocopă. Constă în formarea unui cuvânt nou prin suprimarea unui sufix. Exemple în română sunt formarea de substantive prin suprimarea sufixului de infinitiv al unor verbe (ex. auzi > auz), sau suprimarea desinenței de nominativ-acuzativ singular a unor substantive feminine nume de fructe, având ca rezultat forma lor de masculin pentru numele de pomi fructiferi, ex. nucă > nuc.

Formarea de substantive prin derivare regresivă din verbe se găsește și în limba franceză, ex. attaquer "a ataca" > attaque "atac".

În limba maghiară s-au format substantive nu numai prin suprimarea unor sufixe verbale, ci și a unor terminații crezute în mod fals a fi asemenea sufixe. De pildă s-au format mai întâi verbe onomatopeice, apoi, prin apocopa unui segment de la sfârșitul radicalului lor au rezultat substantive, ex. füttyent "a fluiera" > fütty "fluierat" (acțiunea). Fenomenul a afectat și împrumuturi. De la unele verbe de origine slavă s-au format de asemenea, după integrarea lor, substantive prin apocopa unui segment de la sfârșitul lor, ex. slavă kopati "a săpa" > kapál "a prăși" > kapa "sapă".

În această limbă, în perioada numită a "reînnoirii limbii" (prima jumătate a secolului al XIX-lea) au fost formate cuvinte prin apocopă în mod conștient, de către cărturari. Procedau prin tăierea unui sufix sau a unei terminații de cuvânt împrumutat crezute a fi un sufix. Unele din aceste cuvinte nu s-au încetățenit, dar altele sunt prezente și în limba actuală. Exemple: pír "roșeață" < piros "roșu", cím "titlu" < címer "blazon" <  cimier "ornament de cască".

Apocopa și fluența vorbirii

Pentru a face vorbirea cât mai fluentă, eventual mai rapidă, vorbitorul recurge uneori la scurtarea unor cuvinte prin apocopă. În această privință sunt de luat în seamă două aspecte: scurtarea unor cuvinte autonome și scurtarea unor cuvinte neautonome, clitice.

Cuvinte autonome

Unele cuvinte cu sens noțional se scurtează astfel, încât cuvântul rezultat nu se leagă de un cuvânt învecinat, ci rămâne autonom din punct de vedere prozodic, având o silabă accentuată. Cuvântul inițial își pierde mai mult sau mai puțin din gradul de folosire, eventual distribuția variantelor fiind după registrul de limbă.

În limba franceză s-au format prin apocopă cuvintele métro "metrou" (< métropolitain), cinéma (< cinématographe) etc., în registrul familiar, apoi au intrat în registrul curent al limbii. Aceste cuvinte au fost împrumutate de alte limbi, printre care româna. Alt cuvânt francez format prin apocopă, auto < automobile este deja învechit în limba actuală, dar a fost împrumutat de alte limbi, în care este actual:  Auto,  auto,  autó,  auto.

În română se găsesc apocope de acest gen în varietăți nestandard ale limbii. Cuvinte cu căderea segmentului de după silaba accentuată există în graiul maramureșean, la vocativul numelor de persoane comune și proprii (ex. mătu! < mătușă) sau în domeniul verbului, forme fără sufix la indicativ și la conjunctiv prezent: găzduie vs. găzduiește, să găzduie vs. să găzduiască; grăie vs. grăiește, să grăie vs. să grăiască. Există și apocope limitate la registrul familiar, ex. las' să fie, Un' te duci?, făr' să-mi spui, pân' la tine.

În registrele familiar și popular românești sunt cuvinte scurtate prin apocopă care își păstrează accentul și sunt legate de cuvântul următor, care, de regulă, nu este accentuat, formând un singur cuvânt prozodic, ex. ta-tu < tată-tău, sor-ta < soră-ta. Sunt și cazuri în care ambele cuvinte sunt accentuate, ex. Iac-așa! < Iacă așa! În ortografia românească, apocopa se marchează prin cratimă sau prin apostrof.

În limba italiană, exemple similare cu precedentul sunt sant'Antonio "sfântul Anton" (< santo) și sant'Agata "sfânta Agata" (< santa).

În maghiară sunt de asemenea apocope standard și nestandard. Din prima categorie se poate aminti conjuncția hisz "căci", din varianta hiszen. Din registrul popular face parte cuvântul bá "nea" < bácsi "nene". Exemple din registrul familiar sunt tulaj < tulajdonos "proprietar", labor < laboratórium "laborator", irtó < irtózatos "groaznic".

În limbi în a căror ortografie predomină principiul etimologic sunt apocope în limba vorbită față de cea scrisă.

În limba engleză, de exemplu, nu se pronunță uneori, în cuvinte autonome, sunete finale de cuvânt pronunțate într-o perioadă veche a limbii, și este păstrată numai redarea lor în scris. Poate fi vorba de o vocală (ex. come [kʌm] "a veni") sau de o consoană: comb [kəʊm] "pieptăn".

Același fenomen se întâlnește și în franceză. În varietatea standard cade în majoritatea cazurilor vocala [ə], scrisă e (ex. une table en bois [yntablɑ̃bwa] "o masă de lemn"), dar nu și regional, în sudul Franței: Elle m'a dit qu'elle viendrait le lendemain à sept heures [ɛləmadikɛləvjɛndʁeləlandəmɛŋasɛtœʁə] "(Ea) mi-a spus că va veni a doua zi la ora șapte". Cu cât registrul de limbă este mai puțin elevat, cu atât căderea lui [ə] este mai frecventă, ceea ce este valabil pentru nordul Franței, ex. Je trouve que ce livre est pas mal [ʃtʁuvkslivʁepamal] "Cartea asta nu mi se pare rea".

În această limbă cad mai sistematic decât în engleză, în majoritatea cazurilor, consoanele finale scrise, precum și unele grupuri de consoane finale, ex. nez [ne] "nas", tabouret [taburɛ] "taburet", corps [kɔːr] "corp", longtemps [lɔ̃tɑ̃] "multă vreme" etc. Nu se pronunță nici desinențe și părți de desinențe verbale, care în scris pot fi din una până la trei litere: je pense "(eu) gândesc", tu penses "gândești", ils/elles pensent "(ei/ele) gândesc". Toate aceste forme verbale se pronunță [pɑ̃s].

Cuvinte neautonome

Există și apocopă fenomen de fonetică combinatorie, ce ține de tratarea unor cuvinte ca făcând parte din cuvântul care îl precede sau îl urmează. Aceste cuvinte sunt clitice, care nu poartă accent.

Sunt asemenea cuvinte în vorbirea engleză rapidă, de exemplu, a căror consoană finală cade, dar rămâne redată în scris, în sintagme frecvent folosite, unele chiar fixe, ex. and [ən] în snakes and ladders "șerpi și scări" (numele unui joc) sau of [ə] în a cup of tea "o ceașcă de ceai". Aceste sunete sunt totuși pronunțate în alte situații.

O formă de apocopă ce afectează finala vocalică a unor clitice, și este marcată în scris, este numită eliziune sau elidare. Un asemenea clitic formează un singur cuvânt prozodic cu un cuvânt cu vocală inițială, de care se leagă, și care poartă accentul. Și eliziunea poate fi un fenomen standard sau nestandard, iar în standard poate fi obligatorie sau facultativă.

În română, eliziunea este totdeauna standard. Este obligatorie la pronumele personale și reflexive clitice în contact cu verbul auxiliar a avea, ex. m-am străduit (< mă), s-au înțeles (< se). Nu este obligatorie de pildă la conjuncția că. Bunăoară, în vorbirea rapidă se zice A zis c-a terminat lucrarea, dar în una mai lentă – A zis că a terminat….

În franceza standard, eliziunea este mai sistematică și mai frecventă decât în română. Este obligatorie la cliticele terminate în e: articol hotărât (l'ami "prietenul" < le), pronume personal neaccentuat (on t'attendra "te vom aștepta" < te), pronume reflexiv neaccentuat (elle s'énerve "(ea) se enervează" < se), pronume demonstrativ (c'est "asta este" < ce), cuvânt negativ (il n'a rien dit "(el) n-a spus nimic" < ne), prepoziție (d'eau "de apă" < de) etc. Cade și a de la articolul hotărât și pronumele personal la (l'Europe "Europa"), precum și i de la conjuncția si, înaintea lui i: s'il fait beau "dacă e timp frumos". Există și eliziuni nestandard, de exemplu a pronumelui personal tu (t'as dit < tu as dit "ai spus") sau a pronumelui relativ qui: celui qu'a dit ça < celui qui a dit ça "cel care a spus asta".

Segmente afectate de apocopă

Pot fi supuse apocopei sunete singure, vocale sau consoane, și grupuri de sunete care constituie sau nu o silabă, și chiar mai mult de o silabă.

Vocală neaccentuată, în special în eliziune:
 m-am străduit < mă;
 j'aime "(eu) iubesc" < je;
 sant'Antonio "sfântul Anton" < santo;
 (ic) singe (engleza veche) > (I) sing (engleza modernă) "(eu) cânt".

Consoană:
 nid [ni] "cuib";
 comb [kəʊm] "pieptăn";
 kapál "a prăși" > kapa "sapă".

Grup de sunete:
 Un' te duci? < unde (o silabă);
 bontà 'bunătate' < bontade (o silabă);
 'métro "metrou" < métropolitain (trei silabe), ils/elles pensent [pɑ̃s] "(ei/ele) gândesc" (desinență, parte de silabă);
 hisz "căci" < hiszen''' (parte de silabă).

 Note

 Surse bibliografice

 Bidu-Vrănceanu, Angela et al., Dicționar general de științe. Științe ale limbii, București, Editura științifică, 1997, ISBN 973-440229-3 (accesat la 25 septembrie 2019)

  Bussmann, Hadumod (coord.), Dictionary of Language and Linguistics (Dicționarul limbii și lingvisticii), Londra – New York, Routledge, 1998, ISBN 0-203-98005-0 (accesat la 25 septembrie 2019)

 Constantinescu-Dobridor, Gheorghe, Dicționar de termeni lingvistici, București, Teora, 1998; online: Dexonline (DTL) (accesat la 25 septembrie 2019)

  Crystal, David, A Dictionary of Linguistics and Phonetics  (Dicționar de lingvistică și fonetică), ediția a VI-a, Blackwell Publishing, 2008, ISBN 978-1-4051-5296-9 (accesat la 25 septembrie 2019)

  Delatour, Yvonne et al., Nouvelle grammaire du français (Noua gramatică a francezei), Paris, Hachette, 2004, ISBN 2-01-155271-0 (accesat la 25 septembrie 2019)

  Dömötör, Adrienne, 14. fejezet – A nyelvújítás (Capitolul 14 – Înnoirea limbii), Kiefer, Ferenc (coord.), Magyar nyelv (Limba maghiară), Budapesta, Akadémiai Kiadó, 2006, ISBN 963-05-8324-0; online: A magyar nyelv. Digitális Tankönyvtár, PDF de descărcat, pp. 271–282 (accesat la 25 septembrie 2019)

  Dubois, Jean et al., Dictionnaire de linguistique (Dicționar de lingvistică), Paris, Larousse-Bordas/VUEF, 2002

  Gerstner, Károly, 16. fejezet – A magyar nyelv szókészlete (Capitolul 16 – Lexicul limbii maghiare), Kiefer, Ferenc (coord.), Magyar nyelv (Limba maghiară), Budapesta, Akadémiai Kiadó, 2006, ISBN 963-05-8324-0; online: A magyar nyelv. Digitális Tankönyvtár, PDF de descărcat, pp. 306–334 (accesat la 25 septembrie 2019)

  Grevisse, Maurice și Goosse, André, Le bon usage. Grammaire française (Folosirea corectă a limbii. Gramatică franceză), ediția a XIV-a, Bruxelles, De Boeck Université, 2007, ISBN 978-2-8011-1404-9

  Kalmbach, Jean-Michel, Phonétique et prononciation du français pour apprenants finnophones (Fonetica și pronunțarea limbii franceze pentru vorbitorii de limba finlandeză), versiunea 1.1.9., Universitatea din Jyväskylä (Finlanda), 2013, ISBN 978-951-39-4424-7 (accesat la 25 septembrie 2019)

  Ladan, Tomislav (coord.), Hrvatski obiteljski leksikon (Lexicon familial croat), Zagreb, Leksikografski zavod Miroslav Krleža și EPH, 2005, ISBN 953-6748-16-9; online: enciklopedija.lzmk.hr (accesat la 25 septembrie 2019)

  Szathmári, István (coord.), Alakzatlexikon. A retorikai és stilisztikai alakzatok kézikönyve'' (Lexiconul figurilor. Ghidul figurilor retorice și de stil), Budapesta, Tinta, 2008

  Zaicz, Gábor (coord.), Etimológiai szótár. Magyar szavak és toldalékok eredete (Dicționar etimologic. Originea cuvintelor și afixelor maghiare), Budapest, Tinta, 2006, ISBN 963 7094 01 6 (accesat la 25 septembrie 2019)

Vezi și

 Afereză
 Diereză
 Epenteză
 Epiteză
 Figură de stil
 Metateză
 Proteză (lingvistică)
 Schimbare fonetică
 Sincopă (lingvistică)
 Sinereză

Apocopă


Truth or Dare er en amerikansk gyserfilm fra 2018 filmen er instrueret af Jeff Wadlow og med Lucy Hale, Tyler Posey, Violett Beane og Sophia Ali i hovedrollerne.

Medvirkende
 Lucy Hale som Olivia
 Tyler Posey som Lucas Moreno
 Violett Beane som Markie Cameron
 Sophia Ali som Penelope
 Landon Liboiron som Carter
 Nolan Gerard Funk som Tyson Curran
 Sam Lerner som Ronnie
 Brady Smith som Roy Cameron
 Hayden Szeto som Brad Chang
 Morgan Lindholm som Alexis Podell

Eksterne henvisninger

Engelsksprogede film
Gyserfilm fra USA
Amerikanske film fra 2018

Truth or Dare (film fra 2018)


Petro Petroviç Lassi (Rusça: Пётр Петрович Ласси) (1678-1751), 1735-1739 Osmanlı-Rus Savaşı'nda Rus ordularına komutanlık etmiş bir generaldir.

1678 doğumlular
1751 yılında ölenler
Rus İmparatorluğu'nun generalleri

Petro Lassi


එලිසබෙත් ලුවීස් "ලිස්" කෙන්ඩෝල් (උපත 11 ජූනි 1971) යනු,  2010 සිට ලෙස්ටර් බටහිර  සඳහා පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරිය  වන බ්‍රිතාන්‍ය කම්කරු පක්ෂ දේශපාලනඥයෙකි.

ආශ්‍රිත

|-

1971 උපත්
 ක්වීන්ස් කොලෙජ්, කේම්බ්‍රිජ් හී උපාධිධරයෝ
ඉංග්‍රීසි මැතිවරණ කොට්ඨාශ සඳහා එක්සත් රාජධානියෙහි කාන්තා පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරියන්
බ්‍රිතාන්‍ය විශේෂ උපදේශකයෝ
කම්කරු පක්ෂය (එරා) පාමවරුන්
ජීවත්වන්නෝ
 ඉංග්‍රීසි මැතිවරණ කොට්ඨාශ සඳහා එක්සත් රාජධානියෙහි පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරු
එරා පාමවරුන් 2010–15
එරා පාමවරුන් 2015–20

ලිස් කෙන්ඩෝල්


الزرع الحيوي الدقيق  هو عملية تحفيز تكاثر الأحياء الدقيقة (البكتيريا والفطور والطفيليات والفيروسات) بغية التعرف عليها ودراستها وتحديد مزاياها ونقاط ضعفها. للعملية استخدام طبي واسع في تحديد البكتيريا المسببة للأمراض وتحديد حساسيتها أو مقاومتها لمختلف أنواع المضادات الحيوية.

طريقة الزرع
يتم أخذ مسحة من المنطقة المصابة أو الجسم المراد دراسته، ويتم دهنها على طبق الزرع ويحضن على حرارة 37 درجة مئوية لعدة أيام، ويمكن من لون وشكل طريقة نمو المستعمرات أن تساعد على التعرف على الكائن الحي الموجود في المنطقة المصابة.

مساوئ وسلبيات
باتت هذه الطريقة أقل استعمالاً من الطرق الأخرى للتعرف على الكائنات الحية كالفحص الميكروسكوبي نظراً إلى أنها تستغرق وقتاً طويلاً كما أنها حساسة جداً ويمكن للعينة أن تتلوث مما يجعلها غير مفيدة في التشخيص أو تحديد العامل المسبب.

مراجع

تقنيات علم الأحياء الدقيقة
زرع الخلايا
علم البكتيريا
فحوصات طبية
مصطلحات علم الأحياء الدقيقة
ميكروبات

زرع (أحياء دقيقة)


Ulrich-Bernd Wolff von der Sahl (* 21. April 1956 in Nykyrka, Schweden) ist ein deutscher Manager. Er war Vorstandsvorsitzender der SV SparkassenVersicherung und Vorsitzender des Verwaltungsrats des Verbandes öffentlicher Versicherer.

Werdegang
Wolff von der Sahl studierte bis 1982 Forstwissenschaft an der Georg-August-Universität Göttingen. Ab 1985 war er bei der Magdeburger Versicherungsgruppe für die Betreuung landwirtschaftlicher Kunden zuständig, ehe er 1990 zu Landschaftlichen Brandkasse Hannover wechselte.

1991 wurde Wolff von der Sahl Vorstandsmitglied der Öffentlichen Versicherungen Sachsen-Anhalt, 1996 übernahm er hier das Ressort Haftpflicht/Unfall, Kfz-Versicherungen und Sachversicherungen. Ein Jahr später wechselte er in den Vorstand der im Vorjahr neu entstandenen SV SparkassenVersicherung Hessen-Nassau-Thüringen, bei der er 2001 zum Vorstandsvorsitzenden aufrückte. Nach der Fusion der SV Hessen-Nassau-Thüringen mit den SV Versicherungen in Baden-Württemberg im Januar 2004, die er mit Manfred Haas verantwortete, war er zunächst stellvertretender Vorstandsvorsitzender des neuen Unternehmens, ehe er 2005 zum Vorstandsvorsitzenden bestellt wurde. Im Mai 2018 ging er in den Ruhestand über. Im Sommer 2021 übernahm er den Aufsichtsratsvorsitz der Hamburger Versicherungsgesellschaft Allcura.

Seit 2002 war Wolff von der Sahl Mitglied im Verwaltungsrat der öffentlichen Versicherer. Im März 2012 wurde er als Nachfolger von Friedrich Schubring-Giese von der Mitgliederversammlung zum neuen Vorsitzenden des Verwaltungsrats des Verbands öffentlicher Versicherer gewählt. Er ist zudem Kuratoriumsmitglied der Akademie für gesprochenes Wort in Stuttgart.

Wolff von der Sahl engagiert sich ehrenamtlich in der Schutzgemeinschaft Deutscher Wald.

Weblinks
 Lebenslauf von 2006
 SV SparkassenVersicherung-Mitglieder des Vorstands
 Porträt

Einzelnachweise

Manager
Deutscher
Geboren 1956
Mann
Person (Sparkassen-Finanzgruppe)

Ulrich-Bernd Wolff von der Sahl


Diese Liste gibt den Fortschreibungsstand vom 26. August 2014 wieder und enthält 317 Baudenkmäler.

Ensembles

Altstadt Lichtenfels

Das Ensemble umfasst den Stadtkern am südöstlichen Rand der Mainaue in der Ausdehnung der mittelalterlichen Stadtbefestigung seit dem 13. bzw. 14. Jahrhundert.

Der Ortsname wird als Bezeichnung einer Siedlung unterhalb eines kahlen, lichten Felsens gedeutet. Die Lokalisierung eines Siedlungsplatzes im Banzgau aus dem 8. oder frühen 9. Jahrhundert auf dem Bereich nordwestlich des aktuellen Stadtkerns am Mühlbach ist nicht eindeutig belegbar. Die heutige Altstadt entwickelte sich am Hang zum Maintal unterhalb einer 1142 als Litenuels erwähnten Burg, am Standort des heutigen Kastenbodens. Im Folgejahr wurde die Herrschaft zwischen der Bamberger Kirche und den Grafen von Andechs-Plassenberg geteilt. Die planmäßige Anlage des Straßenmarktes nördlich unterhalb der Burg wurde unter dem Einfluss der Andechs-Meranier forciert, wohl im frühen 13. Jahrhundert. Nach dem Aussterben dieses Grafengeschlechtes 1248 blieb die Stadt im Besitz der Bamberger Bischöfe. Sie erhielt 1206 Markt- und 1231 Stadtrecht. Nach 1525 verfiel die Burganlage. 1555 als Schloss neu errichtet, wurde das Gebäude in der Folgezeit als Kastenboden genutzt. Die fürstbischöfliche Herrschaft unterhielt im Ort verschiedene Einrichtungen ihrer Verwaltung. Der zugehörige Forstmeister war für eines der größten Waldgebiete des Bischofs zuständig, die Stadt fungierte als Stapel- und Handelsplatz. Mit der gesamten Fürstbischöflichen Herrschaft fiel der Ort 1803 an das Königreich Bayern, das ihn als Behördensitz beibehielt. Ab 1839 entwickelte sich die Region um die Stadt zum Zentrum der Korbmacherei und des Korbhandels im deutschen Raum. Das generelle Wachstum der Stadt wurde jedoch vor allem von der Anbindung an das Eisenbahnnetz 1846 und dem Ausbau zum überregionalen Eisenbahnknotenpunkt bis 1885 initiiert. Neben Produktionsgebäuden und Werkstätten entstanden außerhalb der Altstadt eine große Anzahl von Dienstwohnungen für Eisenbahner bzw. öffentliche Gebäude.

In der Entwicklung der Stadtbefestigung folgte wohl einer Palisadenbefestigung des 13. Jahrhunderts der Ausbau zur massiv befestigten Dreitoranlage im 14. Jahrhundert. Erhalten sind der 1353 erstmals erwähnte Obere Torturm und der auch im 14. Jahrhundert errichtete, erstmals 1403 erwähnte Bamberger Torturm, sowie Teile der Stadtmauer, aber nur geringe Reste des Stadtgrabens. Durch Erneuerungsmaßnahmen an der Mauer selbst bis in die zweite Hälfte des 18. Jahrhunderts hinein blieb der Verlauf des Rings als Begrenzung der Altstadt nachvollziehbar. Die planmäßige Stadtstruktur wird von der Hauptrelation des Marktbereiches bestimmt, der sich vom unteren, dem Bamberger Torturm im Westen bis zum Oberen Torturm im Osten erstreckt und im Zentrum platzartig aufgeweitet ist. Südlich dieser Verbindung, die auch Teil der Handelsstraße von Bamberg nach Kulmbach ist, bildet das Stadtschloss die bauliche Dominante, sonst füllen fast ausschließlich Neben- und Rückgebäude der Marktplatzbebauung diesen Bereich auf. Im platzartigen Zentrum des Marktbereiches mündet, von der Querung des Mains im Norden kommend, die Coburger Straße in die West-Ost-Relation ein. Die zentrale stadträumliche Situation wird vom Rathaus beherrscht, das 1740 bis 1745 anstelle eines Vorgängerbaus errichtet wurde. Es verdeutlicht die Tradition des Ortes als Amts- und Verwaltungssitz eindrucksvoll. Seine barocken Architekturformen repräsentieren zugleich den Einfluss der Fürstbischöfe von Schönborn in der ersten Hälfte des 18. Jahrhunderts auf das Stadtbild. Dieses ist besonders hier im Zentrum von barockem und biedermeierlichem Fassadenschmuck bestimmt. Die Nebengassen im nordwestlichen Quartier orientieren sich auf den Markt im Bereich des Rathauses und die Coburger Straße. Die Namensgebungen weisen auf spezielle Einwohnerschichten (Judengasse; mit erhaltener Synagoge) oder Funktionen (Badgasse, Farbgasse) hin. Die Nebenstraßen im nordöstlichen Bereich folgen einer regelmäßigen Leiter-Struktur, oberhalb jener sich plateauartig der Kirchplatz mit der katholischen Pfarrkirche Mariä Himmelfahrt erhebt, unweit des Oberen Tores gelegen. Dieser hoch gelegene Standort ermöglicht es, dass der Kirchturm die Marktbebauung deutlich überragt und räumlich in die meisten Bereiche des Stadtkerns hinein wirkt. Auch in den Nebengassen ist die barocke bis biedermeierliche Umgestaltung der historischen Bausubstanz prägend. Hinter solchen Fassaden verbirgt sich wohl im Allgemeinen in diesen kleinen Handwerkergassen mit ackerbürgerlichen Akzenten auch ältere Bausubstanz in Fachwerkkonstruktion. Abgesehen von vereinzelten größeren Um- und Neubauten für den Handel, etwa in der Inneren Bamberger Straße 7, Marktplatz 2 oder Marktplatz 10, hatte die wirtschaftliche Entwicklung der Stadt im 19. und 20. Jahrhundert kaum prägende bauliche Auswirkungen auf die Innenstadt. In ihrer unmittelbaren Umgebung entstanden jedoch umfangreiche Baulichkeiten der Bahngesellschaften, für den Korbhandel und die Leichtindustrie, für Verwaltung und Bildung, eine evangelische Kirche und repräsentative Wohnbauten. Starken Einfluss auf das Altstadt-Ensemble hat die seit 1846 vorhandene, und bis in die 1930er Jahre weiter ausgebaute Eisenbahntrasse im Nordwesten, die den äußeren Teil der Coburger Straße von der Altstadt abtrennt. Unverändert bestimmen die beiden Stadttore, der Kirchturm, das Rathaus, die Pfarrkirche und der Kastenboden (das ehemalige Schloss) als Monumentalbauten die Struktur der Altstadt und sind zugleich prägende Zeugnisse der Stadtgeschichte. Aktennummer: E-4-78-139-1

Bahnhofsplatz
Das Ensemble umfasst den Bahnhofsplatz mit dem Empfangsgebäude bzw. den unmittelbar auf dieses ausgerichteten, ehemaligen Beamtenwohnhäusern der Bahngesellschaften in der Zweigstraße und die Bahnhofstraße als wichtigste Verbindung zur Altstadt.

Der Bahnhof Lichtenfels der bayerischen König Ludwig-Süd-Nordeisenbahn wurde 1846 eröffnet. 1858 erreichte der Bau der Werra-Bahn von Eisenach seinen südlichen Endpunkt in Lichtenfels und 1885 wurde mit der Querung des Fichtelgebirges die Verbindung nach Leipzig, später Teil der Magistrale von Berlin nach München bzw. Italien, vollendet. Die Bedeutung dieses Knotenpunktes führte bis in die Jahre des Zweiten Weltkriegs hinein zu umfänglichen Ausbauten der Bahnanlagen. Bis zur deutschen Teilung stellten die staatlichen Eisenbahngesellschaften rund ein Drittel aller Arbeitsplätze in der Stadt. Der regelmäßige und nahezu symmetrisch angelegte Bahnhofplatz mit dem repräsentativen Sandstein-Empfangsgebäude aus der Mitte des 19. Jahrhunderts und den stattlichen historistischen Beamtenwohnhäusern der 1880er und 1890er Jahre verdeutlicht die Absicht, neben der Altstadt ein neues Zentrum zu schaffen. Bestimmend ist die von der Gärtnerschule und Gottfried von Neureuther für die Eisenbahnkunstbauten entwickelte Architektursprache, zu der auch die jüngeren Neurenaissancebauten noch in Beziehung gesetzt werden können. An der südlichen Platzseite bilden die Eckgebäude Bahnhofstraße 5 und 14, das ehemalige Korbhandelshaus Pauson, ein Gegenüber zu den Anlagen des Bahnhofs, auch wenn die Bahnhofstraße selbst als sehr schmaler und kurzer stadträumlicher Bereich ausfällt. Ihr südliches Ende wird vom Bamberger Tor, einer Villa (heute Stadtmuseum) und Geschäftshäusern bestimmt. Die südwestliche Front des Bahnhofsplatzes wird von den Geschäfts- und Industriebauten der Lederindustrie aus den 1950er bis 1970er Jahren, Bahnhofstraße 7 und Conrad-Wagner-Straße 2, geprägt. Das Ensemble des Lichtenfelser Bahnhofsplatzes zeugt damit neben der Bedeutung der Stadt als Eisenbahnknotenpunkt von der bedeutenden Korb- und Lederwarenindustrie bzw. als regionaler Handelsort. Aktennummer: E-4-78-139-2

Stadtbefestigung
Die Stadtmauer aus Sandsteinquadern ist in Teilen erhalten. Sie entstammt einer vermutlich im 14. Jahrhundert errichteten Befestigungsanlage und wurde mehrfach erneuert. Mauerfragmente befinden sich bei Badgasse 12, 14 (), Coburger Straße 21, Bamberger Straße hinter 9, auf 13, 19 (Bamberger Tor), Langheimer Straße 2a (), Marktplatz 40, 42 (oberer Torturm), Mauergasse 2 (), 4, 6, 8, 10, 12, 14, 16, 18, 22, 24, hinter Reitschgasse 7, 9, 11, Ringgasse hinter 2 (), 4 (), 6, Stadtknechtsgasse 4, 6, 8 (), 12, 14 (Roter Turm), 16, 18.
Aktennummer: D-4-78-139-1.

|}

Baudenkmäler nach Gemeindeteilen

Lichtenfels

|}

Bohnberg

|}

Buch am Forst

|}

Burgberg

|}

Degendorf

|}

Eichig

|}

Gnellenroth

|}

Heinach

|}

Isling

|}

Klosterlangheim

|}

Kösten

|}

Köttel

|}

Lahm bei Lichtenfels

|}

Langheim

|}

Mistelfeld

|}

Mönchkröttendorf

|}

Nassanger

|}

Oberlangheim

|}

Oberwallenstadt

|}

Reundorf

|}

Roth

|}

Rothmannsthal

|}

Schney

|}

Schönsreuth

|}

Seubelsdorf

|}

Stetten

|}

Tiefenroth

|}

Trieb

|}

Unterwallenstadt

|}

Weingarten

|}

Ehemalige Baudenkmäler

|}

Abgegangene Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Lichtenfels (Oberfranken)

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Lichtenfels
!

Liste der Baudenkmäler in Lichtenfels (Oberfranken)


Irondino Ferreira Neto (født 23. juli 1975) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Irondino Ferreira Neto


Acest articol este o traducere parțială a articolelor corespunzătoare de pe Wikipedia în limba engleză și Wikipedia în limba franceză.

Consoana bătută alveolară este un sunet consonantic care se găsește în unele limbi. Simbolul său în alfabetul fonetic internațional este [ɾ].

În unele limbi este fonem, în altele un alofon al fonemului /r/, în altele – alofon al altor consoane.

Caracteristici

 Ca mod de articulare, [ɾ] este o consoană bătută, adică se produce printr-o singură contracție a mușchilor, astfel încât limba atinge foarte scurt locul de articulare.
 În privința locului de articulare, este o consoană alveolară, fiind articulată cel mai adesea cu vârful limbii (consoană apicală), pe creasta alveolei.
 Ca fonație este o consoană sonoră, coardele vocale vibrând în timpul articulării, și nu are pereche surdă.
 Este o consoană orală, adică în timpul articulării aerul iese numai pe gură.
 Din punctul de vedere al căii prin care trece aerul, este o consoană centrală, adică acesta trece pe deasupra părții centrale a limbii și nu pe la părțile ei laterale.
 Privitor la mecanismul curentului de aer, este o consoană pulmonară, aerul fiind împins de către plămâni, nu de către glotă sau gură.

[ɾ] în câteva limbi

În limba portugheză, /ɾ/ este fonem, găsindu-se în mai multe poziții: prato [ˈpɾatu] "farfurie", respirar [ʁɨʃpiˈɾaɾ] "a respira".

[ɾ] este în mai multe limbi un alofon al lui /r/:
 În limba spaniolă, /r/ scurt se pronunță [ɾ] în interiorul cuvintelor: pero [ˈpeɾo] "dar, însă".
 În limba corsicană, situația în care se pronunță [ɾ] este aceeași ca în spaniolă.
 În limba turcă se pronunță între două vocale: ara [ˈäɾä] "interval".
 În Italia este frecventă în limba friulană și are tendința să înlocuiască consoana [r] în limba italiană vorbită în nord-estul țării.

Ca alofon al altor consoane, [ɾ] se găsește, printre altele:
 în limba engleză vorbită în SUA și Canada, uneori în cea din Australia și din Noua Zeelandă, ca alofon al lui /t/ și al lui /d/ în silabă neaccentuată: rider [ˈɹaɪɾɚ] sau [ˈɹaɪɾə] "călăreț", better [ˈbɛɾɚ] sau [ˈbɛɾə] "mai bun".
 în limba coreeană, ca alofon al lui /l/ între vocale sau între o vocală și /h/: 바람 [pɐɾɐm] "vânt".

Fonologie
Fonetică
Consoane

Consoană bătută alveolară


El Vuelo 1216 de Cubana de Aviación fue un vuelo internacional de Cubana de Aviación entre el Aeropuerto Internacional José Martí, de La Habana, y el Aeropuerto La Aurora, de la Ciudad de Guatemala. El 21 de diciembre de 1999, el avión, un McDonnell Douglas DC-10 arrendado de AOM French Airlines, registrado F-GTDI, salió de la pista de aterrizaje número 19, húmeda por la lluvia que había caído, y chocó contra el barrio "La Libertad" en la Ciudad de Guatemala, matando a 8 pasajeros y 8 miembros de la tripulación, así como 2 personas del barrio.

Los pasajeros del vuelo fueron estudiantes guatemaltecos que estudiaron en universidades cubanas. La Dirección General de Aeronáutica Civil de Guatemala investigó el accidente. Al aterrizar, los pilotos no pudieron detener la aeronave y ésta se salió del extremo de la pista y descendió una pendiente, chocando contra diez casas.

Aeronave y tripulación
La aeronave involucrada era un McDonnell Douglas DC-10, matrícula F-GTDI, arrendado por Cubana de Aviación a AOM French Airlines. Tenía poco menos de 27 años y había volado 85.760 horas en el momento del accidente. Anteriormente había sido propiedad de Air Afrique con matrícula TU-TAL y estuvo involucrado en un incidente de secuestro en 1987. El capitán era Jorge Toledo, de 54 años, que había sido capitán de un DC-10 desde 1993. Tenía 16.117 horas de vuelo, incluidas 4.872 horas en el DC-10. El primer oficial era Cecelio Hernández, de 41 años, que había sido primer oficial del DC-10 desde 1993 y anteriormente había sido capitán del avión Yakovlev Yak-42. Hernández tuvo 8.115 horas de vuelo, 4.156 de ellas en el DC-10. El ingeniero de vuelo anónimo de 59 años era el miembro más experimentado de la tripulación; había sido ingeniero de vuelo del DC-10 desde 1992 y registró 22.819 horas de vuelo, incluidas 4.939 en el DC-10.

Accidente
El Vuelo 1216 de Cubana de Aviación era un chárter especial que transportaba a los estudiantes guatemaltecos a casa desde las universidades de Cuba. La aeronave despegó del Aeropuerto Internacional José Martí de Cuba con 296 pasajeros y 18 tripulantes a bordo. Después de un vuelo de dos horas, la aeronave recibió autorización para aterrizar en la pista 19 del Aeropuerto Internacional La Aurora. Al aterrizar, los pilotos no pudieron detener la aeronave y ésta se salió del extremo de la pista y descendió una pendiente, chocando contra diez casas. El accidente mató a 18 personas en total: ocho pasajeros y ocho tripulantes a bordo de la aeronave, y dos ocupantes de las casas. Hubo 298 pasajeros y tripulantes que sobrevivieron; sin embargo 37, pasajeros y tripulantes y otras 20 personas en tierra resultaron heridas en el accidente. La aeronave sufrió daños irreparables y se canceló.

El accidente ocurrió en el barrio La Libertad. Los tres miembros de la tripulación de vuelo estaban entre los muertos.

Causas
El accidente fue investigado por la Sección de Investigación de Accidentes de la Dirección General de Aeronáutica Civil de Guatemala. La investigación encontró que la aeronave aterrizó demasiado a lo largo de la pista mojada con una desaceleración insuficiente, y que la tripulación no había podido iniciar una maniobra. Los spoilers se encontraron en la posición hacia abajo y bloqueados, mientras que el registrador de datos de vuelo (FDR) los mostró desplegados. El asa de los spoilers en la cabina se encontró en una posición indefinida. La razón de esta discrepancia no fue determinada por la investigación del accidente.

Véase también
 Accidente de aviación
 Anexo:Accidentes más graves de aviación (1953-presente)
 Anexo:Accidentes e incidentes notables en la aviación civil
 Vuelo 389 de Cubana

Referencias

Enlaces externos
 "INFORME FINAL ACCIDENTE AEROPUERTO LA AURORA, PISTA 19 CIUDAD DE GUATEMALA, GUATEMALA." (PDF, ) Dirección General de Aeronáutica Civil de Guatemala.

Cubana de Aviación
Cuba en 1999
Francia en 1999
Guatemala en 1999
Cubana de Aviación
Cubana de Aviación
Cubana de Aviación
1216

Vuelo 1216 de Cubana de Aviación


An Rhaphidophora elliptica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henry Nicholas Ridley. An Rhaphidophora elliptica in nahilalakip ha genus nga Rhaphidophora, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhaphidophora (Araceae)

Rhaphidophora elliptica


بلدية نافا ديل باركو (بالإسبانية: Nava del Barco) هي بلدية تقع في مقاطعة آبلة التابعة لمنطقة قشتالة وليون وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية نافا ديل باركو 117 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية نافا ديل باركو

أماكن مأهولة في آبلة
بلديات آبلة

نافا ديل باركو


Calypso, okyanus inceleme ve araştırma gemisidir.

Jacques-Yves Cousteau'nun yönettiği Calypso, ilk araştırma gezisini 1951 ile 1952 yıllarında Kızıldeniz'de gerçekleştirdi.

Jacques-Yves Cousteau ve arkadaşları, deniz ve denizaltı yaşamıyla ilgili çok sayıdaki bilimsel çalışmayı ve deneyi Calypso ile gerçekleştirdi.

Galeri

Fransız araştırma gemileri
Hidrografi araştırma gemileri
Jacques Cousteau
Müze gemileri
Fransa'daki müzeler
Mayın tarama gemileri
II. Dünya Savaşı'ndaki gemiler
Washington eyaletinde inşa edilen gemiler
1942 gemileri

Calypso (gemi)


Des caresses (aussi connu sous le titre L'Art) est une peinture à l'huile de 1896 par le peintre belge Fernand Khnopff (1858–1921). Il s'agit d'une interprétation de la peinture Œdipe et le Sphinx de 1864 par le peintre  symboliste Gustave Moreau.

Des caresses fait partie des collections permanentes des Musées royaux des Beaux-Arts de Belgique à Bruxelles.

Dans la culture populaire

Cette peinture de Fernand Khnopff est mentionnée dans la nouvelle de La Caresse, dans le recueil Axiomatique de l'écrivain de science-fiction Greg Egan.

Des similarités entre la couverture par Guy Peellaert de l'album de David Bowie Diamond Dogs sont notées dans le livre Enchanting David Bowie.

Références

Liens externes

Tableau de Fernand Khnopff
Tableau réalisé en 1896
Symbolisme (art)
Sphinx dans la peinture
Léopard dans la peinture
Œuvre conservée aux musées royaux des Beaux-Arts de Belgique

Des caresses


Kayacı, Tunceli ilinin Mazgirt ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Yerleşiminden 1530 yılı tahririnde, günümüzdeki Kayacı adıyla Çemişgezek sancağının Mazgird nahiyesine bağlı bir köy olarak bahsedilmektedir. Yerleşim o tarihten günümüze köy statüsünü sürdürmektedir.

Coğrafya
Tunceli iline 43 km, Mazgirt ilçesine 35 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Mazgirt belde ve köyleri

Kayacı, Mazgirt


Kotrljača je prenosilo koje ima kao nosivo sredstvo uležištene valjke. Razlikuju se vodoravne kotrljače, na kojima se materijal pokreće guranjem, i nagnute kotrljače ili gravitacijske kotrljače, na kojima se materijal giba djelovanjem sile teže. Kotrljače mogu biti sastavljene od pojedinačnih sekcija duljine od 2 do 3 metra. Između ravnih dijelova kotrljača mogu se umetati zakrivljeni i preklopni dijelovi, skretnice, okretnice i slično da bi se dobio čitav sustav kotrljačnog prenosila (transportera). Sustavi kotrljača mogu se dobro upotrijebiti za sortiranje paketa i prtljage, u skladištima za otpremanje robe i slično. Da bi sustav kotrljača poslužio za velike udaljenosti prijenosa (čak i do nekoliko kilometara), uključuju se između pojedinih sekcija kratke kose pokretne trake (trakasti transporteri), koji podižu teret na određenu visinu da bi se ponovno mogao spuštati na gravitacijskim kotrljačama.

Razmak valjaka ne smije biti veći od 1/3 do 1/4 duljine tereta. Promjer je valjaka od 50 do 160 mm, a širina od 100 do 1 600 mm. Nosivost je jednog valjka do 2,5 tone. Kotrljače imaju kut nagiba od 1° do 4°, već prema materijalu koji se prenosi. Dobro je kad se taj kut može mijenjati da bi se za različite materijale postigla brzina prijenosa od 0,3 do 0,5 m/s.

Na kotrljačama se može prenositi samo komadna roba s dovoljno čvrstim dnom. Za laganu komadnu robu umjesto valjaka ugrađuju se kotačići.

Ako je potrebno spuštati komadnu robu na ograničenom prostoru, između katova zgrada ili skladišta brodova, upotrebljavaju se zavojne kotrljače.

Motorne kotrljače
Dok gravitacijske kotrljače prenose materijal samo niz kosinu, motornim se kotrljačama, koje imaju pogonjene valjke, može prenositi materijal na vodoravnim putovima i putovima koji se blago uspinju. Često je dovoljno da svaki drugi ili treći valjak bude pogonski.

Lake motorne kotrljače
Lake motorne kotrljače po svom su obliku slične gravitacijskima, samo što su im valjci vezani na lančani ili tarni pogon. U tarnom je pogonu uska vlačna traka pritisnuta uz valjke, pa ih trenjem okreće. Lake motorne kotrljače upotrebljavaju se za prijenos lagane i srednje teške komadne robe, kao što su sanduci i paketi. Često se uključuju između gravitacijskih kotrljača da bi se roba opet podigla na visinu potrebnu za nastavak prijenosa gravitacijskom kotrljačom. Upotrebljavaju se i kao uređaji za dopremu robe strojevima u proizvodnji ili u skladištima. Lake motorne kotrljače imaju valjke promjera od 60 do 100 mm i širine od 200 do 1 200 mm. Brzina prijenosa iznosi od 0,2 do 1,0 m/s, a daljina prijenosa do 100 m.

Teške motorne kotrljače
Teške motorne kotrljače upotrebljavaju se za veoma tešku komadnu robu, kao na primjer za posluživanje valjaoničkih strojeva. Valjci kotrljače imaju promjer od 200 do 600 mm, širinu do 3 000 mm, a u specijalnim slučajevima i više. Zbog toga su valjci najčešće s pojedinačnim pogonom, a grade se i s grupnim pogonom pomoću stožastih zupčanika.

Izvori

Strojevi
Građevinarstvo
Metaloprerađivačka industrija

Kotrljača


Patriarhul Alexei I (uneori Alexie I, în ), născut Serghei Vladimirovici Simanski (în ; ), a fost cel de-al 13-lea patriarh al Moscovei și al întregii Rusii și primat al Bisericii Ortodoxe Ruse de la 4 februarie 1945 până la 17 aprilie 1970, când a murit.

Biografie

Formarea teologică și primele funcții
S-a născut în Moscova, într-o familie nobilă, iar tatăl său era șambelan la Curtea Imperială rusă. A urmat studii liceale la Liceul "Țareviciul Nicolae" din Moscova (1891-1895) și apoi studii universitare la Universitatea Imperială din Moscova. În 1899 a absolvit Facultatea de Drept a Universității Imperiale din Moscova cu lucrarea Combatanții și necombatanții în vremea războiului, specializându-se în drept internațional. A fost încorporat apoi în armată și în anii 1899-1900 și-a satisfăcut stagiul militar în Regimentul 7 grenadieri din Samogitia. În anul 1900 s-a înscris la Academia Teologică din Moscova și a devenit licențiat în teologie în 1904 cu lucrarea Principiile dominante înaintea judecății mitropolitului Filaret în conștiința juridică-morală actuală. La acea vreme, s-a alăturat mișcării conservatoare și monarhiste, iar în 1908 a fost ales președinte al organizației Uniunii Poporului Rus din gubernia Tula.

A fost tuns în monahism la 9/22 februarie 1902, pe când era student în anul II la Academia Teologică din Moscova, primind numele de Alexei, și la 17 martie 1902 a fost hirotonit ierodiacon, iar un an și jumătate mai târziu, la 21 decembrie 1903/3 ianuarie 1904, a fost hirotonit ieromonah. În 1904, după absolvirea studiilor teologice, a fost numit inspector la Seminarul Teologic din Pskov. În anul 1906 a fost ridicat la rangul de arhimandrit și numit rector al Seminarului Teologic din Tula.

Cinci ani mai târziu, la 6 octombrie 1911, a devenit rector al Seminarului Teologic din Novgorod și superior al Mănăstirii "Sf. Antonie" din același oraș. La 28 martie 1913 țarul Nicolae al II-lea a aprobat raportul Sfântului Sinod cu privire la numirea arhimandritului Alexei Simanski ca episcop al Tihvinului și al doilea vicar al Eparhiei Novgorodului, iar arhimandritul Alexei a fost hirotonit arhiereu la 28 aprilie/11 mai 1913 în vechea catedrală "Sf. Sofia" din Novgorod de către patriarhul Grigorie al IV-lea al Antiohiei (aflat în vizită în Rusia), asistat de arhiepiscopul Arsenie Stadnițchi al Novgorodului și de alți episcopi.

Activitatea sa după Revoluția din Octombrie
După Revoluția Bolșevică episcopul Alexei Simanski a fost arestat de mai multe ori. În anul 1921 a fost numit vicar al Eparhiei Petrogradului, cu titlul de episcop de Iamburg, iar în 1922 a fost exilat în Kazahstan. În 1926 s-a întors la Sankt Petersburg (care fusese redenumit Leningrad) și a fost numit administrator al Eparhiei Novgorodului, cu titlul de arhiepiscop de Hutîn.

La 29 iulie 1927 mitropolitul Serghie Stragorodski, în calitate de conducător de facto al Bisericii Ortodoxe Ruse, a semnat o declarație de loialitate necondiționată față de statul sovietic. Declarația a fost semnată de toți membrii Sfântului Sinod, inclusiv de arhiepiscopul Alexei de Hutîn.

Arhiepiscopul Alexei a condus Eparhia Novgorodului în cea mai mare parte a următorilor șapte ani, în timp ce mitropolitul Arsenie Stadnițchi s-a aflat în închisoare sau în exil. După ce la 18 mai 1932 a fost numit mitropolit de Staraia Russa și vicar al Eparhiei de Novgorod, Alexei Simanski a devenit la 24 august 1933 mitropolit de Novgorod, înlocuindu-l pe Arsenie Stadnițchi, care fusese numit mitropolit de Tașkent și Turkestan. O lună și jumătate mai târziu, la 5 octombrie 1933, mitropolitul Alexei a fost transferat mitropolit de Leningrad, în locul lui Serafim Ciceagov, care s-a retras din cauza vârstei înaintate (77 de ani), a sănătății tot mai șubrede și a amenințării că va fi arestat.

A mers la Leningrad pe 29 octombrie 1933 și s-a stabilit la mănăstirea Novodevici. Alungat de acolo de către puterea sovietică, s-a mutat în 1937 în complexul mănăstiresc al Catedralei "Sf. Vladimir" din Sankt Petersburg și apoi, în 1940, în complexul mănăstiresc al Catedralei "Sf. Nicolae" din Sankt Petersburg. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a rămas în orașul asediat de armatele germane. A fost membru din Sovietul de stat al URSS și i-a îmbărbătat permanent cu predici și slujbe religioase pe militarii ruși în timpul blocadei Leningradului, fiind decorat cu medalia "Pentru apărarea Leningradului".

Prevalându-se de prevederile Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe Ruse din 1917—1918, prin care primatul ortodox rus primea dreptul de a desemna un succesor temporar al scaunului patriarhal până la alegerea unui nou patriarh, mitropolitul Serghie al Moscovei și Kolomnei (locțiitor de patriarh) l-a numit la 12 octombrie 1941 ca succesor, în cazul morții sale, pe mitropolitul Alexei al Leningradului și Novgorodului, cel mai vechi ierarh.

Abia după invazia germană în Uniunea Sovietică în 1941, Iosif Stalin a început să reducă campania antireligioasă, având nevoie de sprijinul moral al Bisericii în timpul războiului. Conducătorul URSS-ului a încercat să apeleze la sentimentele patriotice ale poporului rus, în special ale țăranilor (coloana vertebrală a Armatei Roșii), care crescuseră în familii cu sentimente încă profund religioase.

În 4 septembrie 1943 mitropolitul Alexei, împreună cu mitropoliții Serghie al Moscovei și Kolomnei și Nikolai Iarușevici al Kievului și Galiției, s-au întâlnit cu Iosif V. Stalin la Kremlin, unde s-a luat o decizie istorică cu privire la soarta Bisericii în statul sovietic condus de partidul comunist ateu. În urma negocierilor, Stalin a promis unele concesii religioase în schimbul loialității clerului față de guvernul comunist și a asistenței acordate efortului de război. Printre concesiile acordate de Stalin au fost deschiderea Seminarului Teologic și a Academiei Teologice din Moscova, eliberarea clericilor închiși, restituirea unor proprietăți bisericești, inclusiv faimoasa Lavră Sfânta Treime a Sfântului Serghie de Radonej. Au fost redeschise 1.084 de biserici și opt seminarii, preoții au fost scutiți de efectuarea serviciului militar, s-a permis desfășurarea activităților caritabile și tipărirea publicațiilor religioase. Astfel, Biserica Ortodoxă Rusă a putut să funcționeze din nou în mod legal după două decenii de persecuții severe. În schimb, guvernul sovietic a plasat Biserica sub controlul serviciilor sale secrete.

Cu toate acestea, cea mai importantă concesie a fost permisiunea reunirii Consiliului Episcopal și a alegerii unui nou patriarh. La 8 septembrie 1943 soborul episcopilor ortodocși ruși l-a ales pe mitropolitul Serghie al Moscovei și Kolomnei în rangul de patriarh al Moscovei și al întregii Rusii. Alexei Simanski a devenit membru permanent al Sf. Sinod al Bisericii Ortodoxe Ruse și la 10 decembrie 1943, înainte de eliberarea Novgorodului de sub ocupația germană, a primit titlul de "mitropolit al Leningradului și Novgorodului".

Patriarh al Moscovei

Când patriarhul Serghie a murit pe data de 15 mai 1944, Sfântul Sinod al Bisericii Ortodoxe Ruse l-a desemnat pe mitropolitul Alexei în rangul de locțiitor de patriarh. În prima sa declarație după preluarea controlului asupra Bisericii Ortodoxe Ruse, mitropolitul l-a asigurat pe Stalin de "afecțiunea și recunoștința profundă" și a promis să "protejeze Biserica de erori și de pașii greșiți".

La 2 februarie 1945, cu aprobarea lui Stalin, mitropolitul Alexei a fost ales în unanimitate patriarh al Moscovei și al întregii Rusii și a fost întronizat pe 4 februarie 1945.

În 1946 Alexei I a prezidat controversata "reunificare" a Bisericii Greco-Catolice Ucrainene cu Biserica Ortodoxă Rusă, pe care multă lume a considerat-o o preluare forțată realizată în urma dispozițiilor guvernului stalinist. Tot în 1946 patriarhul Alexei le-a cerut tuturor catolicilor din Uniunea Sovietică să renunțe la subordonarea lor față de papă: "Eliberați-vă! Trebuie să rupeți lanțurile Vaticanului, care vă aruncă în prăpastia greșelii, a întunericului și a căderii spirituale. Grăbiți-vă, întoarceți-vă la adevărata voastră mamă, Biserica Ortodoxă Rusă!" Papa Pius al XII-lea a răspuns: "Căci, cine nu știe că patriarhul Alexei, ales recent de episcopii schismatici ai Rusiei, în scrisoarea sa trimisă Bisericii Rutene - cu care a contribuit nu puțin la inițierea acestei persecuții - a promovat cu entuziasm și a predicat în mod deschis părăsirea Bisericii Catolice".

Patriarhul Alexei s-a alăturat Consiliului Mondial al Păcii, "o organizație sovietică de frunte", când aceasta a fost fondată în 1949. Potrivit istoricilor militari Christopher Andrew și Vasili Mitrohin patriarhul Alexei și mitropolitul Nikolai Iarușevici "au fost foarte apreciați de KGB ca agenți de influență".

După moartea lui Stalin la 5 martie 1953 patriarhul a elaborat o declarație personală de condoleanțe adresată Consiliului de Miniștri al URSS, în care îi deplângea dispariția astfel: "Moartea lui este o pierdere grea pentru patria noastră și pentru toți oamenii care o locuiesc. Întreaga Biserică Ortodoxă Rusă, care nu va uita niciodată atitudinea lui binevoitoare față de nevoile Bisericii, suferă o mare jale la moartea lui. Amintirea sa luminoasă va trăi mereu în inimile noastre. Biserica noastră proclamă veșnica lui pomenire cu un sentiment special de dragoste permanentă." În 1955 patriarhul Alexei a declarat: "Biserica Ortodoxă Rusă susține politica externă complet pașnică a Uniunii Sovietice, nu pentru că Biserica ar duce lipsă de libertate, ci pentru că politica sovietică este corectă și conformă cu idealurile creștine pe care Biserica le predică".

După 1958, totuși, clericii Bisericii Ortodoxe Ruse au trebuit să suporte un nou val de persecuții, desfășurat mai ales la ordinele noului lider sovietic Nikita Hrușciov. Cu toate acestea, KGB-ul a îngăduit patriarhului Alexei să trimită reprezentanți ai Bisericii Ortodoxe Ruse la Conferința creștină pentru pace din 1958 și la Consiliul Mondial al Bisericilor din 1961.

În 1965 preoții Gleb Iakunin și Nikolai Eșilman au adresat patriarhului Alexei o scrisoare deschisă. Potrivit lui Evgheni Barabanov, "ei au arătat convingător că o parte semnificativă a episcopatului conducător i-a ajutat pe atei, prin tăcere voluntară sau complicitate vicleană, să închidă biserici, mănăstiri și școli religioase, să lichideze comunitățile religioase, să instituie practica ilegală de înregistrare a botezurilor și le-a oferit controlul asupra numirii și transferării preoților". Scrisoarea a fost publicată ca samizdat (adică "autopublicată" în presa clandestină). În mai 1966 patriarhul Alexei a dispus interdicția slujirii pentru ambii preoți. Dizidentul sovietic Aleksandr Soljenițîn a criticat cu asprime hotărârea patriarhului cu privire la preoții Gleb și Nikolai în propria lui scrisoare deschisă.

Patriarhul Alexei a murit în urma unui infarct miocardic la vârsta de 92 de ani în 1970 și a fost îngropat în Lavră Sfânta Treime a Sfântului Serghie de Radonej din Serghiev Posad, aflată în apropierea Moscovei.

Evaluarea perioadei patriarhului Alexei I
Susținătorii îl laudă pe patriarhul Alexei I pentru că a depus un mare efort pentru a asigura supraviețuirea creștinismului în Rusia, promovând pacea și unitatea interbisericească, în timp ce adversarii l-au acuzat adesea de complicitate cu autoritățile sovietice.

Un critic marcant al administrației patriarhului Alexei a fost preotul Gleb Iakunin, care a susținut în cărțile și articolele sale că ierarhia postbelică a Bisericii Ortodoxe Ruse a fost controlată de guvernul sovietic prin intermediul unor informatori ai KGB-ului.

Note

Bibliografie

 ***, "Înalt Prea Sfințitul Alexei, Patriarh al Moscovei și al întregei Rusii (Schiță biografică)", în Revista Teologică, Sibiu, anul XXXV, nr. 5, mai 1945, pp. 185-186.

Nașteri în 1877
Decese în 1970
Alexei I
Oameni din Moscova

Patriarhul Alexei I al Moscovei