Fram-ekspeditionen 1910-1912, i Norge også omtalt som Sydpolekspedisjonen var en norsk-finansieret Antarktisekspedition ledet af Roald Amundsen. Ekspeditionen blev i 1911 den første, som nåede den geografiske sydpol. I årene fra 1910 til 1913 rejste Amundsen med Nansens skib "Fram"  til Hvalbugten, hvor han førte hunde og udstyr i land og opsatte sit vinterkvarter. Derfra drog han med hundeslæder fra sin base Framheim mod Sydpolen, hvortil han ankom den 14. december 1911, 34 dage før sin rival Robert Falcon Scott fra den britiske sydpolsekspedition, i det, som der blev kaldt "kapløbet om Sydpolen".

Ekspeditionens oprindelige formål var at nå Nordpolen fra Alaska. Men mens forberedelserne pågik, hævdede både Frederick Cook og Robert Peary imidlertid, at de var nået frem til Nordpolen, hvorefter Amundsen i al hemmelighed ændrede sine planer. Først efter at ekspeditionen var afsejlet fra Norge, blev besætningen og omverdenen underrettet om de nye planer.

Baggrund

Tidligere ekspeditioner

Rosshavet var traditionelt arbejdsområde for britiske antarktisekspeditioner. Denne tradition blev startet af James Clark Ross, som mellem 1839 og 1843 foretog tre rejser til Antarktis med skibene HMS "Erebus" og HMS "Terror", og drog længere sydpå, end nogen anden havde været før ham. Der blev gjort en række geografiske opdagelser og mange steder blev navngivet, herunder flere opkaldt efter ham selv (Rosshavet, Rossøen og Rossbarrieren (Rossbarrieren fik dette navn "fordi vi kunne prøve at sejle igennem en sådan ismasse med lige stor sandsynlighed for at lykkes, som ved klippene ved Dover."). I løbet af Den heroiske tidsalder for udforskningen af Antarktis gennemførte briterne deres første antarktisekspeditioner efter Ross, såsom Discovery-ekspeditionen (1901-04), Nimrod-ekspeditionen 1907–09 og Terra Nova-ekspeditionen – alle med hovedkvarter ved McMurdosundet.

Allerede i 1894/95 var der norsk aktivitet i dette område. En hvalfangst-ekspedition finansieret af Svend Foyn drog til Rosshavet for at kortlægge hvalforekomsterne, og en gruppe på otte mænd gik i land på Kapp Adare i Victoria Land. Et medlem af denne gruppe, nordmanden Carsten Egeberg Borchgrevink, rejste for egen regning til den sjette internationale geografkongres i London. Her tilbød han at lede en ekspedition, som skulle være den første til at overvintre på det antarktiske kontinent. Han overbeviste deltagerne på kongressen - blandt andet med medbragte mosprøver, som beviste, at der var liv under det arktiske isdække - og vækkede interessen for en ny videnskabelig udforskning af Antarktis.

I foråret 1898 tilbød han udgiveren George Newnes at finansiere ekspeditionen, og til gengæld ville han få førsteretten til historien. Denne ekspedition, kaldet Southern Cross-ekspeditionen, overvintrede for første gang i Antarktis og blev den første til at opsøge Rossbarrieren efter James Clark Ross i 1839-43. Borchgrevink viste, at barrieren ikke kun var en hindring, men også var en måde at kunne komme videre syd over på. Han demonstrerede også nytten af hunde og ski i Antarktis. Ekspeditionen var udstyret efter den "nye norske skole for polarforskning".

Denne "nye skole" blev skabt af Fridtjof Nansen, da han i sommeren 1888 krydsede Grønland fra øst til vest. Med det åbnede han ikke blot den norske polarforskning og blev en person, som mange nordmænd identificerede sig med, men han åbnede også nye veje indenfor polarteknik. Frem for at bruge de da traditionelle slæder valgte Nansen at bruge lettere slæder, som gik på ski. Han erkendte også behovet for sine egne klæder, telt og kokkeudstyr for at udvikle og sammensætte maden for første gang efter videnskabelige principper. Vigtighed havde også hunde, lav vægt af udstyr og mobiliteten af gruppen i felten. Kernen i polarforskning var brugen af ski, noget som nordmænd evnede bedre end mange andre polarforskere, eftersom ski havde været et transportmiddel og en del af kulturen i de skandinaviske nationer i flere tusinde år.

Nansens ekspedition gjorde et så stort indtryk på den unge Amundsen, at han i 1903 drog afsted på sin egen ekspedition. Som første mand nåede han gennem hele Nordvestpassagen med skibet "Gjøa". Den erfaring, som Amundsen fik som andenstyrmand på "Belgica" under Belgica-ekspeditionen og kundskaberne, som han lærte af inuitterne, dannede et vigtigt grundlag for planlægningen af Fram-ekspeditionen. Under ekspeditionen med "Gjøa" høstede Amundsen for første gang erfaring med hunde og hundeslæder, og han studerede inuitternes teknikker inden for bygning af igloer og fremstilling af klæder.

Fram-ekspeditionen

Tilbage i Norge begyndte Amundsen at planlægge en ekspedition i det arktiske havområde, idet han ville lade sig drive over polarhavet således, som hans forgængere havde gjort, og prøve at nå Nordpolen, som endnu var uopdaget. Huntford mistænkte, at sidstnævnte var hans hovedmål, mens den videnskabelige udforskning af det arktiske havområde blev promoveret for at opnå flere donationer. Til dette formål henvendte han sig til Fridtjof Nansen for at bede om at låne "Fram". Dette skib var som udgangspunkt statslig ejendom, men eftersom Nansen tilhørte den øverste elite indenfor polarforskningen i Norge og selv gik med et tanker om en egen ekspedition, anså Amundsen det nødvendigt at bede sit forbillede om at låne ham skibet, hvilket han også gjorde. Den 10. november 1908 gjorde han sin plan kendt for offentligheden, og allerede dagen efter modtog han 20.000 kroner fra kongeparret. Efter, at Stortinget garanterede en delvis tilbagebetaling af gælden efter Gjøa-ekspeditionen, drog Amundsen til USA for at holde en foredragsturne for at skaffe yderligere finansiering. I begyndelsen af 1909 havde Amundsen formået at skaffe en fjerdedel af de nødvendige midler, men yderligere donationer lod nu vente på sig. Den 9. februar 1909 bevilgede Stortinget ham 75.000 kroner og tillod ham at bruge "Fram" til sine formål.

I den første uge i september 1909 nåede nyheden om, at både Cook og Peary hævdede at have nået Nordpolen, frem til Amundsen. Disse påstande er fortsat omstridte, og efter den første nyhed om Cooks succes, som han modtog 1. september, udtalte Amundsen, at denne nyhed overhovedet ikke ville påvirke hans planer "på nogen måde". Den 7. september modtog imidlertid Amundsen en melding om, at Peary havde nået Nordpolen, og han blev da tvunget til at handle. Han besluttede at udskyde sin oprindelige plan med et år eller to, og i mellemtiden forsøge at skaffe de manglende midler for den kommende udforskning af Nordpolarbassinet.

Den 13. september fik Amundsen at vide, at Robert Falcon Scott planlagde en egen ekspedition til Antarktis i august. Dagen efter annoncerede han, at starten på hans ekspedition ville blive flyttet til 1. juli 1910. Årsagen til dette var angiveligt forsinket levering af dieselmotoren, men faktisk på grund af det ændrede ekspeditionsmål var der tid til specialarbejde.

Amundsens ændring af planen blev stadig holdt hemmelig, fordi han ikke ønskede at dele den fordel, at viden om konkurrence med Scott - dels fordi Amundsen personligt anså Scott for utiltalende, dels da han ville kunne opnå en prestigemæssig succes for Norge, som ellers ville være tilfaldet det britiske imperium. Amundsen holdt også sine planer hemmelige, fordi han frygtede for, at den norske regering kunne forbyde hans ekspedition. En konkurrence om prestigefyldte mål med Storbritannien var ikke politisk opportunistisk. Desuden frygtede Amundsen, at Nansen kunne forbyde ham brugen af "Fram" - hans kone var død, og han var ikke norsk konsul i London, så han kunne tage sine udskudte ekspeditionsplaner op igen. Amundsen antog også, at Stortinget og private finansiører kunne forhindre ekspeditionen i at finde sted. Et andet, mere taktisk motiv var, at Scott sandsynligvis ville modtage yderligere midler, hvis kendskabet til en udenlandsk konkurrent blev udbredt  Amundsen havde ingen tvivl om rimeligheden af hans dispositioner, da Terra Nova-ekspeditionens formål var angivet at være så forskellig fra hans egen ekspedition, nemlig for så vidt som disse prioriterede videnskabelige undersøgelser og målet at nå Sydpolen var helt utilsigtet, at en offentliggørelse af Amundsens plan ikke burde have nogen indvirkning på Scotts planlægning.  og de andre ekspeditioner, der var på dette tidspunkt i Antarktis havde ikke Sydpolen som destination. Amundsen informerede kun to personer fra hans beslutning: hans broder, som efter Amundsens afrejse fra Madeira skulle viderebringe oplysningen til offentligheden, og Thorvald Nilsen i egenskab af skibsmaster og kaptajn på Fram om det egentlige formål med ekspeditionen af hensyn til dennes forberedelser.

Deltagere

I sit valg af gruppemedlemmer tog Amundsen hensyn til forskellige personlige aspekter, derunder integrering i det sociale miljø, succes på arbejdsområder, som var relevante for ekspeditionen, nysgerrighed og handlekraft. Hans vurderinger ændrede sig, ifølge Huntford, helt til valget var gjort. Foruden en så høj faglig kompetence som mulig, lang erfaring indenfor polarforskning, evne til at stå på ski og håndtering af hunde forlangte han, at mændene var vante til ensomhed og hårdt arbejde udendørs.

Amundsen modtog en række ansøgninger om deltagelse. Som næstkommanderende valgte han først Ole Engelstad, en kommandørkaptajn i den norske marine. Under testing af en "mandløftende drage" blev han imidlertid ramt af lynet og omkom, og Thorvald Nilsen blev så valgt som næstkommanderende. Olav Bjaaland kom ombord efter, at han ved en tilfældighed var stødt på Amundsen i Lübeck, og Amundsen havde antydet noget om en ekspedition under en samtale, og at han også gerne ville deltage i en ny ekspedition. Eftersom Bjaaland var en udmærket skiløber og tømrer, tog Amundsen han med.

Et andet medlem af ekspeditionen var Helmer Hanssen, som havde fulgt Amundsen under Gjøa-ekspeditionen og kom med som islods og hundefører. For at have en god kok valgte Amundsen Adolf Lindstrøm, som også havde været med under Gjøa-ekspeditionen. Sommeren 1901 lærte han Oscar Wisting at kende, en marineofficer som arbejdede på "Fram" ved skibsværftet i Horten. Wisting var i virkeligheden ingen god skiløber og havde heller ingen erfaring med hunde, men han var tilpasningsdygtig, villig til at lære og pragmatisk gemyt - Amundsen valgte også mænd som kunne underkaste sig ham uden problemer. Som anden islods ansatte han ishavsskipperen Andreas Beck.

Amundsen nægtede at medtage en læge på ekspeditionen. Han ville gerne medbringe apotekeren Fritz Zapffe, sin fortrolige og agent i Tromsø, men efter som han ikke kunne deltage, sendte han overstyrmanden Gjertsen og Wisting på kursus i tandbehandling og kirurgi.

I efteråret 1908 modtog Amundsen et brev fra Nansen med en anbefaling af Hjalmar Johansen. Han havde fulgt med Nansen under hans ekspedition mod Nordpolen og var en dygtig hundefører. Johansen var imidlertid blevet alkoholiker efter ekspeditionen med Nansen, og Amundsen frygtede også, at den ældre Johansen, som også var en bedre skiløber og meget ambitiøs, kunne true hans autoritet. Eftersom Johansen havde reddet Nansens liv under deres ekspedition, insisterede sidstnævnte på, at Amundsen skulle tage ham med på ekspeditionen, og Amundsen måtte bøje sig.

Forberedelser

Finansiering og udrustning
Den 9. februar besluttede Stortinget at låne Amundsen "Fram" og at yde 75.000 norske kroner til nødvendige reparationer og forbedringer, foruden at det havde nedbetalt dele af gælden efter ekspeditionen med "Gjøa". Mange virksomheder donerede udstyr til ekspeditionen, herunder den norske hær som stillede udstyr til disposition. Yderligere midler blev ydet af Kongen og Dronningen (30.000 kroner) og fra privatpersoner, blandt andet fra Don Pedro Christophersen. Christophersen, som boede i Argentina, dækkede alle omkostninger i forbindelse med "Frams" rejse fra Buenos Aires til isbarrieren og tilbage til San Francisco, via Buenos Aires.

Efter bekentgørelsen af, at Cooks og Pearys ekspeditioner havde nået nordpolen, blev det vanskeligt at skaffe flere penge. Også Stortinget afslog en ansøgning om at forøge midlerne med 25.000 kroner. Amundsen befandt sig nu i en situation med næsten 150.000 kroner i underskud. Han brød sig imidlertid ikke så meget om et balanceret budget, fordi han formodede, at hvis han blev den første til at nå Sydpolen, ville alt blive eftergivet. Han optog derfor et lån, og belastede sit eget hus med 25.000 kroner.

For at få et tilstrækkeligt antal slædehunde rejste Amundsen til København, hvor han købte 100 grønlandshunde af Det Kongelige Grønlandske Handelsselskab som skulle leveres i Danmark i juli 1910. Amundsen var overbevist om, at de ville være overlegne i forhold til de ponyer, som var Scotts hovedtransportmiddel. Foreningen gik med til at sende hundene med "Hans Egede" til Kristiansand uden ekstra omkostninger for Amundsen.

Den medbragte færdighytte, som var 7,8 m lang og 3,9 m bred, blev bygget ved Amundsens hjemsted i Bundefjord, og senere demonteret og pakket for at blive sat op i Antarktis. Hytten havde to rum, hvoraf det ene fungerede som et køkken og et fungerede som et soverum, spisestue og stue. Der fandtes også et loft, som blev brugt til lagring af rekvisiter. Landgruppens slæder var 3,6 m lange og vejede oprindelig 75 kg, før vægten i løbet af vinteren i gennemsnit blev reduceret til 24 kg. Skiene var fremstillet af hickory, som var et elastisk og stærkt materiale. Længden var 1,8 m.

Mål og plan

Amundsen forsøgte at få tag i al tilgængelig litteratur, og udviklede en nøjagtig plan ud fra sine egne erfaringer med polare rejser.

Ekspeditionens hovedmål var at nå Sydpolen. Videnskaben spillede kun en birolle, men Amundsen planlagde at udføre så mange målinger som mulig undervejs, først og fremmest meteorologiske. Endvidere skulle "Fram" udføre omfattende oceanografiske målinger i Atlanterhavet, og Amundsen og Bjørn Helland-Hansen planlagde at bruge dette som en undskyldning for at komme ombord på "Fram" i Norge i stedet for i San Francisco, som tidligere annonceret.

"Fram" skulle ifølge Amundsens plan forlade Norge i midten af august, og have et mellemstop i Madeira. Derfra skulle de gå rundt Kap det gode håb og ind i Rosshavet og gøre fremstød mod Rossbarrieren, som skulle blive nået omkring den 15. januar. I Hvalbukta skulle omkring ti mand blive udvalgt til en overvintringsgruppe og bygge en base, mens "Fram" skulle sejle tilbage til Buenos Aires og foretage målinger i Atlanterhavet. I oktober skulle hun sejle tilbage mod syd, og optage landgruppen igen.

Denne gruppe skulle også, så snart hytten var færdig og forsyninger bragt i land, fragte og lagre drivstoffer og mad i depoter så langt mod syd som mulig. Målet var at bringe så meget proviant ned til 80° S, at de kunne betragte dette som det egentlige startpunkt for slæderejsen mod Sydpolen. Da disse aktiviteter var færdige, var vinteren kommet, og den blev brugt til at arbejde med udstyret for at gøre det klart til foråret. Når foråret kom, skulle udstyret og grundlaget være så klart som muligt for at nå det ene mål - at nå Sydpolen. Amundsen ønskede at starte fra Hvalbukta, drage lige mod syd, og følge den samme meridianen så langt det var muligt.

Hvalbukta blev valgt som sted af flere grunde. På den ene side lå den længere mod syd end nogen andre tidligere havde været med skib og indenfor rækkevidde af barrieren, hvilket var vigtigt for den efterfølgende slæderejse eftersom det kunne afkorte ruten med nær 10% og på den anden side kunne Amundsen her gøre sig bekendt med overfladeforholdene på barrieren sammen med dem, som skulle med. Endvidere fandtes der, ifølge Ross' og Shackletons tidligere rapporter, store mængder sæler og pingviner i området, således at madforsyningen altid ville være sikret. Også for de meteorologiske observationer på barrieren var bugten et gunstigt område, fordi naturen i området ikke kunne påvirke forholdene. Endelig var stedet let tilgængelig med skibet.

Det blev generelt accepteret, at barrieren flød på vandet, hvilket også blev bekræftet af Shackletons rapport om store isblokke. Amundsen kom imidlertid til den konklusion, at de måtte hvile på en slags fundament som små øer eller skær, fordi miljøet i Hvalbukta i det store og hele havde holdt sig uforandret siden Ross' ekspedition i 1843-44. Amundsens konklusion var rigtig, selv om ræsonnementet ikke var det. Han så sig nemlig bekræftet, selv om det i dag er kendt, at barrieren er en isshelf og dermed flyder i vandet og er forbundet til land af en isbræ. Stabiliteten i bugten er betinget af placeringen i vindskyggen af Roosevelt Island. I 2000 forsvandt Framheim på et isflage.

"Fram"

"Fram" blev bygget i 1892 af Colin Archer som et fartøj, som kunne tåle den arktiske pakis. Archer var velkendt for et bestemt skrog-design, som kombinerede sødygtighed med en grund dybdegang, og havde været en pioner indenfor udviklingen af spidsgattede fartøjer hvor det konventionelle agterspejl var erstattet af en spids agterstavn, hvilkede forøgede manøvrerbarheden. Skibet blev rigget som en tre-mastet skonnert med et samlet sejlareal på ca. 560 m², og hjælpemotoren på 220 hestekræfter var i stand til give skibet en hastighed på 7 knob (13,1 km/t). "Fram" er 39 meter lang, 11 m bred og har et volumen på 440 brutto- og 807 nettoregisterton. Den tremastede skonnert var gentagne gange blevet brugt af Fridtjof Nansen og Otto Sverdrup under deres ekspeditioner i Arktis.

Den 9. marts 1909 anmodede Amundsen skibsværftet i Horten om at reparere skibet og gøre de nødvendige ændringer. Den vigtigste ændring var at erstatte dampmaskinen med en 180-PS-dieselmotor. Dermed var "Fram" det første polarskib med dieselmotor, hvilket var mere praktisk for manøvrering mellem isflagerne. En anden fordel var besparelsen af mandskab - der behøvdes kun én mand for at operere fartøjet.

Ekspeditionen

Fra Norge til Antarktis
Efter færdigstillelsen i maj 1910 lå "Fram" opankret i Christiania for at blive lastet i begyndelsen af juni, og 3. juni satte de sejl. Det første mål var at få opsat Amundsens færdighytte. Den 7. juni lettede "Fram" anker igen. Før de satte kursen i retning mod Antarktis, var hun en tur omkring De britiske øer og en tur tilbage til Norge. Det angivelige mål var at udføre oceanografiske undersøgelser, men det skal have været motorer og mandskabet på "Fram", som blev testet. Den planlagte rute blev kraftigt reduceret grundet dårlig vejr og et motorhavari; 10. juli forlod de Bergen og satte kursen mod Kristiansand. Her blev de sidste varer som ski og slæder lastet ombord, sammen med 97 grønlandshunde. Nu blev også oberstløjtnant Gjertsen og Prestrud indviede i planerne om en rejse sydover. De var yderst entusiastiske. Den 9. august var alle nødvendige forberedelser gennemført, og "Fram" satte kursen mod Madeira. Johansens dagbog antyder, at der opstod dårlig stemning ombord under rejsen, fordi mandskabet følte, at officererne skjulte noget for dem, og også at kammeratskabet mellem mændene ikke var specielt godt.

Skibet ankom til Madeira den 6. september og forsyningerne blev kompletterede med blandt andet efterfyldning af ferskvand. Amundsens broder Leon kom ombord for at hente de sidste meldinger til omverden, herunder meddelelser til Nansen og den norske konge, Haakon VII., og et telegram til Scott som Leon afleverede i Christiania den 3. oktober, og som Scott modtog, da han gik ombord i "Terra Nova" i Melbourne den 12. oktober. Der findes forskellige fremstillinger af telegrammets ordlyd. Cherry-Garrard (s. 82), Crane (s. 423) og Preston (s. 127) opgiver alle et enkelt "Am going south" ("Jeg drager sydover") som indhold. Lt. Evans siger ifølge Solomon (s. 64) i en mere høflig tone "Beg leave to inform you Fram proceeding Antarctic Amundsen" ("Beder om tilladelse til at oplyse Dem om, at «Fram» fortsætter mod Antarktis Amundsen"), som bliver understøttet af Fiennes og Huntford. I begyndelsen af oktober gik Leon ud til offentligheden med Amundsens plan. Den 9. september var alt klart for afrejse, og mandskabet blev samlet på dækket, mens Amundsen informerede om planen og bad om støtte fra hver enkelt - han fik enstemmig støtte. Samme aften lagde de kursen mod syd, og med en ende på usikkerheden, forbedrede stemningen sig også ombord.

Næste stop på rejsen skulle være en norsk hvalfangststation på Kerguelen, men på grund af dårligt vejr mod slutningen af november var "Fram" ude af stand til at nærme sig øerne. Ellers var rejsen begivenhedsløs, og mandskabet studerede alle bøger fra tidligere antarktiske ekspeditioner, som de kunne finde i det godt udstyrede bibliotek. Den 1. december kundgjorde Amundsen landgangsmandskabet - Prestrud, Johansen, Hanssen, Hassel, Wisting, Bjaaland, Stubberud og Lindstrøm skulle komme med ham. Den 1. januar kom de første isbjerge i sigte, og dagen efter nåede de drivisbæltet, som strækker sig til Antarktis, og "Fram" kunne enkelt, og i løbet af tre og en halv dag, krydse bæltet takket være erfaringer fra tidligere ekspeditioner. Den 11. januar kom Rossbarrieren indenfor synsvidde, og tre dage efter blev Hvalbukta nået.

Ankomst og depot

Efter ankomsten den 14. januar 1911, blev "Fram" fortøjet til isfoden af barrieren, og sammen med Nilsen, Prestrud og Stubberud foretog Amundsen en rekognoscering for at udforske forholdene og finde et egnet lejrsted. Efter, at de havde fundet et egnet lejrsted, satte to af mændene færdighytten op, mens de andre medlemmer af landgruppen fra 15. januar bragte hunde, udstyr og forsyninger i land med slæder. Antallet af hunde var vokset med 20 nye hvalpe i løbet af turen fra Norge, og de havde nu 116 hunde. Den 27. januar stod hytten færdig, og sammen med den omkringliggende lejr blev den døbt "Framheim". Varerne blev lagret i et depot 600 meter væk, og indeholdt Sæl- og pingvinkød, som de havde fået under jagt. Den 4. februar ankom "Terra Nova" på visit under sin tilbagerejse fra McMurdo-sundet, efter at hun ikke havde kunnet anløbe sit mål, King Edward VII Land. Hun medbragte nyheder om Scott, deriblandt om hans motoriserede køretøj. Nyhederne gav Amundsen bekymringer; indtil han var på polen, var han ikke i stand til at vurdere deres chancer godt.

Den 10. februar 1911 drog Amundsen, Prestrud, Johansen og Hanssen afsted med tre slæder. Af mændene løb én, som vanligt, foran den første slæde for at holde hundene på ret kurs. Han blev kontrolleret af føreren af den første slæde ved hjælp af et kompas. Med 18 hunde satte de kursen syd over for at udforske omgivelserne, teste udstyret og farten, og dels starte transporten af udstyr og forsyninger syd over. Den 14. februar nåede gruppen 80° S og lagrede de medbragte forsyninger - et halvt ton mad - i et depot. To dage senere returnerede de til Framheim, hvor "Fram" allerede var afrejst. I løbet af rejsen bemærkede gruppen sig, at barrieren var god og farbar, og under de rådende vejrforhold var forholdene enkelte steder sammenlignbare med vinterforholdene i Norge. Imidlertid blev der opdaget flere svagheder i udstyret, som nordmændene måtte fikse - de mest graverende allerede til næste tur, de mindre vigtige i løbet af vinteren.

Den 22. februar drog en ny gruppe afsted for at udlægge nye depoter. Denne gang fulgte alle mændene i landgruppen med, undtaget kokken Lindström, og de drog afsted med syv slæder og 42 hunde. Den 27. februar blev det tidligere oprettede depot ved 80° S nået, og den 3. marts nåede de 81° S hvor et nyt depot med et halvt ton med hundemad blev udlagt. Bjaaland, Hassel og Stubberud vendte om her. Ved 82° S, som de nåede den 8. marts, blev yderligere 680 kilo forsyninger lagret, specielt hundemad. Her vendte gruppen om, selv om de oprindeligt havde ønsket at gå til 83° S. Slæderne var imidlertid så overlastede og den lange rejse, den kommende vinter og den vanskelige overflade med nysne og sprækker sled så meget på hundene, at selv Amundsen måtte efterlade sin slæde, da de påbegyndte tilbageturen den 10. marts. Totalt 8 hunde døde på denne tur, og 8 af Stubberuds hunde døde lige efter hjemkomsten, hovedsagelig på grund af kulde ifølge Amundsen. Blandt mændene herskede der en ufred. Den 22. marts kom gruppen tilbage til Framheim.

Den 31. marts drog en gruppe på 6 mænd under ledelse af Johansen afsted med 6 slæder og 36 hunde - de returnerede den 11. april. På denne sidste rejse udlagde de omkring 1.200 kilo sælkød ved 80° S, et depot som nu indeholdt mere end to ton med forsyninger. Amundsen forblev i Framheim for at slippe af med hæmorider.

Vinter

Frem mod udbruddet af vinteren blev store mængder af sæl og pingviner dræbt for at gruppen kunne klare sig godt gennem vinteren; 60.000 kg kød skulle holde til mændene og 115 hunde. For at bevæge sig så lidt som muligt ude i det fri blev de fleste af lagerrummene koblet sammen via et netværk af underjordiske kamre og tunneler. Tunnellerne blev udgravede med spader, som Bjaaland og Stubberud lavede af en medbragt stålplade. I de underjordiske kamre blev blandt andet etableret værksted, badstue og et observatorium.

I løbet af vinteren passede de på at reparere og tilpasse udstyret fra depotrejserne - både slæder og personligt udstyr. Vægten på slædekasserne blev reducerede fra 98 til 6 kg. Ski, slædekasser, støvler, telt, og næsten alt udstyr var gammeldags. Den tilbageværende tid gik med kurser, læsning, og spil som dart og whist, samtidig som de meteorologiske målinger tre gange om dagen blev opretholdt. Amundsen betegnede vejret som udmærket med rolig eller let brise, mens Scott havde uvejr, som forhindrede ham i at udføre sit arbejde. Fra midten af august kunne de se en ende på alt arbejdet, og fra den 23. august blev slæderne lastet og gjort klare på startpunktet, hver af dem 400 kilo tunge.

Rejsen mod Sydpolen

En tyvstart

Det var vigtigt for Amundsen at bryde op tidligt. Han frygtede briternes motoriserede køretøjer og ønskede at få en størst mulig fordel. Han planlagde derfor at forlade Framheim den 24. august. Det var imidlertid alt for tidligt, idet det sydlige forår knapt var begyndt på dette tidspunkt. I begyndelsen af september var temperaturen steget så meget, at Amundsen bestemte sig for at starte rejsen syd over mod polpunktet. Efter en udsættelse på grund af dårligt vejr drog 8 mand med 7 slæder og 19 hunde ud den 8. september; de havde forsyninger med sig til 90 dage. Man mærkede det imidlertid hurtigt, at de havde forladt lejren for tidligt - blot tre dage senere var temperaturen faldet med næsten 30 °C til -56 °C, og hundene trak mærkbart dårligere. Amundsen besluttede, at de kun skulle gå til depotet ved 80 °S, og lagre medbragte forsyninger og udstyr før de returnerede til Framheim. Depotet blev nået 14. september.

På tilbagerejsen gik flere hunde tabt. Om morgenen den 16. september, på sidste dagen af tilbageturen, steg temperaturen noget, men ingen vidste hvor længe, det ville vare. Amundsen beordrede derfor, at den sidste etape skulle foregå uden pauser. Tilbagerejsen var fuldstændig uorganiseret, og afstanden mellem slæderne var op mod 8½ time, da de kom frem. Amundsen, Wisting og Hanssen kom først frem, to timer senere kom også Bjaaland og Stubberud. Hassel, som ankom lidt senere, meldte at Johansen og Prestrud var uden mad og brændsel, og at de fortsat var på barrieren. Prestruds hunde var så svage, at han blev hængende længere og længere efter de andre. Johansen var opmærksom på dette, og han reddede antagelig hans liv, da han kæmpede sig tilbage til Framheim med en svag og udmattet Prestrud.

Da Amundsen og Johansen talte om forsinkelsen den påfølgende morgen, kunne Johansen ikke længere besinde sig og kom med alvorlige angreb mod Amundsen, fordi denne havde forladt de andre ekspeditionsmedlemmer. Gruppen var "ikke længere en ekspedition, men ren panik", og han kritiserede åbent Amundsens lederskab. Denne kritik havde sine årsager, ikke blot i begivenhederne dagen før. Johansen var også bitter, fordi han som en ældre mand var underlagt Amundsen. Videre gjorde alkoholen sin indflydelse. Ydermere sammenlignede han ofte Amundsen med Nansen, som han havde været med på rejsen til Arktis. Johansens ord og hans krav var nu en fare for ledelsen af ekspeditionen, og Amundsen så sig foranlediget til at statuere et eksempel - han isolerede Johansen og Prestrud fra de øvrige ekspeditionsmedlemmer, idet han i en afstemning brugte sin dobbeltstemme til at afvise en plan med en ekstra gruppe.

Kun fem mand skulle rejse i retning mod syd. De øvrige tre - Stubberud foruden Johansen og Prestrud - skulle rejse mod King Edward VII Land under ledelse af Prestrud for at udforske området omkring Hvalbukta. Denne ekspedition blev ikke bare brugt som ekstra straf for Johansen, men også som en sikring - hvis det virkelige mål med ekspeditionen ikke blev nået, ville Amundsen alligevel være i stand til at opvise resultater. Amundsen selv begrundede sin beslutning med, at en mindre gruppe hurtigere kunne komme frem, og at depoterne ville have større værdi. Amundsen havde heldet med sig og mistede ingen ekspeditionsmedlemmer på rejsen. Han drog også nytte af, at han kunne få rede på materielle skader, og at selve polrejsen ikke var præget af konflikten med Johansen.

Den sydlige rejse
Først i midten af oktober 1911 begyndte det antarktiske forår egentlig. Sæl og fugle blev opdaget, og temperaturen holdt sig omkring -29 til -30 °C (det antarktiske kystgennemsnit ligger på -15 til -10 °C). Den 20. oktober igangsatte Roald Amundsen, sammen med Bjaaland, Hanssen, Hassel og Wisting, sit andet forsøg. Mændene drog afsted med fire slæder, 52 hunde og forsyninger kun beregnet til at holde til de var fremme ved det første depot ved 80° S. Undervejs kom de ind i et område med række gletsjerspalter, men de kom trygt forbi. Depotet blev nået den 23. oktober; her havde de en todages pause for at hvile hundene, for at de ikke skulle overanstrenge sig allerede på den første del af rejsen. Den 26. oktober drog gruppen videre, og herfra byggede de dagmærker for at lettere finde vejen på tilbagerejsen. Disse mærker var 180 cm høje og bestod af blokke af sne. Inde i hvert mærke blev der lagt en papirlap, som angav nummer og lokalisering for mærket, og retning og afstand til det næste mærke mod nord.

Den 31. oktober blev depotet ved 81° S nået, og her tillod gruppen sig én dags hvile, før den drog videre og ankom til depotet ved 82° S den 5. november. Før det havde de endnu en gang, uden at komme til skade, krydset et felt med sprækker i tæt tåge. Den 7. november drog de afsted igen, og foran dem lå nu ukendt terræn. Vejret var godt, og de klarede sig udmærket. Den 9. november nåede de 83° S, og her udlagde de et nyt depot for at reducere vægten på slæderne og for at sikre tilgang til mad på tilbageturen. Mændene fortsatte så over flere breddegrader, mens de fortsat befandt sig på barrieren. Hunde, som blev dræbt undervejs, blev frosset ned i depoterne for tilbageturen. Den 11. november fik Amundsen øje på bjergkæden, som han kaldte "Dronning Helena-kjeden"; en opstigning var nu uundgåelig. Amundsen måtte nu hurtigt finde en vej over disse bjerge, men i første omgang besluttede han at følge meridianen mod syd. 84° S blev nået den 13. november og 85° S den 17. november.

Den 17. november nåede nordmændene enden på barrieren og dermed forlængelsen af den transantarktiske bjergkæde efter, at de allerede i flere dage havde forflyttet sig langs med landet. Her stødte de på den første store udfordring på den sydlige rejse: en klatring gennem bjergene for komme til polarplateauet. Ingen havde tidligere befundet sig på ved denne overgang mellem barrieren og fastlandet, og heldet havde tilsyneladende forladt Amundsen - han havde foreslået en rute som af klare grunde ikke længere virkede lovende.

Før opstigningen startede den følgende dag oprettede Amundsen yderligere et depot, hvor han lagrede en tredjedel af forsyningerne som totalt skulle holde i 90 dage. Videre udforskede han, sammen med Bjaaland, Wisting og Hassel, begyndelsen af den planlagte strækning. Den første dag på det såkaldte "Mount Betty" indebar en stigning på omkring 600 meter, før den gik over i skråninger og bræer. Om aftenen den anden dag slog mændene lejr i en højde af 1.390 meter over havet; det vanskeligste stykke syntes nu at ligge bag dem. Den 20. november stod de imidlertid over for en ny "stor, mektig, absolutt fjordlignende bre som strakk seg fra øst til vest", og som stod vinkelret på gangretningen - Axel Heiberg-bræen. De opkaldte den efter konsulen Axel Heiberg, en beskytter af mange polare ekspeditioner. Amundsen slog fast, at den formodede enkle vej op var en fejlberegning, for bræen steg til næsten 2.500 m over 13 km, og var fuld af gletsjerspalter. For at spare tid, og for ikke at demoralisere mændene besluttede Amundsen, at de fortsat skulle bestige bræen.

I de følgende dage blev foruden bræerne også en række bjerge navngivne efter Fridtjof Nansen, Don Pedro Christophersen eller medlemmer af den sydlige gruppe. Efter kun fire dage med anstrengende klatring - Amundsen havde regnet med omkring ti dage - nåede gruppen polarplateauet. Her slog de lejr ved et sted kaldet "slakteplassen", eftersom 24 af de 42 tilbageværende hunde blev dræbt der. Stigningen, hvor ofte et dusin hunde var blevet koblet til slæderne, var nu ovre, og hundene var ikke længere nødvendige. De aflivede hunde blev enten givet som foder til andre hunde eller spist af mændene for at få ferskt kød, og på den måde undgå skørbug. Herfra drog de videre med 18 hunde og tre slæder. Rationerne blev nu øget på grund af det reducerede antallet af hunde, som havde behov for mad de næste 60 dage.

Den 25. november drog mændene videre efter et fire dages ophold på grund af dårligt vejr, men allerede næste dag brød en ny snestorm ud. Til trods for dårlig sigt fortsatte de frem til de fandt, i modsætning til forventningerne, at terrænet fladede ud og nærmest gik nedover. Da vejret klarede op den 29. november så de en stor bræ foran dem. Bræen gik fra syd til nord, og dagen efter begyndte gruppen at klatre efter, at de havde udlagt et depot ved foden ved 86° 21' for at lette vægten på slæderne. Bræen blev kaldt "Djevelbreen", fordi den var meget kuperet og det var vanskeligt at forflytte sig på overfladen. Den 1. december kom nordmændene frem til en vanskelig opstigning i tågen med en række sprækker på toppen af bræen, hvor de havde forventet et iset plateau. Amundsen beskrev som følger: "Vår mars over denne frosne innsjøen var ikke hyggelig. Bakken under føttene våre var selvsagt hul, og deg klang som om vi gikk over tomme tønner. Først gikk en mann igjennom, så et par hunder; men de kom seg alle opp igjen." Mændene kaldte dette sted "djevelens ballsal". Den 6. december blev det højeste punkt på rejsen nået - 3.322 meter over havet - og samme dag nåede de 88° S. Fra nu af gik rejsen over et plateau. Ved 88° 25', lige forbi Shackletons rekord, blev et sidste depot etableret.

Den 8. december var vejret, der havde været dårligt siden slagtningen, forbedret sig og forblev godt indtil polen. Om eftermiddagen den 13. december blev rejsens destination nået, i hvert fald som mændene bemærkede på det tidspunkt. Ved ankomsten plantede de det norske flag og opkaldte plateauet efter den norske konge og protektor for ekspeditionen "Haakon VII. Plateau". Desuden blev ekskursioner fremsat i nærheden af lejren at komme så tæt på stangen, til aften målinger med sekstant ovenfor Kunstig horisont havde overgivet en position på 89° 55'. For yderligere målinger og sikre resultatet mod eventuelle fremtidige tvivl  drog gruppen yderligere ni kilometer tilbage i den retning som målingerne havde angivet som syd, og slog lejr den 14. December i det bedste vejr. Der efter blev der foretaget målinger i 24 timer. Mange stykker udstyr blev givet ordet "Sydpolen" og datoen for at kunne tjene som souvenirer. I målingerne i løbet af dagen viste sig at de stadig var omkring 2,5 km fra polen - Bjaaland og Hanssen blev af Amundsen sendt i den rigtige retning og markerede sted med flag, i sidste ende med omkring 180 meters nøjagtighed.

Tilbageturen

Før de startede tilbageturen den 18. december opsatte gruppen et telt og plantede det norske flag sammen med "Fram"s vimpel. Lejren, som blev sat op ved polpunktet, blev kaldt Polheim. Inde i teltet lagde Amundsen et brev med en forespørgsel til Scott, om han kunne bringe et brev med tilbage til den norske Konge i tilfælde af, at noget skulle ske med Amundsen og resten af gruppen på vej tilbage til Europa. Ifølge Raymond Priestley blev Scott "degraderet fra forsker til postbud" af Amundsen. På vej mod Sydpolen havde gruppen tilbagelagt en distance på 1.400 km, og dermed opnået en gennemsnitlig daglig distance på 25 km. En af slæderne blev efterladt, og de fire tilhørende hunde blev fordelt på de to andre slæder. Den 24. december nåede gruppen det første depot på 88° 25′, og to dage senere blev den 88. breddegrad krydset.

Den 2. januar kom gruppen frem til Djevelbreen; her fandt de en anden vej at komme ned på og nåede foden af bræen på blot én dag uden, at der opstod problemer. Depotet ved foden af bræen blev oprindeligt sprunget over. Amundsen begrundede dette med dårlig vejr, men Huntford hævder, at Amundsen på dette punkt havde mistet orienteringen på grund af en fejlberegnet retning. Da tågen senere forsvandt, og medlemmer af gruppen genkendte depotet, blev to mænd sendt tilbage for at hente forrådet. Den 5. januar skulle gruppen komme frem til depotet ved "slakteren", men på grund af tågen var det et tilfælde, at de fandt frem - og da fordi Wisting havde placeret en brækket ski i nærheden af depotet. Stedet var vigtigt at finde, ikke blot på grund af forsyningerne, men også for at komme til nedstigningen af barrieren.

Nordmændene tog først samme rute som under opstigningen og fulgte derefter Axel Heiberg-bræen frem til samløbet med isbræen. Selv om afstanden var længere, kunne de spare betydelig med tid. Den 7. januar kom de ned til foden af bræen, og dermed var Rossbarrieren nået efter, at gruppen havde været 51 dage på fastlandet. De samlede nogle geologiske prøver fra Mount Betty, satte en tank med 17 liter denatureret alkohol som et tegn på, at folk havde været der, og vendte så nord over. Fra nu af behøvede mændene ikke at spare på kræfterne, eftersom de befandt sig på den glatte overflade på barrieren, og de begyndte nærmest at sprinte. Den 13. januar nåede gruppen depotet på 83°, som var det sidste kritiske punkt eftersom dét i modsætning til alle de andre nordlige lejre ikke var markeret parallelt med nord-syd-aksen. Den 17. januar blev depotet på 82° nået. Den 26. januar vendte de tilbage til Framheim, sammen med 11 overlevende hunde. Hjemturen blev fuldført med 36 km i snit per dag, og samlet havde de gået i 99 dage og tilbagelagt en afstand på omkring 3.000 km.

Østlig rejse
En østlig rejse mod King Edward VII Land blev også foretaget, ifølge Amundsen fordi Terra Nova-ekspeditionen ikke havde været i stand til at gennemføre den forrige sommer, som planlagt. Andre grunde til dette var imidlertid for det tilfælde, at Amundsen ikke ville blive den første til at nå Sydpolen og afstrafningen af Johansen. Prestrud, gruppens leder skrev:
"Mine instruksjoner var:
 Å gå til Kong Edward VII's land og der foreta de undersøkelser som tid og omstendigheter måtte tillate.
 Kartlegge og undersøke Hvalbukten med dens nærmeste omgivelser.
 Så vidt mulig å holde anlegget ved 'Framheim' i orden, for det tilfellet at vi skulle få enda en overvintring."

Gruppen, bestående af Prestrud, Johansen og Stubberud, skulle returnere til Framheim før det var realistisk at "Fram" kom tilbage, i midten af januar ifølge Prestrud. Han bestemte sig så for at foretage rejsen øst over før jul 1911, og at gøre arbejdet ved Framheim i første halvdel af januar. Varigheden af rejsen øst over var begrænset til 6 uger på grund af, at de kun havde to slæder og 16 hunde til at transportere udstyr og forsyninger, og de kunne ikke gå tilbage til depoterne. Den 8. november drog de afsted, med 80° S som første mål. Dette var imidlertid en omvej, men eftersom alle forsyninger, størstedelen af den personlige udrustning og forskellig udstyr var blevet udplaceret i september, var det nødvendig. Depotet blev nået 12. november, hvorpå det lagrede udstyr blev taget med, deriblandt en teodolit, et hypsometer, to barometer, to termometer og et kamera, tilsammen ca. 300 kilo pr slæde.

Den 16. november blev den 158. meridian nået. Indtil da var ingen landområder blevet observeret, så den tidligere antagelse om, at King Edward VII land strakte sig så langt mod syd, blev modbevist. For alligevel at nå land, og fordi man ikke havde tilstrækkeligt med ressourcer til at fortsætte søgningen mod øst, satte gruppen her kursen mod nord. I løbet af rejsen blev astronomiske observationer gjort, og på daglig basis blev tryk, temperatur, vindstyrke og retning registrerede sammen med mængden af skyer. Den 23. november nåede de det åbne hav, hvor de skulle fylde forsyningerne op med sælfangst og kødet blev delvis lagt i et depot.

Afslutningen på ekspeditionen

Den 9. januar vendte "Fram" tilbage til Hvalbukta, og den 30. januar startede ekspeditionen den knap 4.500 kilometer lange rejse mod Hobart. De medtog kun hundene og den vigtigste udrustning, eftersom Amundsen antog, at Scott fortsat var med i løbet - i virkeligheden befandt han sig endnu på polarplateauet. Det blev betragtet som et aspekt af sejren at komme først til publikum med meldinger.

De fulgte en nordlig kurs før de nåede Kapp Adare og Ballenyøerne, og derefter en nordvestlig kurs. Tre dage efter afrejse stødte "Fram" på kanten af et drivisbælte, som den havde passeret den 6. februar. Tre dage senere havde hun forladt polare egne, og den 7. marts ankom hun til Hobart. Derfra sendte Amundsen et kodet telegram til sin broder Leon, og til de aviser som ekspeditionen hadde solgt eksklusive rettigheder til. Den kodede tekst lød: "Polen nådd 14-17 desember. Alt vel."

"Fram" opholdt sig i 13 dage i Hobart, før hun den 20. marts satte kursen øst over. Den 6. maj blev Kapp Horn krydset for anden gang, før skibet den 23. maj ankrede op i Buenos Aires. Den 7. juni satte alle medlemmerne af ekspeditionen, undtagen Amundsen og Nilsen, kursen mod Norge. De fleste af dem var lovet at komme med på anden del af Amundsens ekspedition.

Midlertidige rejser for "Fram"

Efter, at rejsen fra Norge til Antarktis var ovre, gik Amundsen ombord i "Fram" i Hvalbukta og kom under Thorvald Nilsens kommando. Hans instruktioner var at sejle direkte til Buenos Aires, hvor de skulle udføre nødvendige reparationer og supplere forsyninger og mandskab. Derefter skulle "Fram" sejle i Sydatlanten, mellem Afrika og Sydamerika, for at udføre oceanografiske målinger, før hun skulle returnere til Buenos Aires og derefter tilbage til Antarktis for hente landgruppen. Dersom noget skulle ske med Amundsen, blev det planlagt, at Nilsen skulle overtage hans plads og udføre de oprindelige planer for ekspeditionen og udforskningerne af det arktiske bassin.

Før "Fram" til sidst forlod Hvalbukta, sejlede hun den 15. februar så langt ind i bugten som muligt og nåede 78° 41 'S, den sydligste breddegrad, som et skib kunne nå da. Den 22. februar nåede de drivisbæltet, som de passerede på én dag. Den 14. marts blev de sidste isbjerge set, og den 31. passerede de Kap Horn. Den 17. april ankrede "Fram" op i Buenos Aires efter 62 dage. Der viste det sig, at pengene, som skulle være tilgængelige for Nilsen, ikke var der, af den enkle grund, at ingen var der. Dermed kunne de ikke betale for overhalingen af "Fram", hvilket hun desperat havde behov for. Nordmanden Don Pedro Christophersen, som var bosat i Buenos Aires og som oprindelig var villig til at betale for varer og drivstof, meddelte, at han var klar til at betale for oprustningen også.

Han lovede også at sende en redningsekspedition, hvis Fram ikke skulle vende tilbage til Australien inden en bestemt dato. Amundsen (2001), s. 329-330 Efter nogle ekstra søfarende blev ansat, brød Fram den 8. juni op for den tre måneders undersøgelsestur, hvor temperatur og vandprøver ved forskellige vanddybder blev taget og plankton prøver taget. Den 30. juni krydsede skibet sin rute fra Norge til Antarktis og afsluttede sin første verdensomsejling. Øyene St. Helena og Trindade blev passerede mellem 29. juli og 12. august. Den 19. august blev undersøgelserne fuldført og de drog tilbage til Buenos Aires, hvor de ankrede op den 1. september.

Den 5. oktober forlod skibet Buenos Aires. Den 28. december ramte nordmændene drivisbæltet - 1,5 breddegrader tidligere end forventet. Fram nåede endelig til barrieren den 8. januar; dermed var en rejse på 25.000 sømil afsluttet. Efter, at forsyninger og udstyr blev bragt ombord, satte de ud til Hobart den 30. januar.

Successer, eftervirkninger og kritik

Den største succes ved ekspeditionen var det at nå Sydpolen, hvilket også var det eksplicitte mål. Videre blev omfanget og arten af overfladen på Rossbarrieren undersøgt og bestemt, og en landbro mellem Victoria Land og King Edward VII Land blev bekræftet.

Den østlige rejse til Edward VII-land bekræftede Scotts opdagelse under Discovery-ekspeditionen og returnerede stenprøver, der hjalp med til at bekræfte og bekræfte stenene i Amundsen's geologiske sammensætning af regionerne. Amundsen (2001), s. 395-398 Denne gruppe undersøgte også hvalbugten og opnåede nogle resultater om dannelsen af sprækker og overgangen mellem isshelf og havis. De meteorologiske data var et værdifuldt supplement til samtidige optagelser af andre ekspeditioner. Amundsen (2001), s. 371 Amundsen's oceanografiske data viste sig at være "værdifuldt sammenligningsmateriale"  at studere flowsystemet i Atlanterhavet og varmefordelingen i vandet. Desuden blev der opnået vigtige oplysninger om konstruktionen af polarplateauet.

I et brev til Kong Håkon beskrev Amundsen kort de geografiske opdagelser:
"Deres Majestet, vi har fastslått det sørlige punktet på den store 'Ross-barrieren' som forbinder Victoria Land og Kong Edward VII Land. Vi har oppdaget en mektig fjellkjede med topper opp mot 22.000 fot [...] Vi har fastslått at det store innlandsplatået [...] slakt faller fra 89. breddegrad."
Bjergene, som nordmændene opdagede viste sig imidlertid at være omtrent to tredjedele af den anslåede højde.

Amundsen kunne med sin succes imødegå kritikken af hans vilkårlige handling. Turen blev imidlertid undertiden betragtet som en politisk dumhed, som kunne have forværret forbindelserne med den beskyttende magt Storbritannien. Klimaet i forhold til England forværredes faktisk, men stemningen var mere imod Amundsen personligt end mod Norge. Kritikken af Amundsen begyndte oprindeligt. Men efter nyheden om Scotts død blev annonceret den 11. februar 1913, blev Amundsen i England beskyldt for for at bære et medansvar, da Scotts nederlag knuste hans hjerte.

Johansen begik selvmord i Oslo den 4. januar 1913; hans venner beskyldte Amundsen for at være medvirkende dertil. Hunt Ford skriver, at ydmygelsen i Antarktis var den sidste dråbe, men Nansen bar skylden, eftersom han selv havde forladt Johansen efter afslutningen af deres fælles ekspedition.

I juli 1918 brød Amundsen op, da med skibet "Maud", for at gennemføre den anden del af Fram-ekspeditionen, en længe planlagt syvårig drift gennem arktiske farvande.

Noter

Henvisninger

Litteratur

Eksterne henvisninger

 Kort beskrivelse av ekspedisjonen, med mange flere bilder
 Fram III – Amundsens sydpolekspedisjon  hos Polarhistorie
 Forberedelser i Norge 1910

Norsk polarhistorie
Polarekspeditioner
Antarktis
Verdensminde

Fram-ekspeditionen 1910-1912


Kandija, naseljeno mjesto u općini Bugojno, BiH
 Kandija (Novo Mesto, Slovenija), bivše naseljeno mjesto u općini Novo Mesto, Slovenija
 Kandija (talijanski: Candia), naziv otoka Krete i njezina najvećega grada, Herakliona, za vrijeme mletačke vlasti

Izvori

Kandija (razdvojba)


Zlatni ljiljan bilo je vojno odlikovanje Armije Republike Bosne i Hercegovine za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini. Dodjeljivalo se vojnicima i oficirima za najsmjelije, najhrabrije i najtaktičnije ratne podvige. Odlikovanje Zlatni ljiljan može se porediti s nekadašnjim odlikovanjem Narodni heroj u SFRJ.

Iako je u početku Zlatni ljiljan bilo najviše ratno priznanje, Predsjedništvo Republike Bosne i Hercegovine je 14. aprila 1994. godine usvojilo Uredba o odlikovanjima, kojim se kao najviše priznanje isklučivo spominje Orden heroja oslobodilačkog rata.

Zlatnim ljiljanom su ukupno odlikovane 1742 osobe.

Pravilnikom o dodjeli ratnog priznanja Zlatni ljiljan od 1. oktobra 1992. godine regulisani su kriteriji i druge stvari vezane za dodjelu ovog odlikovanja. Prema tom pravilniku odlikovanje Zlatni ljiljan je bilo pojedinačno ali i kolektivno priznanje. Usvajanjem novog Pravilnika o priznanjima i stimulativnim mjerama decembra 1992. ukidaju se kolektivna priznanja a jedini dobitnici kolektivnog priznanja su Gardijska brigada Delta i Profesionalna vatrogasna brigada Sarajevo.

Odlikovanje Zlatni ljiljan se dodjeljuje:

pripadnicima oružanih snaga koji su se naročito istakli u oružanom suprotstavljanju agresoru, doprinijeli proširenju slobodnih dijelova Republike, izvršili više slobodnih diela u kojima je došla do izražaja njihova lična hrabrost i požrtvovanje, pri čemu su agresoru naneseni znatni gubici u ljudstvu i materijalnim sredstvima

Zlatni ljiljan je hiljadugodišnji simbol Bosne, endemični cvijet karakterističan za predjele Bosne (latinski: Lilium bosniacum) koji je korišten kao simbol za čistoću, nevinost i ljepotu. Koristili su ga mnogi bosanski heroji tokom duge historije, počevši od plemićkih porodica do kraljevske dinastije Kotromanića. Ljiljan je također bio karakteristika bosanskih avlija i bašti, opjevan najčešće kao zambak. Na nišanima bosanskih šehida se također gravirao ljiljan.

Odlikovanja

Zlatni ljiljan (odlikovanje)


El embalse de La Jarosa (también conocido como pantano de la Jarosa o presa de la Jarosa) se encuentra en el valle de La Jarosa, y pertenece al municipio madrileño de Guadarrama; es el embalse más pequeño de la Sierra de Guadarrama, con una capacidad de 7,2 hm³ y una superficie de 55 hectáreas. A pesar de su reducido tamaño, este embalse forma parte del catálogo de embalses y zonas húmedas de la Comunidad de Madrid. A él se accede desde la carretera comarcal M-614.

Sin embargo, la Jarosa no solo designa al propio pantano al que da nombre, sino también a las praderas que rodean sus orillas (conformando una superficie total de 93 hectáreas), a varias zonas recreativas aledañas y a extensos pinares entre los cuales yace el embalse. En este vasto terreno se encuentran las ermitas de Nuestra Señora de la Jarosa y la ermita del Altar Mayor.

La Jarosa está incluida en el Parque Nacional de Guadarrama: la zona baja que contiene el pantano pertenece a la zona de «interés socioeconómico», mientras que la zona más alta de la Jarosa, colindante al Puerto de Guadarrama o del León, se incluye en la Zona de Protección del parque nacional.

Historia
El embalse de la Jarosa fue construido en el año 1968, de manera acorde a la política económica franquista relativa a los embalses hidráulicos. Se emplazó en la aldea de la Herrería, despoblada dos siglos antes. Aún hoy en día es posible ver los restos de la torre de la ermita de San Macario, alojada en las praderas que rodean el pantano. Cuando el nivel del agua lo permite, se puede pasear entre los restos de las antiguas casas de la aldea que quedaron bajo las aguas del embalse.

Caracterización del medio físico y biológico

Geología
En las zonas circundantes al pantano, las rocas más abundantes son el granito, el gneis y minerales como cuarzo biotita, moscovita, mica y plagioclasa. En los cauces de los ríos encontramos materiales sedimentarios producto de la erosión del caudal del agua.

Fauna

Debido a las características de la Jarosa, son múltiples los ecosistemas que coexisten, razón por la cual las especies animales y vegetales que pueblan en esta zona son muy variadas.

Así, con el objetivo de enumerar las posibles formas de vida animal que habitan en esta área, podemos conformar una clasificación primaria de vertebrados e invertebrados. Relativo al grupo de los invertebrados, podemos encontrar moscas de la piedra (brachyptera arcuata), mariposas isabelinas(graellsia isabellae), o la mariposa apolo (parnssius apollo). En el grupo de los vertebrados encontramos peces como el lucio (esox lucius), el black-bass (micropterus salmoides), la trucha arco iris (oncorhynchus mykiss) o la trucha común (salmo trutta); reptiles como las culebras lisas europeas (coronella austriaca), las lagartijas ibéricas (lacerta hispanica), y los lagartos verdinegros (lacerta schreiberi); una gran diversidad de aves como el búho real (bubo bubo), la cigüeña común (ciconia ciconia), el petirrojo (erithacus rubecula), y el mirlo común (turdus merula); multiplicidad de mamíferos como la musaraña común (crocidura russula), el murciélago ribereño (myotis daubentonii), el conejo de campo (oryctolagus cuniculus) la ardilla común (sciurus vulgaris), el topo ibérico (talpa occidentales), el jabalí (sus scrofa), el corzo (Caprolus capreolus), el zorro (vulpes vulpes); o el lirón careto (eliomys quercinus); anfibios como el sapo de espuelas(Pelobates cultripes) y la rana común (Pelophylax perezi) también pueblan las orillas de este paraje.

Flora

Como ya hemos venido diciendo, son varios los ecosistemas que la Jarosa alberga, por lo que las formaciones arbóreas son igualmente variadas. Los pinares, en los que el pantano se halla escondido, se caracterizan por tres tipos de pino: el pino resinero (Pinus pinaster), el pino salgareño (Pinus nigra) y el pino silvestre (Pinus sylvestris). El pinar de pino laricio de la Hilera es el único de España sobre terrenos silíceos, además de ser uno de los más longevos, ya que en él viven ejemplares con más de 500 años. A medida que incrementa la altitud, el pino albar se sustituye lentamente por el matorral de cumbre. En zonas donde el pino clarea, aparecen matorrales como la jara pringosa (Cistus ladanifer), romero (Salvia rosmarinus), tomillos (Thymus zygis), escoba negra (Cytisus scoparius), etc. Al igual que ocurre con el pino albar y el matorral de cumbre, la jara pringosa se ve sustituida por la jara estepa (Cistus laurifolius) a mayor altura.

En las zonas más altas de la Jarosa, la vegetación herbácea es la forma principal de vegetación, viéndose reducidas las zonas cubiertas de matorral y de árboles.

Así mismo, se presentan formas de vida vegetal en el modelo asociado al ecosistema acuático. Por una parte, en las inmediaciones de las orillas de los ríos y en las mismas orillas encontramos brezos (Erica vagans), helechos (Pterophyta), zarzamoras (Rubus sp), etc. A las orillas de la presa es posible encontrar juncos (Juncus sp.) algunos fresnos (Fraxinus angustifolia ), y robles melojos
(Quercus pyrenaica).

Hidrología

El pantano de la Jarosa es el más importante del municipio de Guadarrama debido a su tamaño y características. Este embalse es la única fuente de abastecimiento para el propio municipio de Guadarrama y para municipios vecinos como Alpedrete, El Escorial y San Lorenzo de El Escorial. Tiene una capacidad de 7,2 hm³, aunque en pocas ocasiones alcanza su capacidad máxima. El agua que llega al pantano proviene de los arroyos Guatel y la Jarosa y del pequeño arroyo de las Cerradillas. Para la contención de estas aguas fue necesario construir dos represas: una que cortara el flujo del arroyo de la Jarosa y otro que impidiera el desbordamiento hacia la cabecera del arroyo de Fuente Cornejo. El embalse recibe una aportación extra de agua de un trasvase desde el embalse de la Aceña en Peguerinos, y que discurre por una canalización subterránea de ocho km que cruza la montaña, pasa bajo el Valle de los Caídos y une ambos embalses. Dicha infraestructura se habilitó en 1989 con objeto de poder surtir eficazmente la creciente demanda de agua de la población.

Actividades y usos

La Jarosa se ha convertido en un lugar turístico, muy frecuentado en fines de semana principalmente por madrileños que buscan tranquilidad y naturaleza en los alrededores de la ciudad. Además de un entorno tranquilo en el que poder relajarse, en La Jarosa pueden realizarse más actividades. Son muy conocidas las rutas que discurren por todo el valle y por los pinares, llegando hasta Cuelgamuros o Peguerinos. Además, otro gran reclamo turístico es la pesca. El pantano es un coto intensivo de pesca que se repuebla periódicamente con truchas arco iris. Su buena fama entre pescadores ha ido decayendo paulatinamente, ya que la pesca de truchas comunes y black-bass es cada vez menos frecuente, y sin embargo, ha crecido la población de lucios. Para pescar, es necesario estar en posesión de la licencia correspondiente. Sin embargo, ni el baño ni otras actividades náuticas están permitidas.

Referencias

Bibliografía
 GARCÍA, Juan; MOYANO, María. "La naturaleza del municipio de Guadarrama"
 BLÁZQUEZ, Álvaro. "Topo guía de Guadarrama"

Enlaces externos

La Jarosa
La Jarosa
La Jarosa
La Jarosa
Arquitectura de España de 1968
La Jarosa
Guadarrama (Madrid)

Embalse de La Jarosa


"Stranger on the Shore" is a piece for clarinet written by Acker Bilk for his young daughter and originally named "Jenny" after her. The tune was written on a single scrap of paper by Bilk and handed over to Leon Young (1916-1991) who crafted the string arrangement, including the characteristic harmonic shifts at the very end.

The recording was subsequently used as the theme tune of a BBC TV drama serial for young people, Stranger on the Shore.  It was first released in 1961 in the UK, and then in the US, and reached number 1 in the US and number 2 in the UK.

In May 1969, the crew of Apollo 10 took "Stranger on the Shore" on their mission to the moon. Gene Cernan, a member of the crew, included the tune on a cassette tape used in the command module of the Apollo spacecraft.

Chart and sales performance
The track, performed by Bilk (as "Mr. Acker Bilk") with backing by the Leon Young String Chorale, was recorded at the Lansdowne Studios and produced by Denis Preston.  It was released as a single on EMI's Columbia label, catalogue number DB 4750, in October 1961; the label text states "Theme from the BBC T.V. Series".  The UK B-side was "Take My Lips" whereas the US flipside was "Cielito Lindo". The single became a phenomenal success, topping the NME singles chart and spending nearly a year on the Record Retailer Top 50. It was the UK's biggest-selling single of 1962, the biggest-selling instrumental single of all time, and appears fifty-eighth in the official UK list of best-selling singles issued in 2002. It had sold 1.16 million copies as of November 2012.

One of songwriter and music publisher Robert Mellin's major songwriting successes came in 1962, when he wrote lyrics for this song, allowing it to be covered by vocal acts including Andy Williams and the Drifters.

On 26 May 1962, "Stranger on the Shore" became the first British recording to reach number one on the U.S. Billboard Hot 100 where it was issued by Atlantic Records on the Atco label, but it was quickly followed, on 22 December, by British band The Tornados' "Telstar", another instrumental. In the pre-rock era, Vera Lynn's "Auf Wiederseh'n Sweetheart" had reached #1 in 1952, on the shorter "Best Sellers In Stores" survey. After "Telstar", the next  British performers to top the U.S. charts were the Beatles, with their first Capitol Records single "I Want to Hold Your Hand".  "Stranger on the Shore" was [[Billboard Year-End Hot 100 singles of 1962|Billboard'''s #1 single of 1962]], and it spent seven weeks atop the "Easy Listening" chart, which later became known as the Adult Contemporary chart.  The tune became the second of three "one-hit wonders" named "pop single of the year" by Billboard (the others being 1958's "Volare (Nel Blu Dipinto Di Blu)" by Domenico Modugno and 2006's "Bad Day" by Daniel Powter).

The song is certified gold by the Recording Industry Association of America.

All-time charts

Cover versions
The composition has been covered by many other artists, most prominently a vocal 1962 version by Andy Williams, which reached #9 on the adult contemporary chart, #30 in the UK, and #38 on the Billboard Hot 100, and a group vocal version by the Drifters, which reached #19 on the adult contemporary chart and #73 on the Billboard Hot 100.  Herb Alpert did his instrumental cover on his 1987 album Keep Your Eye on Me.  Kenny G covered it in 1999 on his album, Classics in the Key of G. A version in French, Savoir Aimer, was sung by Nana Mouskouri.

In popular culture
The song is used as the theme music for the BBC Radio 4 sketch show That Mitchell and Webb Sound.

Charts

Album
Released in 1961, the original Stranger on the Shore album also featured the string arrangements of Leon Young and the performances of his Chorale string players. It primarily consists of melodies from classical, traditional and show music sources, but there is one more original: Is This the Blues'', also assembled by Young from a Bilk melody.

References

1961 singles
1962 singles
Andy Williams songs
The Drifters songs
Ruby & the Romantics songs
Billboard Hot 100 number-one singles
Cashbox number-one singles
Songs written for films
Children's television theme songs
1961 songs
Atco Records singles
Columbia Graphophone Company singles
Songs written by Robert Mellin
1960s instrumentals
Radio theme songs

Stranger on the Shore


Dubai Tour 2018 var den 5. udgave af cykelløbet Dubai Tour. Løbet var en del af UCI Asia Tour-kalenderen og blev arrangeret i perioden 6. til 10. februar 2018. Den samlede vinder af løbet blev italienske Elia Viviani fra , mens danske Magnus Cort fra  kom på andenpladsen og vandt ungdomstrøjen.

Hold og ryttere

Danske ryttere
Magnus Cort kørte for

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

4. etape

5. etape

Resultater

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Sprintkonkurrencen

Ungdomskonkurrencen

Holdkonkurrencen

Eksterne henvisninger

Dubai Tour
UCI Asia Tour 2018

Dubai Tour 2018


A Igreja Presbiteriana do Gana ou Igreja Presbiteriana de Gana (IPG) — em inglês Presbyterian Church of Ghana — é uma denominação presbiteriana em Gana, fundada em 1828, por missionário da Missão Basel. Em 2019, tinha um total de 1.015.174 membros, sendo uma das maiores denominações cristãs do país. A denominação é conhecida pela administração de clínicas, escolas e outros trabalhos sociais.

História

Em 1828, missionários protestantes da Missão Basel, vindos do Sudoeste da Alemanha, Suíça e Índias Ocidentais, estabeleceram-se em Gana visando pregar o Cristianismo entre a população local. Em 1917, os missionários da Basileia tiveram que partir, devido a Primeira Guerra Mundial. Consequentemente, a Igreja da Escócia continuou administrando a missão. Consequentemente, a igreja resultante da missão (Igreja Presbiteriana do Gana) foi influenciada por esta, adotando o sistema de governo presbiteriano.

A denominação continuou a crescer constantemente. Em 2003, tinha 565.637 membros. Todavia, em 2013, a denominação estimou 773.504 membros em 2013. A estatística mais recente, de 2019, informou 1.015.174 membros e 4.889 igrejas.

Relações Inter-eclesiásticas

A denominação faz parte do Conselho Mundial das Igrejas e Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas.

Denominações presbiterianas no Gana
Membros da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas
Membros do Conselho Mundial de Igrejas

Igreja Presbiteriana do Gana


Geneforge is the first video game in the Geneforge series of role-playing video games created by Spiderweb Software.

Players assume the role of an apprentice Shaper, a sect of mages who can create living creatures through force of will. The apprentice is cast away on Sucia, an island abandoned by the sect 200 years prior. The island contains groups of the Shapers' creations, who have formed their own ideologies regarding their creators in the intervening years. The primary motivation of the player is to escape the island and, in the process, deal with the forces working to steal the Shaper secrets abandoned on Sucia Isle.

The game's setting stemmed from the idea of players being able to create and control a group of obedient creatures. The Shapers and the world of Geneforge were the result of Vogel imagining how would a being possess such power and how would they use it. The game's setting, a mixture of science fiction and fantasy, differs from the pure science fiction setting the game had been envisioned as. Vogel had difficulties balancing gameplay with the powerful directed-energy weapons players would expect to use in a science fiction game. Sales exceeded the developer's expectations, despite fears that the departure from Spiderweb's Avernum series would deter players. Geneforge received a positive reception from reviewers, despite the quality of the graphics being rated as poor and the game containing one piece of music, the title theme. The plot and setting were praised by reviewers for uniqueness and detail.

Gameplay
Players create a character and travel around Sucia Island, a location Barred to the members of the player character's sect. Whilst searching for a way off the island, the game's ultimate goal, players can form alliances with the island's inhabitants and complete quests through combat or other means. Geneforge is played in 45° axonometric perspective, movement through the game's environs is real-time but switches to turn-based combat in the game's playing field. The game world is divided up into 77 areas accessible through a world map. The first two areas serve as the game's tutorial; introducing players to navigation, controls and shaping creations. Clearing areas by defeating guardians or successfully traversing the terrain allows players to bypass those areas via the world map, reducing travelling time. The game has an always-visible auto-map, which begins each area completely darkened, and is revealed as the player explores. As the player's party performs tasks or defeats enemies they receive experience, leading to increased levels and additional skill points. The player character's skill points can be used to increase their statistics or to improve their aptitude in one of the fifteen available skills. Canisters which increase skills or add new abilities are scattered throughout the game.

Before starting the game, players choose from three basic character classes, each of which has a particular playing style. Guardians are fighters who excel in standard combat skills, especially hand-to-hand fighting. They are capable of shaping creations, but have little affinity for magic. Agents excel in spell casting and are capable of hand-to-hand combat, but have poor shaping skills. The Shaper is a summoner, capable of creating living creatures by using their own life essence. Shapers rely on their creations for protection. Every character class is referred to as "Shaper" in-game. Most objectives in the game must be completed via combat or diplomacy, but players can also use subterfuge to pass obstacles. All three character classes can use different methods, depending on which skills they are adept in. Some areas are difficult to pass, and some tasks are difficult to complete, unless the player character is a certain class. Each character class has a different combat style, the combat skills they are associated with cost fewer skill points to increase.

Essence is used for both creating creatures and casting spells; the number, type and strength of creations is limited by the player's essence capacity. For instance, if a character with 70 maximum essence summons a creature which costs 20 essence, their maximum essence is reduced to 50 until the creation is destroyed, either through combat or being absorbed by the Shaper to regain essence. A total of 18 different creations are featured in the game, with larger and more powerful creatures costing more essence to create. The types and strengths of creations can be altered depending on the player's combat style. Creations accompanying the player receive a percentage of the experience points received for completing quests or defeating foes, levelling up and receiving skill points in the same manner as the player character. These skill points can be spent to increase creations' statistics, but every statistic increase costs more essence and reduces the amount of essence available to summon other creations or cast spells. Essence and health are regained from Shaper-designed pools or by entering a friendly town.

Combat is turn-based, with each character in the player's party receiving action points at the beginning of the player's turn. The number received is dependent on the items the player character has equipped and the skills the character or creations possess. Each action uses a specific number of points, for example, moving one square takes a single point and attacks or spells take five. Attacking or spellcasting with fewer than ten action points immediately ends the character's turn, otherwise a character can continue to act until they run out of points. Most enemies will attack the player on sight, retreating in terror if they reach a certain threshold of damage without being killed. Other specialized behaviors are also present, including creatures which call for help, or creatures which act as sentries and retreat to an ambush location when threatened. Creations made by the player character can also be controlled by a similar artificial intelligence, or the player can invest more essence in the creation's intelligence and control them manually.

Geneforge's dialogue is delivered through on-screen text. Encounters with intelligent creations or humans result in the player being given a series of pre-determined questions or responses. Conversation options and the outcome of those conversations change according to the player's previous interactions. as well as which quests have been completed; which items the player has; which group the player belongs to and the player's leadership skill. The player can collect items from defeated enemies and the game environments to improve their own equipment. Non-player characters can trade with the player, buying most items regardless of type. The shopkeeper has a fixed amount of gold at the start of the game which does not replenish itself. It is possible for the player to drain all shopkeepers of their gold reserves, making it impossible to sell further items.

Plot

The player begins as an initiate of a powerful sect of magicians, the Shapers. Members of the sect create living beings from the magical essence within themselves. Apprentices are sent to academies to learn the art of shaping and the player's character has been accepted to do so. The player departs on a voyage to the academy aboard a specially modified Drayk, a dragon-like Shaper Creation. During the journey, the Shaper passes a group of islands, one of which is recognized as the Barred Sucia Island. Locations Barred by the Shapers are closed to both the sect and outsiders alike, meaning a catastrophe has occurred or something very valuable is located there. As the Shaper examines Sucia, lost in thought, the craft is attacked and mortally wounded by an unidentified sailing ship. After igniting the vessel's sails with a fireball, the craft deposits the Shaper on an abandoned dockside before dying. The player is now stranded on Sucia Island and must find a way to leave.

Exploration of the docks reveals a strange canister filled with swirling liquid. Thinking the canister contains healing or energizing properties, the Shaper breaks the seal and absorbs the contents. Instead the contents absorb into the Shaper's body, strengthening and changing it. The changes become visibly apparent, the player character's skin smoothens and glows slightly. The canisters also affect the user's mental state, causing a more violent and arrogant temperament.

Serviles remain on the island, having been abandoned when the island was Barred. They are intelligent creations of Shapers, designed to serve them without question or hesitation. These Serviles have had no contact with Shapers for two centuries, and have separated into three groups with differing philosophies regarding their creators. The Obeyers are still faithful to the Shapers, the Awakened believe that they should be treated as equals. The Takers have rejected Shapers completely and view the sect as oppressors to be fought.

After encountering the three servile groups, the player begins to learn of a group of foreigners known as Sholai, explorers who have been shipwrecked on the island. It was the Sholai, led by a man named Trajkov, who attacked the player with their last remaining ship. Trajkov controls a device called the Geneforge, created by the Shapers, which can rewrite the user's DNA and make them incredibly powerful. This is the cause of the island's Barred status, the device was deemed too dangerous in the wrong hands. Trajkov and his followers have allied themselves with the Takers, absorbing the contents of canisters and trying to claim Shaper powers as their own. The group have been unable to activate the Geneforge itself due to a Shaper being needed to activate the device. A Shaper named Goettsch was kidnapped for this purpose, in the same manner as the player-character. Goettsch fled and stole the shaping gloves needed to safely use the Geneforge, causing Trajkov to attempt to kidnap the player as a replacement. During these events, some Sholai have escaped from their increasingly violent and unpredictable leader.

The player is free to join any one of the servile groups and share common goals, or remain unaligned. Geneforge can be completed without joining any group. Trajkov can be killed through combat or tricked into killing himself by using the Geneforge. He can also be aided in activating the device, if the player steals the shaper gloves from Goettsch. Goettsch offers the player fake shaper gauntlets, which do not protect Trajkov from the Geneforge's energy should he be convinced they are genuine shaping gloves. The player can complete the game by using the last boat on Sucia Island. The small vessel is moored in a guarded dock on the far side of the island. Finishing the game unlocks one of more than a dozen game endings, dependent on the player's actions during the game.

Development
Work on Geneforge began during the development of Avernum 2, initially little information was revealed. In an interview published by RPGDot Vogel compared the game's movement system to Fallout and revealed that a new game engine was being implemented. The project had initially been intended as pure science fiction but this was soon abandoned in favor of a mixed fantasy and science fiction setting. In an interview published on website RPG Codex, Vogel stated this was due difficulties maintaining game balance with futuristic weaponry which "should be devastating". He added: "I found it to be too difficult to model the weapons in a way that simultaneously felt sensible and maintained balance".

Geneforge stemmed from the idea of creating a horde of creatures and the ability to care for those creatures or send them to their deaths. The choice was to be made by the player. From this point, Vogel considered who would be able to gain such powers, how they would control them and how these creatures would be treated. The game was developed with the intention of giving players choices; which factions to side with, how non-Shaper human outsiders are treated and whether to pursue goals through combat or diplomacy. Unlike most role-playing games, Geneforge was designed so that it would be possible to complete the game without using violence. Vogel cited Baldur's Gate II: Shadows of Amn, Planescape: Torment, Deus Ex and EverQuest as influences.

The game marked a departure from the Avernum series and its predecessor the Exile series, Vogel expressed a need to work on other projects: "Every few years, I need to do something cool and weird. It keeps me interested". He also added that the differences in Geneforge meant the game might struggle to find an audience, but the sales exceeded his expectations.

Reception

Geneforge received positive reviews, the game's story and lack of bugs received praise in particular. InsideMacGames' Christopher Morin suggested that players interested in a "strong storyline and a unique take on magic" would be impressed, but not those who sought high quality graphics and sound. The game's setting has been described as unique and fresh, the level of detail in Geneforge's fictional world was praised by reviewers. Jeff Green of Computer Gaming World praised the game for its "story and gameplay" as something that high-budget games often lack.

The quality of the game's graphics was rated poorly by most reviewers, reviewers noted that the overall quality of the game made up for this deficiency. GameSpy's Carla Harker described the graphics as "...dated by about seven years" and the game as a "technological pariah", despite calling it one of the best role-playing games released in the past year. Green similarly described graphics as dated and something to put up with in favor of gameplay. Website Just RPG's Eric Arevalo described them as simplistic but noted the game's story and the ability to control "fascinating mutant creatures" made up for this. The Entertainment Depot's Nick Stewart differed, praising the graphics as "simplistic without being plain, lavish without being overdone" as well as the fluidity of character animation and detail of character designs.

The almost total lack of music, except for the title screen theme song, and complete lack of voice acting was noted by reviewers. This highlighted the game's sound effects and environmental sounds, such as weapons clashing and the background noise of towns. Nick Stewart found "a fairly decent variety of effects and noises scattered throughout", that they "added somewhat to the experience", but became irritated by the amount of hissing and popping in the environmental sounds after extended play. Carla Harker described the sound as "almost non-existent" and Eric Arevalo found that there weren't enough sound effects. RPGDot's Val Sucher noted that the music player Winamp could be played in the background, due to the game's small memory requirements.

Presently, a remaster titled "Geneforge 1- Mutagen" is in the making after successful kickstarter backing. This remaster will run on newer computers, and include new content.

References

External links

Geneforge main page

2001 video games
Fantasy video games
Indie games
Classic Mac OS games
Role-playing video games
Spiderweb Software games
Video games developed in the United States
Video games with gender-selectable protagonists
Video games with isometric graphics
Windows games
Single-player video games

Geneforge (video game)


Brun hornnæb (Anorrhinus tickelli) er en næsehornsfugl, der lever i det østlige Burma og i det vestlige Thailand.

Noter
  Avibase - the world bird database

Næsehornsfugle
Fugle fra Sydøstasien

Brun hornnæb


الإسلام هو الدين الأكثر انتشارًا في البوسنة والهرسك. وصل الإسلام إلى السكان المحليين في القرنين الخامس عشر والسادس عشر بعد الفتح العثماني للبوسنة والهرسك. يشكل المسلمون 51٪ من سكان البوسنة، ويشير تقدير آخر أجراه PEW Research إلى أن 52٪ من السكان مسلمون و35٪ أرثوذكس و8٪ كاثوليك فقط.

على الرغم من أنهم تقليديًا سُنة يتبعون المذهب الحنفي، فقد وجد استطلاع عام 2012 أن 54٪ من مسلمي البوسنة والهرسك يعتبرون أنفسهم مسلمين فقط، بينما قال 38٪ إنهم مسلمون سنّة.  هناك أيضًا مجتمع صوفي صغير يوجد في وسط البوسنة، ومجتمع مسلم شيعي صغير في البوسنة.

يضمن دستور البوسنة والهرسك على حرية الدين والتي يلتزم بها بشكل عام في جميع أنحاء البلاد.

التاريخ

الفترة العثمانية

وصل الإسلام لأول مرة إلى البلقان بشكل كبير نطاق واسع في منتصف وأواخر القرن الخامس عشر من قبل العثمانيين الذين سيطروا على معظم البوسنة في عام 1463 وسيطروا على الهرسك في ثمانينيات القرن التاسع عشر. على مدى القرن التالي أسلم العديد من البوسنيين - المكونين من المسيحيين الأصليين والقبائل السلافية التي كانت تعيش في المملكة البوسنية- تحت الحكم العثماني. بحلول أوائل القرن السابع عشر، كان ما يقرب من ثلثي سكان البوسنة مسلمين. ظلت البوسنة والهرسك مقاطعة في الإمبراطورية العثمانية وحصلت على حكم ذاتي بعد انتفاضة البوسنة في عام 1831.

الفترة النمساوية المجرية

أصبحت البوسنة والهرسك تحت سيطرة النمسا والمجر بعد مؤتمر برلين عام 1878. ضمت النمسا والمجر المنطقة رسميًا في عام 1908. على عكس ما حدث في إسبانيا من محاكم التفتيش، لم تبذل السلطات النمساوية المجرية أي محاولة لتحويل مواطني هذه الأراضي المكتسبة حديثًا لأن دستور ديسمبر يضمن حرية الدين، وهكذا ظلت البوسنة والهرسك مسلمة.

فترة ما بعد الحرب
تضرر ما يصل إلى أكثر من 4000 مبنى مختلف للضرر أو تدمر في حرب البوسنة خلال التسعينيات، وأعيد بناء العديد من المساجد بمساعدة أموال من السعودية ودول أخرى من الشرق الأوسط والأقصى.

مارس مسلمو البوسنة تاريخيًا شكلاً من أشكال الإسلام المتأثر بالصوفية. لكن منذ حرب البوسنة بقي بعض المجاهدين من الشرق الأوسط الذي قاتلوا إلى جانب الجيش البوسني لبعض الوقت وحاولوا نشر الدعوة الوهابية بين السكان المحليين ونجحوا بشكل محدود مع نجاح محدود للغاية.

على الرغم من أن هذه المجتمعات كانت صغيرة نسبيًا وسلمية ومقتصرة على عدد معين من القرى حول وسط وشمال البوسنة، فقد سيس القضية بشكل كبير القوميين والمسؤولين المحليين، وكذلك المسؤولين والدبلوماسيين من دول مثل كرواتيا وجمهورية التشيك وصربيا. ورد على هذه الأكاذيب دراجان ميكتيتش وزير أمن البوسنة والهرسك في ذلك الوقت، وحذر من إمكانية حدوث المزيد من التسييس الخطير وحتى أعمال العنف مع تهدف إلى تصنيف المسلمين البوسنيين بالمتطرفين.

التركيبة السكانية

المعرض

مراجع

وصلات خارجية

 بوابة البوسنة والهرسك باللغة العربية

الإسلام حسب البلد

الإسلام في البوسنة والهرسك


Første russiske antarktisekspedition (russisk: Первая русская антарктическая экспедицици) var en sejlads foretaget af Fabian Gottlieb von Bellingshausen og Mikhail Lazarev fra 1819 til 1821 til det sydlige ocean for at bevise hypotesen om et sjette kontinent - Antarktis.

Baggrund

I 1774 nåede James Cook under sin anden rejse 71 ° 10 'sydlig bredde, men det var ikke muligt at gå videre på grund af fast pakis. Cook konkluderede, at Antarktis enten var helt utilgængeligt for ethvert skib eller slet ikke eksisterede.

Den 12. april [O.S. 31 marts] 1819 skrev Krusenstern et brev om nødvendigheden af polarhavforskning til den russiske søfartsminister Marquis de Traversay. I dette brev foreslog Krusenstern to ekspeditioner med to skibe i hver, en til Nordpolen og en anden til Sydpolen. Og han mente, at ekspeditionen til Sydpolen var vigtigst: "Denne ekspedition skal udover sit hovedmål at udforske sydpolens lande kontrollere alle forkerte oplysninger om den sydlige halvdel af Stillehavet og udvide vores viden om dette, så at det kunne anerkendes som den endelige rejse til dette hav" (russisk: Сия экспедиция, кроме главной её цели - изведать страны Южного полюса, должна особенно иметь в предмете поверить все неверное в южной половине Великого океана и пополнить все находящиеся в оной недостатки, дабы она могла признана быть, так сказать, заключительным путешествием в сем море).

Forberedelser

Krusenstern foreslog at udnævne kaptajn af 2. klasse Vasilij Golovnin som ekspeditionsleder, men Golovnin var på sin egen rundrejse på denne tid. Så blev Fabian Gottlieb von Bellingshausen (fregatkaptajn i Sortehavet) foreslået i stedet for ham. Men ministeriet havde udset Makar Ratmanov som leder af den første ekspedition. Imidlertid led Ratmanov, på vej fra Spanien, skibbrud i nærheden af Skagen og opholdt sig i København. Således blev Bellingshausen alligevel leder af Antarktis-ekspeditionen.

To krigsslupper blev brugt til ekspeditionen, "Mirny" og "Vostok". "Mirny" blev bygget efter planer fra to russiske ingeniører, Kolodkin (Russisk: Колодкин) og Kurepanov (Курепанов), og blev yderligere forstærket af Mikhail Lazarev.

"Vostok" blev bygget af britiske ingeniører, og på trods af Lazarevs bestræbelser var "Vostok" ikke så god til den antarktiske rejse som "Mirny". Skroget var for svagt til sejlads i polaris, og det måtte repareres og forstærkes flere gange under ekspeditionen. Mod slutningen af ekspeditionen var tilstanden for "Vostok" så slem, at Bellingshausen besluttede at indstille ekspeditionen og vende hjem en måned tidligere.

Både Bellingshausen og Lazarev klagede over valget af skibe, der havde medtaget to helt forskellige typer af fartøjer med forskellige maksimale hastigheder. Bellingshausen skrev: "enhver søofficer så uoverensstemmelsen mellem hastighederne for "Mirny" og "Vostok", og derfor, hvilke trængsler dette måtte medføre og hvor langsomt vi ville have været som følge heraf."

Sejlads til Sydhavet

Den 16. juli [O.S. 4. juli] 1819 forlod ekspeditionen Kronstadt og den 14. november [O.S. 2. november] 1819 de nåede Rio de Janeiro. Fra Rio gik de mod syd og derefter omkring sydkysten af Sydgeorgien, der var blevet opdaget af James Cook. Fra denne ø gik ekspeditionen mod øst til det såkaldte Sandwich Land. Men dette land viste sig at være en arkipelag og blev omdøbt til South Sandwich Islands (Sydlige Sandwich-øer). Nogle af øerne i dette øhav, der blev opdaget af den første russiske antarktiske, blev navngivet efter ekspeditionsmedlemmer: Leskov Island efter løjtnant Arkady Leskov, Zavodovski Island efter løjtnantkommandør Ivan Zavadovsky og Torson Island efter Konstantin Torson. [6] Gruppen bestående af disse tre øer blev navngivet Traversay Islands, efter flådeminister Marquis de Traversay.

Udforskning af Antarktis

Den 28. januar [O.S. 16 januar] 1820 opdagede ekspedition Antarktis, da man nærmede sig den på 69 ° 21 '28 "syd og 2 ° 14' 50" vest [7] (nu på Bellingshausen Ice Shelf nær Kronprinsesse Märtha Kyst). Den 2. februar [O.S. 21. januar] så ekspeditionsmedlemmer kystlinjen anden gang, og den 17-18 (5-6) februar kom skibene tæt på kysten i iskontinentet. Derefter gik ekspeditionen under Antarktis' vinter videre til Stillehavet og opdagede flere nye øer.

I januar 1821 rundede ekspeditionen Antarktis ved den vestlige halvkugle og gjorde flere geografiske opdagelser. De opdagede Peter I's Ø (men kunne ikke gå i land på øen på grund af isen) og Alexander Island. Derefter nåede ekspeditionen Sydshetlandsøerne, som for nylig var blevet opdaget af engelsk kaptajn William Smith og kortlagt det og gik der efter mod nordøst. Også den første russiske antarktisekspedition opdagede de Tre Brødreøer (nu Espland og O'Brien), Rozhnov Island (nu Gibbs Island), Mikhailov Island (nu Cornwallis Island), Mordvinov Island (Elephant Island) og Shishkov Island (nu Clarence Island).

Hjemrejsen
Fra Sydshetlandsøerne tog ekspeditionen til Rio de Janeiro, og fra Rio rejste de gennem Atlanterhavet til Europa.

Efter en 751-dages rejse vendte "Vostok" og "Mirny" den 5. august [O.S. 24. juli] 1821 tilbage til Kronstadt, hvor kejser Alexander I modtog skibet.

Resultater

Ekspeditionens vigtigste resultat var opdagelsen af det sjette kontinent, Antarktis og opdagelsen og kortlæggelsen af 29 øer. Ekspeditionen indsamlede en unik samling af videnskabeligt materiale (den er opbevaret på Kazan Universitet) og fremragende billeder af Antarktis' landskaber og dyreliv.

Noter

Litteratur
 Шокальский Ю. М. Столетие со времени отправления русской антарктической экспедиции под командою Ф. Беллинсгаузена и М. Лазарева 4 июля 1819 г. из Кронштадта // Изв. РГО. 1928. Т. 60. Вып. 2. С. 175—212.

Polarekspeditioner

Første russiske antarktisekspedition 1819-21


أغريبينا الكبرى أو جوليا فيبسانيا أغريبينا (14 ق.م. - 33م) هي أبرز حفيدة للإمبراطور الروماني أوغسطوس (إذ كان والد أمها). والد أغريبينا الكبرى هو القائد الشهير وحليف أوغسطوس، القائد ماركوس فيبسانيوس أغريبا الذي قاد القتال في معركة أكتيوم الشهيرة ضد أنطونيوس وكليوباترا وانتصر فيها. أغريبينا الكبرى هي أم الإمبراطور كاليغولا وأيضاً أم أغريبينا الصغرى التي كانت بدورها أما ً للإمبراطور نيرون.

تزوجت أغريبينا الكبرى من السياسي والعسكري جرمانيكوس - شقيق الإمبراطور كلوديوس. وقد اشتهرت أغريبينا الكبرى بنُبلها وشجاعتها، وقد رافقت زوجها في حملاته على ألمانيا والشرق، كما لعبت دورا ًهاماً في سياسات البلاد. وبذلك مثّلت أغريبينا الكبرى سابقة ً للنساء الأروستقراطيات في الإمبراطورية الرومانية، فقد كان لها أثرها في السياسة والسلطة في الإمبراطورية. فقلّدتها من بعدها الكثير من النساء الأروستقراطيات الرومانيات اللاتي حظين بسلطات ونفوذ لم يعرفنه قبل ذلك.

عام 29م أمر الإمبراطور تيبريوس بنفي أغريبينا الكبرى من روما. وتعرضت للجلد في سجنها،ولم يطل بها الأمد بعد ذلك، إذا ماتت جوعاً (وربما تجويعا ً عام 33م). وعام 37م مات الإمبراطور تيبريوس وخلفه ابنها الإمبراطور كاليغولا.

مقالات ذات صلة
نساء الحضارة الرومية

مراجع

نساء رومانيات من القرن 1
رومان في القرن 1
رومان في القرن 1 ق م
رومانيات قديمات في الحرب
سلالة جوليو كلاوديان الحاكمة
مواليد 14 ق م
مواليد في أثينا
وفيات 33
وفيات بسبب الجوع
أولاد ماركوس فيبسانيوس أغريبا
جرمانيكوس
رومانيات في القرن 1
رومانيات في القرن 1 ق م

أغريبينا الكبرى


La bataille d'Ivankiv est un engagement militaire entre la fédération de Russie et l'Ukraine s'étant déroulé du 25 au 27 février 2022, dans le cadre de l'invasion russe de l'Ukraine de 2022.

Contexte

Ivankiv est une commune urbaine dans l'Oblast de Kiev en Ukraine, située sur la rive gauche de la rivière Teteriv. Elle compte  habitants en 2021 et est le centre administratif du raion d'Ivankiv.

Linvasion de l'Ukraine par la Russie de 2022, est une opération militaire déclenchée le , sur ordre du président russe Vladimir Poutine. La campagne militaire, dans le cadre du conflit russo-ukrainien en cours depuis 2013, émerge d'une montée progressive des tensions débutée en 2021.

Les forces armées russes font une incursion dans la région du Donbass, dans l'est de l'Ukraine, le , avant une invasion aérienne, maritime et terrestre de l'ensemble du territoire ukrainien le . La Russie lance alors trois offensives sur le territoire ukrainien : l'offensive de Kherson, depuis le sud, l'offensive de l'Est, et l'offensive de Kiev, depuis le nord.

Bataille
L'armée russe lance l'offensive de Kiev en pénétrant le territoire de l'Ukraine depuis la Biélorussie. Elle remporte en quelques heures la bataille de Tchernobyl, qui lui permet de prendre le contrôle de la centrale nucléaire de Tchernobyl. Elle poursuit ensuite sa percée vers le sud dans l'oblast de Kiev, dans l'objectif de conquérir rapidement la capitale ukrainienne, et atteint rapidement de la ville d'Ivankiv, qui est située sur la route la plus directe.

Dans la matinée du 25 février, les forces ukrainiennes ont détruit le pont d'Ivankiv traversant la rivière Teteriv, stoppant l'avancée d'une division de chars russes se dirigeant vers Kiev. Les troupes d'assaut aéroportées ukrainiennes ont engagé des soldats russes à Ivankiv et dans la ville voisine de Dymer.

Les forces russes ont réussi à traverser Ivankiv et capturent l'aéroport stratégique d'Antonov après une opération d'envergure. L'aéroport est situé à seulement 20 kilomètres au nord-ouest de Kiev.

Le musée d'histoire locale d'Ivankiv est détruit par les flammes ; la nouvelle est rendue publique le . Il abritait notamment environ 25 œuvres de l'artiste peintre Maria Primatchenko, dont la perte probable suscite l'indignation des milieux muséaux. Le Comité national des États-Unis du Conseil international des musées affirme que le musée a été volontairement incendié par l'occupant russe.

Le matin du 27 février, un convoi de véhicules militaires russes de plus de  de long est repéré sur des images satellites se dirigeant vers Ivankiv. Le 28 février, le convoi s'étale sur environ . La prise d'Ivankiv par les forces russes est confirmée le 2 mars.

La situation militaire semble se stabiliser à Ivankiv, alors que l'offensive de Kiev se poursuit mais est fortement entravée par la résistance ukrainienne. Dans la semaine du , la Russie semble regrouper ses forces pour achever l'enveloppement de Kiev et livrer l'assaut de la bataille de Kiev, mais l'état de ses forces est incertain. Aucune activité offensive n'est signalée à Ivankiv en date du .

Notes et références

Ivankiv
2022 en Ukraine
Février 2022
Oblast de Kiev

Bataille d'Ivankiv


{{Infocaseta Conflict militar
| conflict = Operațiunea Berlin
| parte_a = Bătăliei Atlanticului din timpul celui de-al Doilea Război Mondial
| imagine =
| descriere =
| dată = ianuarie – martie 1941
| loc = Oceanul Atlantic
| rezultat = 22 de vase aliate scufundate sau capturate
| casus =
| teritorii =
| combatant1 =aliații
| combatant2 =

| combatant3 =
| combatant4 =
| conducător1 =
| conducător2 =  Günther Lütjens
| conducător3 =
| conducător4 =
| forța1 = vase comerciale aliate
| forța2 = cuirasatele Scharnhorst și Gneisenau | forța3 =
| forța4 =
| victime1 =
| victime2 =
| victime3 =
| victime4 =
| note =
}}

Operațiunea Berlin a fost un raid naval executat de cuirasatele germane Scharnhorst și Gneisenau împotriva convoaielor comerciale aliate în perioada ianuarie – martie 1941. Comandantul operațiunii a fost amiralul Günther Lütjens, care avea să fie numit ulterior la comanda raidului naval Rheinübung executat de  cuirasatul  Bismarck și crucișătorul Prinz Eugen

Operațiunea programată inițial pentru decembrie 1940 a fost amânată până pe 22 ianuarie 1941, când cuirasatele au plecat în misiune din portul Kiel. Vasele germane au fost reperate în timpul deplasării prin strâmtorile Danemarcei și Amiralitatea britanică a conceput un plan pentru neutralizarea lor. Amiralul John Tovey a pornit în căutarea Gneisenau și Scharnhorst în fruntea unei forțe puternice (trei cuirasate, opt crucișătoare și unsprezece distrugătoare). Obiectivul britanicilor era să intercepteze vasele germane la trecerea printre Islanda și Insulele Feroe. În schimb, Lütjens și-a condus flotila în Oceanul Atlantic, evitând forța britanică, și s-a poziționat astfel încât să intercepteze convoaiele dintre Canada și Regatul Unit.

Germanii au reperat convoiul HX-106, dar nu au atacat când au reperat cuirasatul de escortă Ramillies. Amiralul Lütjens avea ordine să evite lupta cu vasele de război inamice. Germanii au fost norocoși pentru că britanicii nu au reușit în schimb să identifice corect poziția celor cuirasatelor Scharnhorst șî Gneisenau.

După ce au realimentat cu combustibil, flotila germană a ratat interceptarea convoiului HX-111, dar a dat accidental peste un convoi de vase goale, care se reîntorcea în SUA. În timpul unui atac care a durat 12 ore, germanii au scufundat cinci vase, dar americanii au dat alarma. Cele două cuirasate s-au mutat după aceasta spre sud de Insulele Azore, pentru interceptarea convoaielor care transportau mărfuri din Africa de Vest spre Regatul Unit.

Un nou convoi a fost reperat dar, germanii au renunțat să îl atace datorită prezenței cuirasatului HMS Malaya. În schimb, Scharnhorst și Gneisenau s-au retras și s-au mulțumit să dirijeze atacurile submarinelor.

După acest episod, vasele germane s-au mutat din nou în Atlanticul de vest și au reușit să scufunde un cargou. A urmat atacarea unui convoi neescortat. Germanii au scufundat sau capturat 16 vase comerciale. Unul dintre aceste vase, cargoul Chilean Reefer, a pus probleme importante atacatorilor. Nu doar că a reușit să comunice poziția precisă a atacatorilor, dar a și deschis focul împotriva Gneisenau cu tunul de mic calibru de la bord. Amiralul Lütjens, a decis în aceste condiții să își retragă vasele și să scufunde cargoul de la o distanță sigură. În acest timp, în zonă a apărut cuirasatul HMS Rodney, care se pare că a răspuns la apelul radio al Chilean Reefer, iar flotila germană s-a îndepărtat în mare grabă.

Navele germane au primit în cele din urmă ordinul să revină în portul Brest. Flotila germană a luat contact cu escorta aeriană pe 21 martie, iar a doua zi a ancorat în port.
 Scharnhorst și Gneisenau au navigat cam 18.000 mile timp de 60 de zile și au distrus sau capturat 22 de vase. Misiunea lor a fost sprijinită de vasele de aprovizionare și tancurile petroliere Uckermark, Ermland, Schlettstadt, Friedrich Breme și Hamburg''.

Resurse internet
 Scharnhorst: the history: Operation Berlin
Berlin
Berlin
Berlin

Operațiunea Berlin (Atlantic)


Freddy Pepelnjak, né le  à Lens est un joueur français de rugby à XV, ayant évolué au poste de deuxième ligne et de troisième ligne centre.
Il est le frère de Willy.

Biographie
Freddy Pepelnjak débute en équipe première du FCG lors de la saison 1977-78.
Le club grenoblois est en groupe B, une deuxième division qui ne veut pas dire son nom.

Bon preneur de balle en touche, il permet aux Isérois de remonter en 1979 et de revenir au sommet de la hiérarchie nationale terminant 1 de la saison régulière (sur les 40 clubs engagés) en 1981 et second les deux années suivantes sans pour autant confirmer en phases finales.

Fin 1981, il est sélectionné avec l'équipe des Alpes qui au stade Charles-Berty de Grenoble réussira l'exploit de battre les All Blacks qui essuieront là leur seule défaite (16-18) de toute leur tournée européenne.

Il joue au total onze saisons au FC Grenoble, jouant notamment deux finales du Challenge Yves du Manoir, une première en 1986, perdu 22-15 contre l'AS Montferrand puis une seconde en 1987 gagné 26-7 contre le SU Agen.
Il met un terme à sa carrière une saison plus tard.

Palmarès
 Championnat de France de première division :
 Demi-finaliste (1) : 1982
 Challenge Yves du Manoir :
 Vainqueur (1) : 1987
 Finaliste (1) : 1986
  Coupe de France :
 Demi-finaliste (2) : 1985 et 1986

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Joueur français de rugby à XV
Joueur du FC Grenoble
Troisième ligne centre (rugby à XV)
Deuxième ligne (rugby à XV)
Naissance en juin 1957
Naissance à Lens (Pas-de-Calais)

Freddy Pepelnjak


Podne namaz,  jedan je od pet propisanih dnevnih namaza u islamu. Spada u obvezne (farz) namaze. Svaki je punoljetni (u islamu se pod punoljetnošću podrazumijeva pubertet) muslimanski vjernik obvezan svaki dan, stalno, redovno i na vrijeme ispunjavati. Na hrvatskom jeziku se za ispunjavanje te obveze koristi riječ "klanjanje". Jedan od uvjeta za klanjanje namaza jeste klanjanje namaza u točno određeno vrijeme. Podne namaz počinje nakon izlaska Sunca sa sredine neba i traje do ikindije. Početak mu se oglašava ezanom, pozivom mujezina s minareta džamije.

Praktične dužnosti islama
Namaz (islam)

Podne-namaz