The Lada Оkа (VAZ-1111, SeAZ-1111, КаmАZ-1111, Astro 11301) () is a city car designed in the Soviet Union in the later part of the seventies by AvtoVAZ. It entered production in 1988 powered by a  SOHC two-cylinder engine. While developed at AutoVAZ by a team led by Yuri Kuteev, no production models were built there. Instead, manufacturing was outsourced to SeAZ factory in Serpukhov and ZMA in Naberezhnye Chelny (then owned by Kamaz and now owned by SeverstalAvto). Massive plans were in place for a new plant in Yelabuga, but these failed to materialize. The car was also produced in Azerbaijan by the Gyandzha Auto Plant. The name comes from the Oka River in Russia upon which Serpukhov is situated.

History

This affordable, lightweight and simple automobile replaced the air-cooled, rear-engined ZAZ Zaporozhets 966-968 series models as "the people's car". SeAZ factory specialized in building purpose-built vehicles for handicapped drivers and by the 1970s their offering was the S-3D, a spartan, boxy two-seat sedan powered by a motorcycle engine. Despite being noisy and smoky, the S-3D was, nevertheless, very popular with mobility-challenged drivers many of whom were World War II veterans and, being such, received their vehicles free of charge. When engineers in Serpukhov under factory manager Alexander Popov (who told Minavtoprom (the automotive ministry) SeAZ needed a new product) conceived the Oka, they turned to their VAZ colleagues for help. The project was approved in 1983. Prior to the Oka, VAZ designers had been working on a number of microcars, including a similar-looking variant of the VAZ-1101 offered by the designer Yuri Danilov in 1971, but those models did not go into production.

The tiny car was to be a replacement for the S-3D, and, like its predecessor, featured a simple motorcycle engine. Andrei Rozov, one of lead engine designers at VAZ, proposed a new three-cylinder engine, but, due to time constraints, that engine was not developed, and the decision was made to employ a two-cylinder variant of the VAZ-2108 four-cylinder engine by essentially chopping the latter in half. It was 1983, and the first Soviet front-wheel drive automobile, the 2108, was ready to hit the market. The Oka quickly became the next "people's car" project, a vehicle that "every factory engineer can afford".

The inspiration for Yuri Vereschagin, the VAZ exterior designer who penned the Oka, came from Japanese kei cars, such as the Daihatsu Cuore, which in turn, and along with the similar-looking Fiat Uno and the Fiat Panda, resembled the styling of the iconic French supermini Renault 5; the inspiration, however, was limited only to the size and overall proportions, and the car was different in design. The Soviet Ministry preferred the Oka over other three-door microcars designed by SeAZ and NAMI, as well as over a different, futuristic variant of the new car proposed by Vereschagin in 1984. Tightly restricted by project specifications, he did his work believing that his creation had little chance of seeing production.

In the event, however, he was proven wrong, as the Oka's overall acceptable operating characteristics and low price resulted in some 700,000 examples rolling off the assembly line over a period of nearly two decades. During test drives on roads and in the Caucasus Mountains, the car proved to have good handling, roadholding and, surprisingly for a vehicle of its size, excellent off-road capabilities.

At the 1989 Moscow International Motor Show, VAZ exhibited a battery-electric version known as the VAZ-111E. The car was produced on a special-order basis until 1998. The 120 V worth of batteries were stored in the engine bay, beneath the seats and in the cargo bay, giving the car a range of approximately 100 km.

In 2002 the car was awarded zero stars out of a possible four by the Russian ARCAP safety assessment program; the version built in the ZMA factory was found to be marginally safer than the one built by SeAZ.

As of 2006, there were four versions of Oka distributed: basic VAZ-11113 Oka made by either ZMA (Naberezhnye Chelny) or SeAZ factory (33 hp,  max, 3.2 litres per 100 km), "custom" VAZ-11301 Astro (49 hp) and VAZ-11113-27 Toyma - a light delivery vehicle with a cargo compartment instead of two rear seats.

Series production of the Oka ended in Russia in 2008, when SeAZ built the last batch of Okas with Chinese EURO-2 engines.

In the summer of 2023, the Russian government started talking about a possible revival of the brand.

Versions
 VAZ-1111 - basic model powered by a 650cc 2-cylinder engine. Produced between 1988-1996;
 VAZ-1111e - an experimental model with electric drive [2]. See also Rapan.
 SeAZ-1111-01 - a special version based on VAZ-1111 for disabled people without both legs;
 SeAZ-1111-02 - a special version based on VAZ-1111 for the disabled with one leg;
 SeAZ-1111-03 - a special version based on VAZ-1111 for the disabled with one leg and one arm;
 VAZ-11113 (LADA OKA) - a version powered by a larger 750cc 2-cylinder VAZ-11113 engine. Produced in 1996-2007. In 2000, "Auto Exotica 2000" demonstrated a version with 2-door "notchback" sedan with a separate trunk;
 SeAZ-11113-01 - a special version based on VAZ-11113 for disabled people without both legs. In 2000, an "Oka Prestige" prototype based on this version was shown with a soft canvas top on the left side of the roof and a swiveling driver's seat;
 SeAZ-11113-02 - a special version based on VAZ-11113 for the disabled with one leg;
 SeAZ-11113-03 - a special version based on VAZ-11113 for the disabled with one leg and one arm;
 SeAZ-11116 - a version powered by a Chinese-made 1000cc TJ FAW three-cylinder fuel-injected engine. Produced in 2007-2008 at SeAZ;
 SeAZ-11116-01 - a special version based SeAZ-11116 for disabled people without both legs;
 SeAZ-11116-02 - a special version based SeAZ-11116 for the disabled with one leg;
 SeAZ "Oka Junior" - limited-production sports version of for novice racers. Equipped with a roll cage, a sports steering wheel and seats with four-point seat belts;
 SeAZ "Sport" - a "semi-pro" racing version with a roll cage, Sparco seats with four-point safety belts, hood pins, and a lighter interior;
 "Oka-Astro-11301" - a limited-production extended wheelbase version originally produced in 2002-2006 by a small outfit called "Astro-kar" (later "Kamsky car assembly plant"). It was powered by a Ukrainian-made 1100cc MeMZ 245.1 carburetor engine certified to Euro-0 standards. This design was largely handbuilt with available parts;
 "Astro-113011" - similar to "-Astro-11301", but with a fuel-injected 1100cc engine certified to Euro-2;

 VAZ-17013 "Toima" - a light delivery version based on the Kama "Oka". Equipped with a "sedan-delivery" body  with an increased rear overhang which increased the usable volume of the cargo compartment to 1.5 cubic meters. Load capacity was up to 250 kg (without passengers). This was also produced by "Astro-kar" (later "Kamsky car assembly plant") in small batches in 2000-2007. In addition to the basic retail delivery model "Toima" had the following specialized version of: "Police", "Ambulance" and "Social", with glazed superstructure and a different layout salons, all produced in very small numbers;
 VAZ-1301 "Gnome" - a prototype of a pickup based on the Kama "Oka" featuring a frame under the cargo bed and load capacity of up to 350 kg (without passengers). Not produced;
 SeAZ-11116-010-50 "Eye of Van" and SeAZ-11116-011-50 "Oka Pickup" - commercial versions based on the SeAZ-11116 with respectively a "cube-van" and pick-up bodies. Only a pilot batch produced in 2007;
 SeAZ-11116-010-52 "Oka Universal" - a commercial version with a hatchback body with windowless sides and a rear cargo compartment with an elevated roof. A few prototypes built in 2007.
 SeAZ-11116-60 - a commercial version with a stake body. A few prototypes built in 2007.
 TTM-1901 "Golden Eagle" - essentially a snowmobile with skis in the front and tracks in rear. Designed to transport personnel and tow skiers. Built to order by Nizhny Novgorod-based "Transport" outfit using Oka bodies.

Usage

Its road agility and acceleration rate (quite surprising for its appeal) prevented it from taking Zaporozhets' place in folklore (which takes its delight in the awkwardness and slow speed of the former).

Its small size and weight (635 kilograms), however, gave birth to a multitude of funny (and often true) stories involving several men carrying an Oka away from its parking place.

Special modifications for disabled people (missing one or both legs or one arm) were being distributed for free through the Soviet Union's (and later Russia's) social service system.

Like its brethren VW Beetle, it often attracts the sentiment of the owner, so various customised and tuned versions are often seen at local exotic car shows.

United States
As of 2019, an American company called Oka Auto USA owned by MIROX, and located in Las Vegas, Nevada, offered electrically powered Okas for the US neighborhood electric vehicle (NEV) market called the Oka NEV ZEV. To conform to NEV regulations, the electric Oka's speed is limited to 25 mph.

See also
List of modern production plug-in electric vehicles
 TM 1131 - a compact economy car developed by JSC "Mishka-Tula-Moscow" (Rus:Мишка-Тула-Москва)  a subsidiary of ZiL.

References

External links

 Oka production in Naberezhnye Chelny
 Oka production in Serpukhov
 Development of Oka: Interview with lead engineer & designer
 OKA 20 years - Autoreview.ru
  Oka club in St.Petersburg
  Oka experience exchange
 Oka Auto USA - US distributor of electric Oka's

1980s cars
1990s cars
2000s cars
Cars introduced in 1988
Cars powered by 2-cylinder engines
Cars of Russia
City cars
Front-wheel-drive vehicles
Hatchbacks
ARCAP superminis
Kamaz
Lada vehicles
Pickup trucks
Soviet automobiles
1111 Oka
Cars discontinued in 2008

Oka (automobile)


Vitor Garozi Linhares (Colatina, 2 de Janeiro de 1986) é um médico e político brasileiro, filiado ao partido Podemos (PODE), eleito para o cargo de Deputado Federal por Espírito Santo.

Biografia
Vitor é um médico que se candidatou pela primeira vez à prefeitura de vila velha, como vice-prefeito em 2020, sendo eleito na chapa de Arnaldinho Borgo.

Renunciou sua posição em 2022, para se candidatar à Deputado Federal, sendo eleito em 2022, com a votação de 53.483 (2,57%).

Referências
Nascidos em 1986
Naturais de Colatina
Deputados federais do Brasil pelo Espírito Santo
Membros do Podemos (Brasil)

Membros do Solidariedade (partido político)

Doutor Victor


Leggiuno (Varesino Dialekt Leggiün ) ist eine italienische Gemeinde (comune) in der Provinz Varese in der Region Lombardei.

Geographie
Die Gemeinde liegt etwa 18 Kilometer westnordwestlich von Varese; der Lago Maggiore trennt sie von der Provinz Verbano-Cusio-Ossola. Die Gemeinde Leggiuno liegt am Ostufer des Lago Maggiore zwischen Laveno-Mombello im Norden und Monvalle im Süden. Das Dorf Leggiuno selbst liegt rund 2 km vom See entfernt, wenig westlich des Monte Sangiano (532 m ü. M.), der einen markanten Punkt im Dorf darstellt. Die Gemeinde bedeckt eine Fläche von 13,19 km². Leggiuno umfasst in insgesamt 19 Fraktionen (italienisch frazioni) untergliedert: Arolo, Ballarate, Baraggia, Bosco, Casa Motta, Campagna, Cellina, Cobbione, Ghirate, La Gesiola, Marzaro, Mirasole, Quicchio, Reno, Roncaccio, Rozzoni, Santa Caterina del Sasso, Santa Maria und Sasso Moro. Das Flüsschen Rio Ballarate durchquert das Gemeindegebiet vom Nordosten bis zu seiner Mündung in den Lago Maggiore bei der Fraktion Arolo im Süden der Gemeinde. Die Nachbargemeinden sind Belgirate (VB), Besozzo, Caravate, Laveno-Mombello, Monvalle, Sangiano und Stresa (VB).

Geschichte
Im Weiler Arolo brachten Archäologen 1964 einige Funde aus der Bronzezeit ans Licht. Unter diesen wurden insbesondere eine Brosche, ein Speer, ein Armband, ein Bronzedrehmoment und sogar der Stachel einer Stange gefunden, dank derer man davon ausgehen konnte, dass in der Zeit zwischen 2200 und 2000 vor Christus im Dorf ein Gräberfeld angelegt wurde. Für die Jahre der langobardischen Herrschaft war das einzige gesicherte Zeichen dieser Zeit ein rechteckiges Grab aus Dolomitgestein, das auf dem Monte Piaggio im Dorf Arolo gefunden wurde.

Leggiuno, ein Dorf an der Spitze einer Pfarrkirche, das in den Statuten der Straßen und Gewässer der Grafschaft Mailand von 1346 als Lezeduno erwähnt wird, war eine der Gemeinden, die zur Instandhaltung der Straße von Rho beitrugen (1346). In den Registern des Estimo (Grundbuch) des Herzogtums Mailand von 1558 und den nachfolgenden Aktualisierungen im 17. und 18. Jahrhundert war Leggiuno noch Vorsteher einer Pieve. Im Jahr 1751 wurde Leggiuno an den Grafen Pietro Besozzi belehnt, der dafür 126 Lire erhielt, einschließlich des Gehalts des Sammlers. Der Feudalrichter residierte an diesem Ort. Damals war es Carlo Perabò, auf dessen Strafbank der Konsul einen Eid ablegte und 5 Lire pro Jahr zahlte. Strafsachen von Personen, die dem Hauptrichter unterstellt waren, fielen in die Zuständigkeit des königlichen Richters mit Sitz in Varese.

1554 und 1630 traf die Pest das kleine Dorf Leggiuno und ein Großteil der Bewohner starb. Die Gemeinde wurde von drei Regenten vertreten, d. h. zwei Ratsmitgliedern und einem Bürgermeister, die von den auf dem öffentlichen Platz versammelten Wählern gewählt wurden und auf unbestimmte Zeit im Amt blieben, bis die Wähler etwas anderes beschlossen oder die gewählten Mitglieder darauf verzichteten. Die Regenten, die von der Zahlung persönlicher Steuern befreit waren, waren mit der Verwaltung der Gemeinde und der Überwachung der Verteilung der Ausschüttungen betraut. Der Kanzler, der ein Gehalt von 13 Lire bezog, residierte im Territorium und führte die Bücher der Gemeinde. Es gab etwa 400 Einwohner, sowohl sammelbare als auch nicht sammelbare.

Erst um die Mitte des 19. Jahrhunderts wurde die Gemeinde wieder zu einem wichtigen Zentrum und gehörte bis 1927 zum Bezirk Varese, damals in der Provinz Como gelegen. Der Bezirk Varese wurde 1927 im Zuge der vom faschistischen Regime gewünschten Reorganisation der Staatsstruktur abgeschafft, und Leggiuno wurde damit in die neu gegründete Provinz Varese aufgenommen.

Bevölkerung

 1809 Fusion mit Arolo, Bosco Ballarate, Celina, Monvalle und San Giano nel 1809
 1812 Fusion mit Cerro und Mombello

Sehenswürdigkeiten
 Die Pfarrkirche Santo Stefano wurde im 19. Jahrhundert grundlegend renoviert und erweitert und im Sommer 1894 durch den damaligen Bischof von Pavia, Monsignore Agostino Gaetano Riboldi, eingeweiht. Die Arbeiten betrafen auch den Glockenturm, der auf dem früheren romanischen Turm errichtet wurde.
 Die Kirche von Arolo hingegen wurde im 16. Jahrhundert erbaut und den Heiligen Karl Borromäus und Petrus von Verona geweiht; sie beherbergt eine Orgel aus der Mitte des 19. Jahrhunderts, ein Werk von Fortunato Ossola, einem Handwerker aus Gropello Cairoli.
 Zu den weiteren Sakralbauten gehört die Einsiedelei Santa Caterina del Sasso, die auf einem Felsen über dem See errichtet wurde. Besonders bemerkenswert sind der Saal des ehemaligen Refektoriums der Mönche, die mittelalterlichen Kapellen Beato Alberto Besozzi, Santa Maria Nova, Santa Caterina und San Nicolao, die früher getrennt waren und Ende des 16. Jahrhunderts zu einer schönen Kirche vereinigt wurden.
 Die Kirche der Heiligen Primo und Feliciano geht auf das 10. Jahrhundert zurück. Jahrhundert auf Initiative des Franken Eremberto auf einer bereits bestehenden heidnischen Kirche erbaut und ursprünglich dem heiligen Bischof Siro geweiht, wurden 846 die Reliquien der Märtyrer Primo und Feliciano als Geschenk des Papstes während einer Pilgerreise nach Rom in die Kirche übertragen. Die Kirche erhielt dann den Namen der beiden Märtyrer und wurde in den folgenden Jahrhunderten in ihrer heutigen romanischen Form umgebaut. Das Gebäude, dem ein kleiner Friedhof mit römischen Altären und Inschriften aus dem frühen Mittelalter vorgelagert ist, hat eine Giebelfassade mit einem Portal und wiederhergestellten Säulen mit Kapitellen aus der alten Kirche; der zentrale, mit Ziegeln verkleidete Rundbogen stammt aus dem 14. Der Glockenturm, dessen sorgfältiges Mauerwerk gut erhalten ist, stammt aus dem 11. Das Innere der Kirche ist rechteckig, mit einem gotischen Saal, der von einem doppelten Kreuzgewölbe mit Rippen bedeckt ist. Der Umriss scheint der der ersten frühmittelalterlichen Kirche zu sein.

Verkehr
Der Bahnhof von Leggiuno und der Nachbargemeinde Monvalle liegt an der Bahnstrecke Luino–Novara.

Persönlichkeiten
 Luigi Riva (* 1944), Fußballspieler (Stürmer)
 Silvano Contini (* 1958), Radrennfahrer

Literatur
 Anna Ferrari-Bravo, Paola Colombini: Guida d'Italia. Lombardia (esclusa Milano). Milano 1987, S. 235.
 Lombardia – Touring club italiano, Touring Editore (1999), ISBN 88-365-1325-5, Leggiuno Online auf italienisch

Weblinks

 Leggiuno auf de.lagomaggiore.net, abgerufen am 25. November 2015
 Leggiuno (italienisch) auf lombardiabeniculturali.it/luoghi/, abgerufen am 15. Dezember 2015
 Leggiuno, Einsiedelei Santa Caterina del Sasso, Kirche Santi Primo e Feléiciano (Bilder) (italienisch) auf lombardiabeniculturali/architetture
 Leggiuno (italienisch) auf tuttitalia.it
 Leggiuno (italienisch) auf comuni-italiani.it
 Leggiuno (italienisch) auf lombardia.indettaglio.it

Einzelnachweise

Ort in der Lombardei

Leggiuno


Ahmet Remzi Yüreğir, (1892, Adana - 7 Ekim 1951), Türk gazeteci, politikacı.

Yeni Adana Gazetesi'nin kurucusudur. Adana Öğretmen Okulunu bitirdi. Mesleğe başladığı sırada I. Dünya Savaşı başladı ve silah altına alındı. Mondros Mütarekesi imzalandığında Adana'da bulunan Ahmet Remzi Bey, Yıldırım Orduları Komutanı Mustafa Kemal Paşa'nın Suriye bozgunundan sonra karargahını kurduğunu bu şehirde millî bir mücadele başlatmak için destek toplamak üzere yaptığı toplantılara katıldı. Mustafa Kemal'in çalışmalarından etkilenen Ahmet Remzi Bey, 1918 yılında öğretmenliğini sürdürürken arkadaşı Mehmet Avni Doğan ile birlikte Adana Gazetesi'ni çıkardı. İşgal güçleri matbaayı basarak Kuvay-ı Milliye'yi destekleyen Adana Gazetesi'ni kapatınca 5 gün sonra Yeni Adana Gazetesi'ni çıkarmaya başladı. Türk Kurtuluş Savaşı sırasında tüm güçlüklere karşın gazeteyi çıkarmayı sürdürdü. 8 sayı çıkardıktan sonra Fransızların yine matbaayı basıp işçileri tutuklaması ve kendisi için ölüm fermanı çıkarması üzerine kadın kılığına girerek şehirden kaçtı.

Sivas'ta başlayan ulusal hareketi desteklemek üzere Kayseri'de Adana Müdafaai Hukuk Cemiyeti'ni kurdu ve bir dönem için cemiyetin tek üyesi oldu. Kuvay-ı Milliye'nin alt yapısını oluşturmak üzere Yeni Adana gazetesini büyük bir inatla önce Karaisalı'da, daha sonra Pozantı'da çıkarmayı sürdürdü.

Ahmet Remzi Bey, gazeteyi Karaisalı'da kullanılmayan bir vagonda tek başına hazırlamıştır. Pozantı'nın Fransız işgalinden kurtulması üzerine hemen Pozantı'ya geçmiş ve cepheden dönen yedek subaylarla güçlenen bir kadro ile yayını sürdürmüştür. Ayda 300-500 tane basabildiği gazeteyi hayvan sırtlarında gizlice köylere ulaştıran Ahmet Remzi Yüreğir gazetesini uzun süre yaşatarak bölge gazeteciliğinin başarılı bir örneğini vermiştir.

Ahmet Remzi Bey, 1921'de Pozantı'dan Adana'ya geçti ve yaşadığı sürece gazetesinin Cumartesi hariç her gün düzenli olarak çıkarmayı sürdürdü. Gazete, günümüzde de yayınını sürdürmektedir.

1930 yılında Serbest Cumhuriyet Fırkası'na katılan Ahmet Remzi, partinin Adana sorumluluğunu üstlendi. 1940'lı yıllarda CHP içinde yer aldı; 1946-1950 yıllarında CHP Adana milletvekili oldu. CHP'nin 1950 seçimlerinden yenilgi ile çıkmasından sonra partinin yeniden yapılanma çabaları doğrultusunda İstanbul'da İnkılap isimli bir gazeteyi parti adına çıkarmak için çalışmalara başladı, ancak bir trafik kazası sonucu 7 Ekim 1951 günü hayatını kaybetti.

Orhan Remzi Yüregir, Aydın Remzi Yüreğir, Çetin Remzi Yüreğir, Yalçın Remzi Yüreğir adında dört oğlu ve Nilüfer Önortaç adında kızı vardır.

1892 doğumlular
Adana doğumlu siyasetçiler
1951 yılında ölenler
Trafik kazasında ölen siyasetçiler
20. yüzyıl Türk gazetecileri
TBMM 8. dönem Adana milletvekilleri
TBMM Sağlık, Aile, Çalışma ve Sosyal işler Komisyonu
Resim aranan siyasetçiler
Cumhuriyet Halk Partisi mensubu siyasetçiler

Ahmet Remzi Yüreğir


Çobankaya, Çorum ilinin Kargı ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1919 yılı kayıtlarında Vahşiler, 1925 yılı kayıtlarında ise Bahşılar olarak geçmektedir. 1936 yılı kayıtlarında Vahşili adıyla geçen köy, daha önceleri Boyabat ilçesine bağlıyken, 28 Temmuz 1936'da Kargı ilçesine bağlandı.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 147 km, Kargı ilçe merkezine 31 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Kargı belde ve köyleri

Çobankaya, Kargı


Bevans ist der Familienname folgender Personen:

 Clem Bevans (1879–1963), US-amerikanischer Schauspieler
 Philippa Bevans (1913–1968), britische Schauspielerin

Bevans


"Chocolate" este un cântec al interpretei australiene Kylie Minogue de pe cel de-al nouălea său album de studio, Body Language (2003). Compoziția piesei a fost realizată de Johnny Douglas și Karen Poole, în timp ce producția a fost manevrată de Douglas. Melodia este o baladă care folosește ciocolata drept o metaforă pentru a descrie obsesia față de dragoste. Structura muzicală include elemente din genurile disco și funk, și este utilizată o voce șoptită și liniștită. Cântecul a fost lansat drept cel de-al treilea și ultimul disc single extras de pe album la 28 iunie 2004, sub egida casei de discuri Parlophone.

Recenziile criticilor de specialitate au variat de la favorabile la mixte; unii au apreciat natura comercială și vocea lui Minogue, în timp ce alții l-au criticat datorită sunetului demodat. În Australia, piesa nu a reușit să intre în top zece, ajungând pe locul paisprezece. "Chocolate" a obținut un succes mai bun în Regatul Unit, acolo unde a devenit cel de-al douăzeci și șaptelea șlagăr de top zece a lui Minogue, după ce a debutat pe locul șase în clasamentul UK Singles Chart. Single-ul a obținut poziții de top douăzeci în Italia și Ungaria, având cea mai bună performanță în România, unde s-a clasat pe locul doi.

Videoclipul muzical al melodiei "Chocolate" a fost regizat de Dawn Shadforth și conceput drept un omagiu adus musicalurilor Metro-Goldwyn-Mayer. Clipul o prezintă în principal pe Minogue și câteva dansatoare, într-o sală, interpretând o coregrafie realizată de Michael Rooney. Cântecul a fost interpretat în concertul special Money Can't Buy și la emisiunea televizată Top of the Pops. Melodia a fost, de asemenea, adăugată în lista cântecelor ale turneelor Showgirl: The Greatest Hits și Showgirl: The Homecoming.

Informații generale și structură muzicală

În urma succesului global al celui de-al optulea său album de studio, Fever, Minogue a început ulterior să lucreze la cel de-al nouălea său album de studio, Body Language. Având ca scop principal crearea unui album dance-pop inspirat de muzica electronică a anilor '80, Minogue a cooptat colaboratori precum Johnny Douglas (cu care a lucrat anterior la albumul Light Years) și Karen Poole. Duetul a compus melodia "Chocolate" împreună, în timp ce Douglas s-a ocupat de producția cântecului. Potrivit website-ului lui Minogue, cântecul a fost una dintre melodiile ei preferate de pe album. Piesa a fost selectată drept cel de-al treilea disc single extras de pe Body Language și lansată la nivel mondial la 28 iunie 2004 sub egida casei de discuri Parlophone. Versiunea Maxi CD a single-ului include o față B, "City Games", care a fost unul dintre primele cântece înregistrate pentru album.

Din punct de vedere muzical, "Chocolate" este o baladă care include în structura sa o gamă variată de genuri muzicale, având influențe disco, quiet storm și funk. Minogue cântă cu o voce sintetizată într-o manieră șoptită și pe respirație. Potrivit revistei muzicale Spin, cântecul descrie "dependența lui Minogue de dragoste" printr-o comparație cu ciocolata. Criticul Adrien Begrand de la revista PopMatters a numit versurile "senzuale", citând sintagma "Hold me and control me and then/ Melt me slowly down" (ro.: "Ține-mă și controlează-mă și apoi/ Topește-mă încetișor") drept exemplu. Helen Pidd de la ziarul The Guardian a considerat că versurile sunt "încărcate cu aluzii și insinuări siropoase."

Receptare

Critică

Andy Battaglia de la ziarul The A.V. Club a opinat că balada a avut succes în ceea ce privește execuția, descriind-o drept "o adiere de vânt funk și pocniri de degete." Adrien Begrand de la PopMatters l-a considerat un punct culminant al celei de-a doua jumătăți a albumului Body Language, comentând că "salvează ultima jumătate a albumului din a fi o totală pierdere de timp." Favorizând interpretarea vocală a lui Minogue, Eric Seguy de la website-ul Stylus Magazine a scris: "Kylie se dovedește a fi o interpretă desăvârșită, trecând lin prin muzica ambientală și liniștită din șlagărele disco furtunoase «Promises» și «Chocolate» cu aceeași ușurință." Sal Cinquemani, redactor al revistei Slant Magazine, a comparat vocea lui Minogue cu cea a duetului britanic de muzică electronică Mono, considerând că tonul vocii se aseamănă cu "melancolia delicată" din albumul Bedtime Stories lansat de Madonna în anul 1994. O recenzie mixtă a venit din partea criticului Helen Pidd de la ziarul The Guardian, care a recunoscut potențialul comercial al piesei, însă a fost de părere că "sună prea demodat pentru avea un efect puternic într-o eră dominată de Beyoncé și Missy Elliott." Revista Spin a criticat vocea prelucrată în mod exagerat a artistei și versurile lipsite de esență. Publicația a scris, de asemenea, că tema piesei a mai fost acoperită anterior de "artiști minori" precum cântăreața-textieră americană Mandy Moore. În lista celor mai bune cincizeci de cântece ale artistei realizată pentru ziarul Herald Sun cu ocazia celei de-a cincizecea aniversare a solistei, Cameron Adams a clasat "Chocolate" pe locul patruzeci și cinci, numindu-l "cel mai fără suflare cântec al ei — sună de parcă l-a înregistrat după ce a alergat în jurul blocului de cinci ori. Însă este în continuare ultra sexy — Kylie nu a trecut niciodată linia dintre sexy și vulgară, și este o linie din ce în ce mai fină".

Comercială
În țara de proveniență a lui Minogue, Australia, "Chocolate" a debutat pe poziția sa maximă, locul paisprezece, în clasamentul ARIA Singles Chart, devenind primul ei single de la "Your Disco Needs You" (2001) care să rateze o clasare în top zece. Cântecul a activat pentru o perioadă scurtă în ierarhie, acumulând doar patru săptămâni de prezență. În mod similar, piesa a debutat în top douăzeci în Italian Singles Chart, pe locul paisprezece, însă a părăsit clasamentul în următoarea săptămână. Single-ul a avut un succes mai bun în Regatul Unit, debutând pe locul șase în ierarhia UK Singles Chart și petrecând un total de șapte săptămâni în top o sută. A devenit cel de-al douăzeci și șaptelea șlagăr de top zece a lui Minogue în această regiune. "Chocolate" a obținut cel mai bun succes în România, debutând în primă instanță pe locul nouăzeci și șase, la 27 iunie 2004. Cântecul a avut o ascensiune treptată, urcând pe poziția sa maximă, locul doi, paisprezece săptămâni mai târziu, la 26 septembrie 2004. Melodia a staționat trei săptămâni consecutive pe locul doi, nereușind să depășească difuzările single-ului "Trick Me" lansat de Kelis. Piesa a petrecut șaisprezece săptămâni în top zece, și a acumulat un total de treizeci de săptămâni de prezență în clasamentul Romanian Top 100. În mod concomitent, "Chocolate" a ocupat locul treizeci și unu în ierarhia celor mai difuzate melodii la posturile de radio din România în anul 2004.

Videoclipul muzical

Videoclipul muzical al cântecului "Chocolate" a fost regizat de Dawn Shadforth, în timp ce secvențele de dans au fost coregrafiate de Michael Rooney. Shadforth și Rooney au lucrat anterior alături de Minogue la videoclipul single-ului "Can't Get You Out of My Head" lansat în anul 2001. Clipul a fost conceput drept un omagiu către musicalurile vechi produse de compania americană Metro-Goldwyn-Mayer. Acesta include o secvență de balet de patruzeci de secunde pentru care Minogue a fost antrenată de Rooney timp de patru zile. Cântăreața a recunoscut faptul că sesiunile de antrenament au fost epuizante, însă a spus că rezultatul final a fost unul "elegant". Artista s-a simțit "norocoasă" să poată să încorporeze o secvență de balet în videoclip, opinând că acesta este "mult mai diferit" în comparație cu restul repertoriului ei. Julie Aspinall, autoare a cărții Kylie: Queen of the World, a relatat că Minogue a adoptat un "stil Gallic fin" pentru clip. Aspinall a considerat că solista "își joacă rolul perfect", sugerând că acest lucru se datorează relației sale cu actorul francez Olivier Martinez de la acea vreme. La cea de-a zecea ediție a premiilor American Choreography din 2004, Rooney a primit o nominalizare la premiul "Realizări deosebite în coregrafie – videoclip muzical" pentru "Chocolate".

Clipul începe cu o secvență în care Minogue pozează într-o cameră întunecată, purtând un costum strălucitor pe care este proiectată o lumină curcubeu. Ea este prezentată ulterior stând în fața unui zid, îmbrăcată într-o rochie lungă și castanie. Pe măsură ce introducerea se sfârșește și primul vers începe, artista apare într-un hol interpretând o coregrafie alături de numeroase dansatoare îmbrăcate în costume mulate bej. Ținuta cântăreței este alcătuită dintr-o rochie roșie plisată din organză, realizată de creatorul de modă austriac Helmut Lang (în anul 2006, Minogue a donat acest costum către Centrul de Arte din Melbourne, unde este expus la colecția Kylie Minogue). Totodată, cadre ale dansatoarelor în aranjamente caleidoscopice sunt intercalate. Câteva secunde mai târziu, Minogue este înfățișată dansând alături de un bărbat într-o sală. Dansul lor se încheie cu bărbatul întinzând-o pe artistă pe podea și plecând. Douăsprezece femeie ce poartă rochii aurii și roz pastelat sunt văzute dansând pe o podea de culoare maro închis, ce se dovedește a fi pălăria lui Minogue, în timp ce camera de filmat de îndepărtează. Solista face ulterior cu mână unei persoane îndepărtate, și începe să culeagă petalele trandafirului roz pe care îl ține în mână. Restul videoclipului constă în scene intercalate aleatoriu ale secvențelor descrise anterior.

Interpretări live
Un concert special, intitulat "Money Can't Buy", a fost organizat în locația Hammersmith Apollo în Londra, la 15 noiembrie 2003, pentru a marca lansarea albumului Body Language. "Chocolate" a fost inclus în lista de cântece, fiind interpretat în cel de-al doilea act, "Bardello". La 25 iunie 2004, solista a apărut la emisiunea muzicală britanică Top of the Pops pentru a cânta single-ul. Minogue a apărut în cadrul aceluiași program la 9 iulie pentru a interpreta a doua oară "Chocolate".

Cântecul a fost inclus în lista de piese a turneului Showgirl: The Greatest Hits în 2005. Minogue nu a putut să își finalizeze turneului deoarece a fost diagnosticată cu cancer la sân incipient, fiind nevoită să își anuleze toate concertele din Australia. După o perioadă de tratament și recuperare, cântăreața și-a reluat turneul de concerte, intitulat de această dată Showgirl: The Homecoming, în anul 2007, iar "Chocolate" a fost din nou inclus în lista melodiilor.

Ordinea pieselor pe disc și formate

 CD single distribuit în Regatul Unit
 "Chocolate" (Radio Edit) – 4:02
 "Love at First Sight" (Live) – 4:59

 CD maxi single distribuit în Regatul Unit
 "Chocolate" (Radio Edit) – 4:02
 "City Games" – 3:44
 "Chocolate" (Tom Middleton Cosmos Mix) – 7:31
 "Chocolate" (EMÓ Mix Edit) – 4:32

 Vinil distribuit în Regatul Unit
 "Chocolate" (Tom Middleton Cosmos Mix) – 7:31
 "Chocolate" (Radio Edit) – 4:02
 "Chocolate" (EMÓ Mix) – 4:32

 CD maxi single distribuit în Australia
 "Chocolate" (Radio Edit) – 4:02
 "City Games" – 3:44
 "Chocolate" (Tom Middleton Cosmos Mix) – 7:31
 "Chocolate" (EMÓ Mix Edit) – 4:32
 "Love at First Sight" (Live) – 4:59

Prezența în clasamente

Săptămânale

De final de an

Note

Legături externe

Cântece de Kylie Minogue
Cântece din 2003
Discuri single din 2004

Chocolate (cântec de Kylie Minogue)


Academia de Apărare Regală Maghiară Ludovika (în , în , în ), a fost o școală de cadeți, iar din 1897 o academie militară din Pesta, Regatul Ungariei.

Aici au studiat, între alții, scriitorii Liviu Rebreanu și Miroslav Krleža, premierul Béla Miklós, generalul Vilmos Nagy (drept între popoare) ș.a.

Vezi și
 Forțele de apărare regale maghiare
 k.u. Honvédministerium

Armata Austro-Ungară
Istoria militară a Ungariei
Universități din Budapesta


"Stronger" este un cântec înregistrat de interpreta americană Britney Spears pentru cel de-al doilea ei album de studio, Oops!... I Did It Again (2000). Piesa a fost lansată la 13 noiembrie 2000 sub egida casei de discuri Jive Records drept cel de-al treilea disc single extras de pe album. După ce artista s-a întâlnit cu producătorii Max Martin și Rami Yacoub în Suedia, aceasta a înregistrat numeroase melodii pentru album, printre care și "Stronger". Din punct de vedere muzical, este un cântec teen pop și dance-pop ce vorbește despre emancipare și descrie povestea unei fete care s-a săturat de faptul că iubitul ei o înșală și decide să trăiască fără el. Criticii de specialitate au lăudat piesa, numind-o inovatoare atât din punct de vedere al versurilor, cât și din punct de vedere al sunetului, considerând-ul unul dintre cele mai bune cântece dance de pe album.

"Stronger" a obținut succes comercial pe plan mondial, obținând poziții de top cinci în Austria, Germania și Suedia, și devenind un șlagăr de top 10 în Elveția, Finlanda, Irlanda, Regatul Unit și România. Single-ul a ocupat locul 11 în ierarhia Billboard Hot 100 și a fost premiat cu discul de aur din partea Recording Industry Association of America (RIAA) pentru depășirea pragului de 500.000 de unități vândute. Videoclipul muzical al piesei a fost regizat de Joseph Kahn, acesta considerându-l o abatere tematică de la videoclipurile anterioare ale lui Spears. Clipul pentru "Stronger" a primit o nominalizare la categoria "Cel mai bun videoclip pop" la ediția din 2001 a premiilor MTV Video Music Awards.

Pentru a-și promova cântecul, Spears a interpretat "Stronger" la ediția din 2000 a premiilor Radio Music Awards, la gala din 2001 a premiilor American Music Awards, în timpul emisiunii speciale intitulate "Britney in Hawaii" difuzate pe canalul Fox, precum și în două dintre turneele ei. "Stronger" a fost interpretat pentru prima oară în turneul Oops!... I Did It Again World Tour (2000–2001), și a fost, de asemenea, primul cântec din lista melodiilor pentru turneul Dream Within a Dream Tour (2001–2002). În anul 2013, Spears a cântat piesa pentru prima oară în 11 ani în timpul spectacolului rezidențial Britney: Piece of Me, organizat în Las Vegas. În 2010, "Stronger" a fost interpretat într-o versiune cover de către actorul Kevin McHale pentru un episod intitulat "Britney/Brittany" din serialul de televiziune Glee. Versiunea cover a primit recenzii pozitive din partea criticilor contemporani.

Informații generale și structură muzicală

În anul 1999, Spears a început să lucreze la cel de-al doilea ei album de studio, Oops!... I Did It Again (2000), în Suedia și Elveția. După ce s-a întâlnit cu producătorii Max Martin și Rami Yacoub în Suedia, artista a înregistrat mai multe melodii pentru album, printre care și "Stronger". Cântecul a fost compus și produs de Martin și Rami. La întoarcerea în Statele Unite, Spears a dezvăluit într-un interviu acordat pentru MTV News: "Doar ce m-am întors din Suedia, și am lucrat la jumătate [din] piesele [pentru Oops!] acolo. Sunt foarte, foarte încântată de materialul înregistrat, însă am avut un timp [atât de] scurt pentru a termina atât de multe cântece. Așa că am fost în studio nonstop, ceea ce e grozav totuși". Spears a înregistrat vocea pentru piesă în prima săptămână a lunii noiembrie 1999, la Studiourile Cheiron din Stockholm, Suedia. "Stronger" a fost lansat drept cel de-al treilea disc single extras de pe album la data de 13 noiembrie 2000.

Din punct de vedere muzical, "Stronger" a fost încadrat în genurile teen pop și dance-pop și conține o linie melodică dance puternică. Durata cântecului este de trei minute și 23 de secunde. Potrivit unei partituri digitale publicate pe Musicnotes.com, piesa este compusă în tonalitatea Sol♯ minor și are un tempo de 108 bătăi pe minut. Vocea lui Spears variază de la nota Do♯3 la nota Do♯5. Criticii de specialitate au considerat că "Stronger" este o "declarație de independență" a artistei datorită versurilor de emancipare precum "I'm not your property" (ro.: "Nu sunt proprietatea ta") sau "I don't need nobody" (ro.: "Nu am nevoie de nimeni"). Versurile cântecului citează din single-ul de debut "...Baby One More Time", lansat cu doi ani în urmă, compus și produs de Martin și Yacoub. Cunoscutul refren "My loneliness is killing me" (ro.: "Singurătatea mea mă ucide") primește un răspuns în melodia "Stronger", în versul "My loneliness ain't killin' me no more" (ro.: "Singurătatea mea nu mă mai ucide"). În ciuda faptului că Spears nu a compus cântecul, publicațiile mass-media au speculat că versurile ar putea face referire la casa de discuri și echipa de impresari a cântăreței. Într-o recenzie pentru albumul Oops!... I Did It Again, David Browne de la revista Entertainment Weekly a observat faptul că piesele "Stronger" și "Don't Go Knockin' on My Door" amintesc de single-ul "The Last Time" (1965) al formației The Rolling Stones.

Receptare

Critică
"Stronger" a primit laude din partea criticilor de specialitate. Stephanie McGrath de la website-ul Jam! a fost de părere că piesa este "unul dintre cele mai bune cântece dance" de pe albumul Oops!, considerând-o "la fel de bună ca «Bye Bye Bye» de la *Nsync și «The One» de la Backstreet Boys", iar Tracy E. Hopkins de la publicația Barnes & Noble a spus că "Spears strălucește în ironicul și triumfătorul single «Stronger»...". Într-o recenzie pentru ziarul Calgary Sun, David Veitch a opinat că "Stronger" este "doar un alt cântec rapid și bombastic", însă "este de remarcat compoziția ce include sintetizatoare asemănătoare unor sirene de ceață, un ritm fabulos și efectele puternice aplicate vocii lui Britney. Motivul pentru care ea gâfâie la finalul secvenței intermediare rămâne incert". Un redactor al revistei NME a comparat cântecul cu melodiile formației ABBA, spunând: "este prezent acel heliu răvășit din synth pop, precum și o schimbare de acord puternic influențată de ABBA în refren, cu un sunet mai înfricoșător și mai robotic decât Backstreet Boys". Andy Battaglia de la website-ul Salon a opinat că "Stronger" ar "putea zdrobi întreaga industrie muzicală auto-perfecționistă doar cu linia melodică".

Comercială
În Statele Unite, "Stronger" a intrat în top 40 în clasamentul Billboard Hot 100 la data de 30 decembrie 2000, urcând de pe locul 53 pe locul 29. La 27 ianuarie 2011, piesa a ajuns pe poziția sa maximă, locul 11. De asemenea, single-ul a ocupat locul 17 în ierarhia Mainstream Top 40, locul doi în topul Hot Dance Music/Maxi-Singles Sales, și locul 37 în clasamentul Rhythmic Top 40. "Stronger" a fost premiat cu discul de aur de către Recording Industry Association of America (RIAA) pentru depășirea pragului de 500.000 de unități vândute. Până în luna iunie a anului 2012, piesa s-a vândut în 415.000 de exemplare fizice și 270.000 de copii digitale în Statele Unite. "Stronger" este al treilea cel mai bine vândut disc single în format fizic a lui Spears în această țară.

Piesa a obținut succes comercial pe plan mondial, clasându-se pe locul patru în Austria și Suedia, locul șase în Irlanda și Elveția, locul opt în Finlanda, și obținând poziții de top 20 în alte țări din Europa. La 16 decembrie 2000, "Stronger" a debutat pe locul șapte în clasamentul UK Singles Chart, coborând către locul 11 în următoarea săptămână. În Australia, single-ul a ocupat locul 13, și a fost premiat cu discul de platină de către Australian Recording Industry Association (ARIA) pentru cele peste 70.000 de unități expediate. În Franța, cântecul a ocupat locul 20, fiind cea mai slabă poziție pe care melodia a obținut-o în clasamentele internaționale. Cu toate acestea, "Stronger" a primit discul de argint din partea Syndicat National de l'Édition Phonographique (SNEP), denotând cele peste 125.000 de copii vândute. În Germania, single-ul a ajuns pe locul patru și a fost premiat cu discul de aur de către Uniunea Federală a Reprezentanților Industriei Muzicale (BVMI) pentru depășirea pragului de 250.000 de unități expediate. În România, melodia a ajuns pe locul nouă în ierarhia Romanian Top 100, rămânând în clasament timp de șase săptămâni. De asemenea, "Stronger" a ocupat locul 90 în topul celor mai difuzate cântece la posturile de radio în anul 2000.

Videoclip muzical

Videoclipul muzical al cântecului "Stronger" a fost regizat de Joseph Kahn, iar potrivit lui, Spears i-a prezentat conceptul original creat de ea, spunând: "Vreau să dansez pe un scaun, să conduc o mașină și să mă despart de iubitul [meu]. [...] Acestea sunt cele trei elemente ale tale". Potrivit lui Jocelyn Vena de la canalul MTV, Kahn a creat "o lume semi-futuristică în care Spears merge într-un club, se desparte de iubitul care o înșală, și merge triumfător prin ploaie știind că viața este mult mai bună fără el". Regizorul a fost de părere că "Stronger" este un videoclip sofisticat, afirmând: "[a fost] cu siguranță o abatere de la videoclipurile frumos-colorate pe care le-a făcut înainte, și cred că a reprezentat tranziția de la Britney, superstarul pop adolescent, la diva Britney a zilelor noastre". O versiune cu un montaj diferit al videoclipului poate fi regăsită pe DVD-ul primei compilații al solistei, Greatest Hits: My Prerogative.

Conform lui Kahn, scenele în care Spears dansează cu un scaun includ referințe către videoclipurile pieselor "The Pleasure Principle" și "Miss You Much" lansate de Janet Jackson, dezvăluind că: "ideea ei a fost inspirată din «The Pleasure Principle» a lui Janet Jackson — cunoscuta secvență cu scaunul din acel [videoclip]". O recenzie pentru website-ul The Round Table Online a comentat că "Doamna Spears ne oferă cea mai bună imitație a lui Janet Jackson («Miss You Much») folosind o amețitoare coregrafie cu scaunul"). De asemenea, Spears a inclus elemente ale lui Janet și în alte videoclipuri, printre care "Don't Let Me Be the Last to Know", "Overprotected (Darkchild Remix)", "Circus", și "Womanizer".

Videoclipul muzical începe cu titlul "Britney Spears – Stronger" afișat pe ecran, acompaniat de sunetele unei furtuni. Ulterior este prezentat un cadru filmat de aproape cu Spears privindu-și iubitul, în timp ce acesta zâmbește și ține în brațe o altă femeie. Artista realizează că îi este mai bine fără el, și părăsește încăperea spunând publicului "În fine". Mai apoi, este înfățișată o scenă cu o lume semi-futuristică, în partea de sus fiind turnului hotelului în care petrecerea se ținea și la care Spears a participat. Turnul explodează și este aruncat în aer. La începutul primului refren, cântăreața începe să danseze cu un scaun în stilul lui Emeco 1006, în fața unui fundal negru. În cea de-a doua jumătate a videoclipului, Spears părăsește petrecerea conducând un Ford Mustang clasic, în timpul unei furtuni puternice; nu după mult timp, artista pierde controlul mașinii, și se oprește pe marginea unui pod. După ce își revine din șocul provocat de eveniment, aceasta este forțată să meargă prin ploaie. Scenele sunt intercalate de cadre în care Spears dansează cu un baston, ce se transformă ulterior într-un scaun. Videoclipul se încheie cu solista traversând podul pe jos. Există două versiuni ale videoclipului: una în care Spears stă în aer deasupra scaunului la final, și una în care un cadru filmat de aproape este prezentat în final. Nuzhat Naoreen de la MTV a lăudat clipul, spunând: "doar câțiva interpreți sunt în stare să realizeze o întreagă coregrafie cu și în jurul unui scaun". La ediția din 2001 a premiilor MTV Video Music Awards, "Stronger" a primit o nominalizare la categoria "Cel mai bun videoclip pop".

Interpretări live și versiuni cover

Britney a cântat pentru prima oară melodia "Stronger" într-un concert din cadrul turneului Oops!... I Did It Again World Tour organizat în Columbia, Statele Unite, la 20 iunie 2000. Spectacolul a început cu o introducere video intitulată "The Britney Spears Experience", în care trei imagini ale lui Spears au întâmpinat spectatorii concertului. Mai apoi, o sferă metalică uriașă a fost coborâtă pe scenă și ridicată din nou pentru a o dezvălui pe cântăreață stând în spatele ei. Purtând o pereche de pantaloni strălucitori și o bluză cu spatele gol de culoare oranj, Spears a început spectacolul cu o interpretare a unei versiuni dance a cântecului. "Stronger" a fost inclus în lista pieselor pentru turneul Dream Within a Dream Tour (2001–2002). După o interpretare a single-ului "Boys", Spears a cântat melodia purtând o mantie acoperită cu vopsea, iar în timpul unor alte concerte, artista a purtat și o pălărie melon. Solista a interpretat "Stronger" în câteva apariții live din mass-media, precum ediția din 2001 a premiilor American Music Awards, și o emisiune specială realizată de MTV, intitulată "Total Britney Live". O emisiune specială cu titlul "Britney In Hawaii" a fost difuzată pe canalul Fox la 8 iunie 2000, și a inclus o interpretare exclusivă a piesei. O interpretare a cântecului "Stronger" a fost transmisă live în timpul ediției din 2000 a premiilor Radio Music Awards, de vreme ce Spears era în turneu la momentul în care gala de premii a avut loc. 11 ani mai târziu, single-ul a fost inclus pentru prima oară în lista pieselor al unui turneu de concerte a lui Spears, fiind interpretat în timpul spectacolului rezidențial Britney: Piece of Me organizat în Las Vegas.

În anul 2010, "Stronger" a fost interpretat într-o versiune cover de către actorul Kevin McHale din serialul de televiziune Glee pentru un episod intitulat "Britney/Brittany", dedicat cântăreței. În episod, Artie (personajul jucat de McHale) are o halucinație cu el însăși cântând melodia în timpul unei vizite la dentist. Versiunea cover a primit recenzii pozitive din partea criticilor contemporani. Raymund Flandez de la ziarul The Wall Street Journal s-a declarat încântat de interpretare, apreciind răsturnarea de situație în care un bărbat cântă o piesă dedicată emancipării femeilor. Tim Stack de la revista Entertainment Weekly a descris "Stronger" drept interpretarea lui preferată din episod, și a numit-o cea mai bună melodie încorporată în scenariul lui Artie.

Ordinea pieselor pe disc

CD single distribuit în Europa
"Stronger" (Versiunea de pe album) — 3:23
"Walk on By" — 3:34

CD maxi single distribuit în Europa, Australia și Japonia
"Stronger" (Versiunea de pe album) — 3:23
"Stronger" (Instrumental) — 3:23
"Walk on By" — 3:34
"Stronger" (Miguel Migs Vocal Edit) — 3:41

CD maxi single distribuit în Franța
"Stronger" (Versiunea de pe album) — 3:23
"Walk on By" — 3:34
"Stronger" (Miguel Migs Vocal Edit) — 3:41

CD maxi single distribuit în Regatul Unit
"Stronger" (Versiunea de pe album) — 3:23
"Walk on By" — 3:34
"Stronger" (WIP Remix) — 5:50

CD single distribuit în Statele Unite
"Stronger" (Versiunea de pe album) — 3:23
"Stronger" (Pablo La Rosa's Tranceformation Edit) — 3:28

Casetă single distribuită în Regatul Unit
"Stronger" (Versiunea de pe album) — 3:23
"Walk on By" — 3:34
"Stronger" (Instrumental) — 3:23

Vinil 12" distribuit în Statele Unite
"Stronger" (Pablo La Rosa's Tranceformation) — 7:21
"Stronger" (Pimp Juice's Extra Strength Dub) — 7:05
"Stronger" (Miguel 'Migs' Vocal Mix) — 6:31
"Stronger" (Miguel 'Migs' Dub) — 6:54

Maxi single distribuit în Statele Unite — Versiuni remix
"Stronger" (Versiunea de pe album) — 3:23
"Stronger" (Mac Quayle Club Mix) — 7:50
"Stronger" (Pablo La Rosa's Tranceformation) — 7:21
"Stronger" (Miguel 'Migs' Vocal Mix) — 6:31
"Stronger" (Jack D. Elliot Club Mix) – 6:38
"Stronger" (Pimp Juice's "Ain't No Shame in This Vocal Mix Game" Mix) — 5:50

Acreditări și personal
 Britney Spears – voce principală, acompaniament vocal
 Max Martin – producător, textier, mixare, claviatură, programare, acompaniament vocal
 Rami Yacoub – producător, textier, claviatură
 Nana Hedin – acompaniament vocal
 John Amatiello – inginerie de sunet Pro Tools
 Tom Coyne – masterizare audio
Sursă:

Prezența în clasamente

Săptămânale

De final de an

Vânzări și certificări

Note
 reprezintă "disc de argint";
 reprezintă "disc de aur".

Datele lansărilor

Note

Legături externe
 Videoclip muzical oficial pe "Vevo" — Vevo.

Cântece din 2000
Discuri single din 2000
Cântece ale lui Britney Spears

Stronger (cântec de Britney Spears)


This is a list of the 25 members of the European Parliament for Portugal in the 1999 to 2004 session.

List

Notes

1999
List
Portugal

List of members of the European Parliament for Portugal, 1999–2004


An Juncus elliottii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alvin Wentworth Chapman. An Juncus elliottii in nahilalakip ha genus nga Juncus, ngan familia nga Juncaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Juncus

Juncus elliottii


Bessude (sardinski: Bessùde) je grad i općina (comune) u pokrajini Sassariju u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 447 metara i ima 410 stanovnika. Prostire se na 26,79 km2. Gustoća naseljenosti je 15 st/km2.Susjedne općine su: Banari, Bonnanaro, Borutta, Ittiri, Thiesi i Siligo.

Izvori

Općine u pokrajini Sassari

Bessude


Fenerbahçe International Sports Complex Ülker Sports Arena (în ) este o sală acoperită cu multiple întrebuințări situată în Atașehir, Istanbul. A fost inaugurată la 25 ianuarie 2012 într-un meci din Euroliga 2011-2012 împotriva EA7 Emporio Armani Milan.Este deținută și condusă de Fenerbahçe.

Istorie

Arena, cu o capacitate de 13.000 de locuri, găzduiește evenimente sportive naționale și internaționale de baschet, volei, lupte și haltere; precum și concerte și congrese. Are, de asemenea, cantine fast-food și restaurante. Se întinde pe o suprafață de aproximativ 55.000 m2 și este una dintre cele mai importante arene sportive din oraș. Echipele de baschet feminin și masculin ale lui Fenerbahçe SK joacă meciurile de pe teren propriu pe această arena.

Concerte și evenimente
16 noiembrie 2014 Demi World tour
2012
 19 septembrie Leonard Cohen - Old Ideas World Tour
 22 septembrie-14 octombrie, Alegría (Cirque du Soleil)
 5 octombrie, Boston Celtics 2012 NBA Europe Live Tour
 16-17 noiembrie, Jennifer Lopez - Dance Again World Tour
2013
 23 februarie, WWE Raw World Tour
 15-17 martie, Michael Jackson: The Immortal World Tour
 6 aprilie, Glory kickboxing
 27 aprilie, Mark Knopfler Privateering Tour
 3-12 mai, We Will Rock You (musical) ca parte We Will Rock You: 10th Anniversary Tour
 7 septembrie, Music Bank World Tour
 5 octombrie, Oklahoma City Thunder 2013 NBA Europe Live Tour
2014
 3-5 octombrie, Campionatul Mondial de Baschet feminin Finalele
 16 noiembrie, Demi Lovato - Demi World Tour

Spectatori Euroliga

Galerie

Referințe

Legături externe
Site web oficial

Turcia
Istanbul

Ülker Sports Arena


I danser vel er det fjerde og seneste studiealbum fra den danske middelaldergruppe Virelai. Det blev udgivet den 1. januar 2014. Det består af elve numre, hvoraf de ni er traditionelle folkemelodier fra Danmark, Frankrig og Italien, samt to sange skrevet af gruppen selv.

Spor
 "Udfordringsdansen" (trad. Frankrig) - 3:51
 "Sidsel Videlvand" (trad. Danmark) - 4:22
 "Fransk Benspjæt" (trad. Frankrig) - 4:05
 "I Skoven" (trad. Frankrig) - 4:06
 "Ulv, Ræv, Hare" (trad. Frankrig) - 3:08
 "Postedans" - 2:28
 "Esrum Dansen" (Martin Seeberg) - 4:13
 "Cirkel Dans" (trad. Italien) - 3:06
 "Tre Spring" (trad. Danmark) - 3:52
 "Skåledans" (Søren Hammerlund) - 2:59
 "Kædedans I Løb" (trad. Frankrig) - 2:54

Personel
 Mia Guldhammer - Vokal, fløjte, percussion
 Jacob Lund - Darbuka, percussion
 Martin Seeberg - Bratsch, fløjte, skalmeje, jødeharpe, sækkepibe
 Søren Hammerlund - Mandolin, drejelire, vokal

Referencer

Eksterne henvisninger
 Virelai – I Danser Vel på Discogs
 Omtale på Rootszone.dk

Virelai-album
Album fra 2014

I danser vel


Louise Joséphine Bourgeois (; 25 December 191131 May 2010) was a French-American artist. Although she is best known for her large-scale sculpture and installation art, Bourgeois was also a prolific painter and printmaker. She explored a variety of themes over the course of her long career including domesticity and the family, sexuality and the body, as well as death and the unconscious. These themes connect to events from her childhood which she considered to be a therapeutic process. Although Bourgeois exhibited with the Abstract Expressionists and her work has much in common with Surrealism and Feminist art, she was not formally affiliated with a particular artistic movement.

Life

Early life
Bourgeois was born on 25 December 1911 in Paris, France. She was the middle child of three born to parents Joséphine Fauriaux and Louis Bourgeois. Her parents owned a gallery that dealt primarily in antique tapestries. A few years after her birth, her family moved out of Paris and set up a workshop for tapestry restoration below their apartment in Choisy-le-Roi, for which Bourgeois filled in the designs where they had become worn. The lower part of the tapestries were always damaged which was usually a result of the characters' feet and animals' paws.

In 1930, Bourgeois entered the Sorbonne to study mathematics and geometry, subjects that she valued for their stability, saying "I got peace of mind, only through the study of rules nobody could change."

Her mother died in 1932, while Bourgeois was studying mathematics. Her mother's death inspired her to abandon mathematics and to begin studying art. She continued to study art by joining classes where translators were needed for English-speaking students, especially because translators were not charged tuition. In one such class, Fernand Léger saw her work and told her she was a sculptor, not a painter. Bourgeois took a job as a docent, leading tours at the Musée du Louvre.

Bourgeois graduated from the Sorbonne in 1935. She began studying art in Paris, first at the École des Beaux-Arts and École du Louvre, and after 1932 in the independent academies of Montparnasse and Montmartre such as Académie Colarossi, Académie Ranson, Académie Julian, Académie de la Grande Chaumière and with André Lhote, Fernand Léger, Paul Colin and Cassandre. Bourgeois had a desire for first-hand experience and frequently visited studios in Paris, learning techniques from the artists and assisting with exhibitions. From 1934 to 1938, she is said to have apprenticed herself to some of the so-called "masters" of the time, including Fernand Léger, Paul Colin, and André Lhote. Later, however, Bourgeois became disillusioned with the conception of patriarchal genius which dominated the art world, a change motivated in part by these masters' refusal to recognize women artists.

In 1938, she opened her own gallery in a space next door to her father's tapestry gallery where she showed the work of artists such as Eugène Delacroix, Henri Matisse and Suzanne Valadon, and where she met visiting American art professor Robert Goldwater as a customer. They married and moved to the United States (where he taught at New York University). They had three sons; one was adopted. The marriage lasted until Goldwater's death in 1973.

Bourgeois settled in New York City with her husband in 1938. She continued her education at the Art Students League of New York, studying painting under Vaclav Vytlacil, and also producing sculptures and prints. "The first painting had a grid: the grid is a very peaceful thing because nothing can go wrong ... everything is complete. There is no room for anxiety ... everything has a place, everything is welcome."

Bourgeois incorporated those autobiographical references to her sculpture Quarantania I, on display in the Cullen Sculpture Garden at the Museum of Fine Arts, Houston.

Middle years

For Bourgeois, the early 1940s represented the difficulties of a transition to a new country and the struggle to enter the exhibition world of New York City. Her work during this time was constructed from junkyard scraps and driftwood which she used to carve upright wood sculptures. The impurities of the wood were then camouflaged with paint, after which nails were employed to invent holes and scratches in the endeavor to portray some emotion. The Sleeping Figure is one such example which depicts a war figure that is unable to face the real world due to vulnerability. Throughout her life, Bourgeois's work was created from revisiting her own troubled past as she found inspiration and temporary catharsis from her childhood years and the abuse she suffered from her father.  Slowly she developed more artistic confidence, although her middle years are more opaque, which might be due to the fact that she received very little attention from the art world despite having her first solo show in 1945. In 1951, her father died and she became an American citizen.

In 1945, Bourgeois was featured in an exhibition of fourteen women artists at Peggy Guggenheim's Art of This Century, aptly titled "The Women." While this exhibition stimulated debate about the place of women artists in the art world, it also defined them as separate from their canonized male counterparts and reinforced the damaging notion of a universally feminine experience. Commenting on her reception as a woman artist in the 1940s, Bourgeois said that she doesn't "know what art made by a woman is....There is no feminine experience in art, at least not in my case, because not just by being a woman does one have a different experience."

In 1954, Bourgeois joined the American Abstract Artists Group, with several contemporaries, among them Barnett Newman and Ad Reinhardt.  At this time she also befriended the artists Willem de Kooning, Mark Rothko, and Jackson Pollock.
As part of the American Abstract Artists Group, Bourgeois made the transition from wood and upright structures to marble, plaster, and bronze as she investigated concerns like fear, vulnerability, and loss of control.  This transition was a turning point. She referred to her art as a series or sequence closely related to days and circumstances, describing her early work as the fear of falling which later transformed into the art of falling and the final evolution as the art of hanging in there.  Her conflicts in real life empowered her to authenticate her experiences and struggles through a unique art form. In 1958, Bourgeois and her husband moved into a terraced house at West 20th Street, in Chelsea, Manhattan, where she lived and worked for the rest of her life.

Despite the fact that she rejected the idea that her art was feminist, Bourgeois's subject was the feminine. Works such as Femme Maison (1946–1947), Torso self-portrait (1963–1964), and Arch of Hysteria (1993), all depict the feminine body. In the late 1960s, her imagery became more explicitly sexual as she explored the relationship between men and women and the emotional impact of her troubled childhood. Sexually explicit sculptures such as Janus Fleuri (1968) show she was not afraid to use the female form in new ways. She stated, "My work deals with problems that are pre-gender," she wrote. "For example, jealousy is not male or female." Despite this assertion, in 1976 Femme Maison was featured on the cover of Lucy Lippard's book From the Center: Feminist Essays on Women's Art and became an icon of the feminist art movement. With the rise of feminism, her work found a wider audience.

Later life

In 1973, Bourgeois started teaching at the Pratt Institute, Cooper Union, Brooklyn College and the New York Studio School of Drawing, Painting and Sculpture. From 1974 until 1977, Bourgeois worked at the School of Visual Arts in New York where she taught printmaking and sculpture. She also taught for many years in the public schools in Great Neck, Long Island.

In the early 1970s, Bourgeois held gatherings called "Sunday, bloody Sundays" at her home in Chelsea. These salons would be filled with young artists and students whose work would be critiqued by Bourgeois. Bourgeois's ruthlessness in critique and her dry sense of humor led to the naming of these meetings. Bourgeois inspired many young students to make art that was feminist in nature. However, Louise's long-time friend and assistant, Jerry Gorovoy, has stated that Louise considered her own work "pre-gender."

Bourgeois aligned herself with activists and became a member of the Fight Censorship Group, a feminist anti-censorship collective founded by fellow artist Anita Steckel. In the 1970s, the group defended the use of sexual imagery in artwork. Steckel argued, "If the erect penis is not wholesome enough to go into museums, it should not be considered wholesome enough to go into women."

In 1978 Bourgeois was commissioned by the General Services Administration to create Facets of the Sun, her first public sculpture. The work was installed outside of a federal building in Manchester, New Hampshire.
Bourgeois received her first retrospective in 1982, by the Museum of Modern Art in New York City. Until then, she had been a peripheral figure in art whose work was more admired than acclaimed. In an interview with Artforum, timed to coincide with the opening of her retrospective, she revealed that the imagery in her sculptures was wholly autobiographical. She shared with the world that she obsessively relived through her art the trauma of discovering, as a child, that her English governess was also her father's mistress.

Between the years of 1984 and 1986, Bourgeois created a series of sculptures all under the title Nature Study which continued her lifetime commitment of challenging patriarchal standards and traditional methods of femininity in art.

In the later stages of her career, Bourgeois continued her exploration of the use of less traditional materials, such as stuffed fabric, for her sculptures, thus challenging the accepted elevation of hard-wearing materials such as bronze or stone.

In 1989, Bourgeois made a drypoint etching, Mud Lane, of the home she maintained in Stapleton, Staten Island, which she treated as a sculptural environment rather than a living space.

Bourgeois had another retrospective in 1989 at Documenta 9 in Kassel, Germany. In 1993, when the Royal Academy of Arts staged its comprehensive survey of American art in the 20th century, the organizers did not consider Bourgeois's work of significant importance to include in the survey. However, this survey was criticized for many omissions, with one critic writing that "whole sections of the best American art have been wiped out" and pointing out that very few women were included. In 2000 her works were selected to be shown at the opening of the Tate Modern in London.
In 2001, she showed at the Hermitage Museum.

In 2010, the last year of her life, Bourgeois used her art to speak up for Lesbian, Gay, Bisexual and Transgender (LGBT) equality. She created the piece I Do, depicting two flowers growing from one stem, to benefit the nonprofit organization Freedom to Marry. Bourgeois has said "Everyone should have the right to marry. To make a commitment to love someone forever is a beautiful thing." Bourgeois had a history of activism on behalf of LGBT equality, having created artwork for the AIDS activist organization ACT UP in 1993.

Death

Bourgeois died of heart failure on 31 May 2010, at the Beth Israel Medical Center in Manhattan.
 Wendy Williams, the managing director of the Louise Bourgeois Studio, announced her death. She had continued to create artwork until her death, her last pieces being finished the week before.

The New York Times said that her work "shared a set of repeated themes, centered on the human body and its need for nurture and protection in a frightening world."

Her husband, Robert Goldwater, died in 1973. She was survived by two sons, Alain Bourgeois and Jean-Louis Bourgeois. Her first son, Michel, died in 1990.

Work

Femme Maison

Femme Maison (1946–47) is a series of paintings in which Bourgeois explores the relationship of a woman and the home. In the works, women's heads have been replaced with houses, isolating their bodies from the outside world and keeping their minds domestic. This theme goes along with the dehumanization of modern art.

Destruction of the Father
Destruction of the Father (1974) is a biographical and a psychological exploration of the power dominance of father and his offspring. The piece is a flesh-toned installation in a soft and womb-like room. Made of plaster, latex, wood, fabric, and red light, Destruction of the Father was the first piece in which she used soft materials on a large scale. Upon entering the installation, the viewer stands in the aftermath of a crime. Set in a stylized dining room (with the dual impact of a bedroom), the abstract blob-like children of an overbearing father have rebelled, murdered, and eaten him.

Exorcism in Art

In 1982, The Museum of Modern Art in New York City featured unknown artist, Louise Bourgeois' work. She was 70 years old and a mixed media artist who worked on paper and with metal, marble and animal skeletal bones. Childhood family traumas "bred an exorcism in art", and she desperately attempted to purge her unrest through her work. She felt she could get in touch with issues of female identity, the body, and the fractured family long before the art world and society considered them as subjects to be expressed in art.  This was Bourgeois' way to find her center and stabilize her emotional unrest. The New York Times said at the time that "her work is charged with tenderness and violence, acceptance and defiance, ambivalence and conviction."

Cells
While in her eighties, Bourgeois produced two series of enclosed installation works she referred to as Cells. Many are small enclosures into which the viewer is prompted to peer inward at arrangements of symbolic objects; others are small rooms into which the viewer is invited to enter. In the cell pieces, Bourgeois uses earlier sculptural forms, found objects as well as personal items that carried strong personal emotional charge for the artist.

The cells enclose psychological and intellectual states, primarily feelings of fear and pain. Bourgeois stated that the Cells represent "different types of pain; physical, emotional and psychological, mental and intellectual ... Each Cell deals with a fear. Fear is pain ... Each Cell deals with the pleasure of the voyeur, the thrill of looking and being looked at."

Maman

In the late 1990s, Bourgeois began using the spider as a central image in her art. Maman, which stands more than nine metres high, is a steel and marble sculpture from which an edition of six bronzes were subsequently cast. It first made an appearance as part of Bourgeois's commission for The Unilever Series for Tate Modern's Turbine Hall in 2000, and recently, the sculpture was installed at the Qatar National Convention Centre in Doha, Qatar. Her largest spider sculpture titled Maman stands at over  and has been installed in numerous locations around the world.
It is the largest Spider sculpture ever made by Bourgeois.
Moreover, Maman alludes to the strength of her mother, with metaphors of spinning, weaving, nurture and protection. The prevalence of the spider motif in her work has given rise to her nickname as Spiderwoman.

Maisons fragiles / Empty Houses
Bourgeois's Maisons fragiles / Empty Houses sculptures are parallel, high metallic structures supporting a simple tray. One must see them in person to feel their impact. They are not threatening or protecting, but bring out the depths of anxiety within you. Bachelard's findings from psychologists' tests show that an anxious child will draw a tall narrow house with no base. Bourgeois had a rocky/traumatic childhood and this could support the reason behind why these pieces were constructed.

Printmaking
Bourgeois's printmaking flourished during the early and late phases of her career: in the 1930s and 1940s, when she first came to New York from Paris, and then again starting in the 1980s, when her work began to receive wide recognition. Early on, she made prints at home on a small press, or at the renowned workshop Atelier 17. That period was followed by a long hiatus, as Bourgeois turned her attention fully to sculpture. It was not until she was in her seventies that she began to make prints again, encouraged first by print publishers. She set up her old press, and added a second, while also working closely with printers who came to her house to collaborate. A very active phase of printmaking followed, lasting until the artist's death. Over the course of her life, Bourgeois created approximately 1,500 printed compositions.

In 1990, Bourgeois decided to donate the complete archive of her printed work to The Museum of Modern Art. In 2013, The Museum launched the online catalogue raisonné, "Louise Bourgeois: The Complete Prints & Books." The site focuses on the artist's creative process and places Bourgeois's prints and illustrated books within the context of her overall production by including related works in other mediums that deal with the same themes and imagery.

Themes

One theme of Bourgeois's work is that of childhood trauma and hidden emotion. After Louise's mother became sick with influenza, Louise's father began having affairs with other women, most notably with Sadie, Louise's English tutor. He would bring mistresses back home and be unfaithful in front of his whole family. Louise was extremely watchful and aware of the situation. This was the beginning of the artist's engagement with double standards related to gender and sexuality, which was expressed in much of her work. She recalls her father saying "I love you" repeatedly to her mother, despite infidelity. "He was the wolf, and she was the rational hare, forgiving and accepting him as he was." Her 1993 work Cell: You Better Grow Up, part of her Cell series, speaks directly to Louise's childhood trauma and the insecurity that surrounded her. 2002's Give or Take is defined by hidden emotion, representing the intense dilemma that people face throughout their lives as they attempt to balance the actions of giving and taking. This dilemma is not only represented by the shape of the sculpture, but also the heaviness of the material this piece is made of.

Motherhood is another recurrent theme of Bourgeois's work.  It was her mother who encouraged Bourgeois to draw and who involved her in the tapestry business. Bourgeois considered her mother to be intellectual and methodical; the continued motif of the spider in her work often represents her mother. The notion of a spider that spins and weaves its web is a direct reference to her parents' tapestry business and can also be seen as a metaphor for her mother, who repairs things.

Bourgeois has explored the concept of feminity through challenging the patriarchal standards and making artwork about motherhood rather than showing women as muses or ideals. She has been described as the 'reluctant hero of feminist art'.  Louise Bourgeois had a feminist approach to her work similar to fellow artists such as Agnes Martin and Eva Hesse, less driven by the political but rather made work that drew on their experiences of gender and sexuality, naturally engaging with women's issues.

Architecture and memory are important components of Bourgeois's work. Bourgeois's work are very organic, biological, reproductive feel to them; they draw attention to the work itself. Louise describes architecture as a visual expression of memory, or memory as a type of architecture.  The memory which is featured in much of her work is an invented memory – about the death or exorcism of her father.  The imagined memory is interwoven with her real memories including living across from a slaughterhouse and her father's affair. To Louise her father represented injury and war, aggrandizement of himself and belittlement of others and most importantly a man who represented betrayal. Her 1993 work Cell (Three White Marble Spheres) speaks to fear and captivity. The mirrors within the present an altered and distorted reality.

Sexuality is undoubtedly one of the most important themes in the work of Louise Bourgeois. The link between sexuality and fragility or insecurity is also powerful. It has been argued that this stems from her childhood memories and her father's affairs. 1952's Spiral Woman combines Louise's focus on female sexuality and torture. The flexing leg and arm muscles indicate that the Spiral Woman is still above though she is being suffocated and hung. 1995's In and Out uses cold metal materials to link sexuality with anger and perhaps even captivity.

The spiral in her work demonstrates the dangerous search for precarious equilibrium, accident-free permanent change, disarray, vertigo, whirlwind. There lies the simultaneously positive and negative, both future and past, breakup and return, hope and vanity, plan and memory.

Louise Bourgeois's work is powered by confessions, self-portraits, memories, fantasies of a restless being who is seeking through her sculpture a peace and an order which were missing throughout her childhood.

Collaboration

Do Not Abandon Me
This collaboration took place over a span of two years with British artist Tracey Emin. The work was exhibited in London months after Bourgeois's death in 2010. The subject matter consists of male and female images. Although they appear sexual, it portrays a tiny female figure paying homage to a giant male figure, like a God. Louise Bourgeois did the water colors and Tracey Emin did the drawing on top. It took Emin two years to decide how to figure out what she would contribute in the collaboration. When she knew what to do, she finished all of the drawings in a day and believes every single one worked out perfectly. I Lost You is about losing children, losing life. Bourgeois had to bury her son as a parent. Abandonment for her is not only about losing her mother but her son as well. Despite the age gap between the two artists and differences in their work, the collaboration worked out gently and easily.

Notable exhibitions and site-specific projects (selection)
Louise Bourgeois' work continues to be exhibited in museums and public spaces through the shape of site-specific installations around the world. For example, the Massachusetts Museum of Contemporary Art (MASS MoCA), North Adams, has presented a collection of the artist's pieces in marble and other materials for nearly a decade.

The large-scale sculpture Maman, acquired by the Itaú Cultural Institute in 1996 and lent to the São Paulo Museum of Modern Art, Brazil, was sent on a multi-city tour to institutions and public areas such as the Inhotim Institute in Minas Gerais, the Iberê Camargo Foundation in Porto Alegre, and then to the Oscar Niemeyer Museum in Curitiba.

In 2020, Bourgeois work was featured in a major group show at the Pérez Art Museum Miami, Florida. My Body, My Rules, presented an investigating about the diverse artistic practices of 23 female-identified artists in the 21st-century. Carolee Schneemann, Cindy Sherman, Lorna Simpson, Ana Mendieta, Wanguechi Mutu, Mickalene Thomas, and Francesca Woodman, were among them.

Selected works

Bibliography
1982
1994
1994
1996
1998
2000
2001
2001
2008
2011
2011
2012
2015

Documentary
1987
2008

Exhibitions
1947Persistent Antagonism at San Francisco Museum of Modern Art, San Francisco.
1949Untitled at Art Institute of Chicago, Chicago.
1967Untitled at National Academy of Design, New York City.
 1972Number Seventy-Two at Storm King Art Center, Mountainville.
1982Louise Bourgeois, at The Museum of Modern Art, New York City.
1982Eyes, marble sculpture, at Metropolitan Museum of Art, New York City.
1984Nature Study: Eyes at Albright-Knox Art Gallery, Buffalo.
1987Louise Bourgeois: Sculpture 1947–1955 at Gallery Paule Anglim, San Francisco, California.
1992Sainte Sebastienne at Dallas Museum of Art, Dallas.
1993Loiuse Bourgeois: Recent Work at U.S. Pavilion, 45th Venice Biennale, Venice, Italy.
1993Helping Hands   in permanent display at Chicago Women's Park & Gardens as of 2011, Chicago.
1994The Prints of Louise Bourgeois at The Museum of Modern Art, New York City.
1994The Nest at San Francisco Museum of Modern Art, San Francisco.
1994Louise Bourgeois: The Locus of Memory, Works 1982–1993 at the Brooklyn Museum, Brooklyn and The Corcoran Gallery of Art, Washington, D.C.
1995Louise Bourgeois: The Locus of Memory, Works 1982–1993 at Galerie Rudolfinum, Prague.
1997Maman at Kemper Museum of Contemporary Art, Kansas City.
1999Maman at Guggenheim Museum Bilbao, Bilbao.
1999Granite eyeball benches and 25' bronze water fountain, at Agnes R. Katz Plaza, Pittsburgh, PA. Sculptures are currently on permanent display.
2000Fallen Woman at Galleria d'arte moderna Palazzo Forti, Verona.
2007Maman at Tate Modern, London.
2008Louise Bourgeois at Centre Georges Pompidou, Paris, Exhibition date: 5 March 2008 – 2 June 2008.
2008Louise Bourgeois Full Career Retrospective at Solomon R. Guggenheim Museum, New York City.
2008Nature Study at Inverleith House, Edinburgh.
2008Louise Bourgeois for Capodimonte at National Museum of Capodimonte, Naples.
2009Louise Bourgeois: Moi, Eugénie Grandet, un processus d'identification at Maison de Balzac, Paris.
2010Louise Bourgeois: The Fabric Works, at Fondazione Vedova Venice. Travelling to Hauser & Wirth, London.
2010Louise Bourgeois: Mother and Child at Gallery Paule Anglim, San Francisco, California.
2011Louise Bourgeois: À L'Infini at Fondation Beyeler, Riehen, Exhibition date: 3 Sep 2011 – 8 Jan 2012.
2011Louise Bourgeois. The Return of the Repressed, at Fundación Proa, Buenos Aires.Travelling to Instituto Tomie Ohtake, São Paulo and Museu de Arte Moderna, Rio de Janeiro.
2011Louise Bourgeois (1911–2010) at the National Gallery of Canada, Ottawa, Ontario, Canada, Exhibition date: 21 Apr 2011 – 18 Mar 2012.
2012Louise Bourgeois: Conscious and Unconscious at the Qatar Museums Authority Gallery, Katara, Doha, Qatar, Exhibition date: 20 Jan 2012 – 1 Jun 2012.
2012Louise Bourgeois: The Return of The Repressed at Freud Museum, Exhibition date: 7 March 2012 – 27 May 2012.
2012Louise Bourgeois: Late Works at Heide Museum of Modern Art, Exhibition date: 24 November 2012 – 11 March 2013.
2013Louise Bourgeois 1911–2010 at Museum of Contemporary Canadian Art, Exhibition date: 22 June 2013 – 11 Aug 2013.
2014Louise Bourgeois: A Woman Without Secrets at Middlesbrough Institute of Modern Art, Exhibition date: 18 Jul 2014 – 12 Oct 2014.
2015ARTIST ROOMS: Louise Bourgeois: A Woman Without Secrets at Southampton City Art Gallery, Exhibition date: 16 Jan 2015 – 18 April 2015.
2015Louise Bourgeois. Structures of Existence: the Cells at Haus der Kunst, Munich, Germany, Exhibition date: 27 Feb 2015 – 2 Aug 2015.
2015Louise Bourgeois: I Have Been to Hell and Back at Moderna Museet, Stockholm, Sweden, Exhibition date: 14 Feb 2015 – 17 May 2015.
2016Louise Bourgeois: Structures of Existence: The Cells at Guggenheim Museum, Bilbao, Spain, Exhibition date: 18 March 2016 – 4 September 2016.
2016Louise Bourgeois: Turning Inwards at Hauser & Wirth, Switzerland, Exhibition date: 2 Oct 2016 – 1 Jan 2017
2017Louise Bourgeois: Human Nature: Doing, Undoing, Redoing at Kistefos-Museet, Jevnaker, Norway, Exhibition date: 21 May 2017 – 9 Oct 2017.
2017Louise Bourgeois: Spiders at San Francisco Museum of Modern Art, Exhibition date: 7 Oct 2017 – 4 Sept 2018.
2017Louise Bourgeois: Twosome at Tel Aviv Museum of Art, Tel Aviv, Israel, Exhibition date: 7 Sept 2017 – 17 Feb 2018.
2017Louise Bourgeois: An Unfolding Portrait at The Museum of Modern Art, Exhibition date: 24 Sept 2017 – 28 Jan 2018.
2018Louise Bourgeois: The Empty House at Schinkel Pavillon, Berlin, Exhibition date: 21 April 2018 – 29 July 2018.
2018Louise Bourgeois: To Unravel a Torment at Glenstone Museum, Potomac, MD, United States, Exhibition date: 10 May 2017 – 1 Jan 2020.
2019Louise Bourgeois & Alex Van Gelder at UM Museum, Seoul, South Korea, Exhibition date: 1 Oct 2019 – 31 Dec 2019.
20191999-12-03 Abels, Carolyn, "Katz Plaza in Cultural District is Dedicated," Pittsburgh Post-Gazette (v73, n125, B-1)
2021Louise Bourgeois, Freud's Daughter at The Jewish Museum, New York, NY, United States, Exhibition date: 21 May 2021 – 12 Sept 2021.

Recognition
 1972: Mary Beth Edelson's Some Living American Women Artists / Last Supper (1972) appropriated Leonardo da Vinci's The Last Supper, with the heads of notable women artists collaged over the heads of Christ and his apostles. Bourgeois was among those notable women artists. This image, addressing the role of religious and art historical iconography in the subordination of women, became "one of the most iconic images of the feminist art movement."
1977: Honorary doctorate from Yale University
1981: Fellow of the American Academy of Arts and Sciences
1990: Elected into National Academy of Design
1990: Edward MacDowell Medal, MacDowell Colony, Peterborough, NH
1991: Lifetime Achievement in Contemporary Sculpture Award (Hamilton, New Jersey, USA)
1997: National Medal of Arts
1999: Praemium Imperiale for lifetime achievement
1999: Golden Lion at the Venice Biennale
2003: Wolf Foundation Prize in the Arts (Jerusalem)
2005: Austrian Decoration for Science and Art
2008: National Order of the Legion of Honour
2009: "Commandeur" of the pataphysical Ordre de la Grande Gidouille
2009: Honored by the National Women's Hall of Fame

Collections
Major holdings of her work include:

 US: the National Gallery of Art in Washington, D.C.; the Museum of Modern Art in New York and Nasher Sculpture Center; the San Francisco Museum of Modern Art
 Canada: National Gallery of Canada
 UK: Tate Modern in London
 France: Centre Pompidou in Paris
Throughout her career, Bourgeois knew many of her core collectors, such as Ginny Williams, Agnes Gund, Ydessa Hendeles and Ursula Hauser. Other private collections with notable Bourgeois pieces include the Goetz Collection in Munich.

Art market
Bourgeois started working with gallerist Paule Anglim in San Francisco in 1987, Karsten Greve in Paris in 1990, and Hauser & Wirth in 1997. Hauser & Wirth has been the principal gallery for her estate. Others, such as Kukje Gallery in Seoul and Xavier Hufkens in Brussels continue to deal in her work.

In 2011 one of Bourgeois's works, titled Spider, sold for $10.7 million, a new record price for the artist at auction, and the highest price paid for a work by a woman at the time. In late 2015, the piece sold at another Christie's auction for $28.2 million.

References

Further reading

External links

Louise Bourgeois in The Museum of Fine Arts, Houston: https://www.mfah.org/blogs/inside-mfah/a-confessional-sculpture-by-louise-bourgeois
Louise Bourgeois in The Museum of Modern Art Online Collection
Louise Bourgeois: The Complete Prints & Books – The Museum of Modern Art
Louise Bourgeois at Hauser & Wirth
'My art is a form of restoration', interview with Rachel Cooke for The Observer, 14 October 2007
Louise Bourgeois at the Qatar National Convention Center
Louise Bourgeois: À L'Infini. Exhibition at Fondation Beyeler Exhibition and interview with curator Dr. Ulf Küster (video)
 Webcam of the sculpture "Maman" outside of the National Gallery of Canada, Ottawa
 Louise Bourgeois Louise Bourgeois's Exhibition at Fundació Antoni Tàpies 6/11/1990 – 6/1/1991

Louise Bourgeois at Schinkel Pavillon Berlin
Louise Bourgeois | HOW TO SEE the artist with MoMA Chief Curator Emerita Deborah Wye
Louise Bourgeois | HOW TO SEE the artist with Sewon Kang
Archives of American Art, Smithsonian Institution: Oral History Interview

1911 births
2010 deaths
20th-century French sculptors
21st-century French sculptors
Abstract expressionist artists
Académie Julian alumni
École des Beaux-Arts alumni
Artists from Paris
Art Students League of New York alumni
French women artists
French contemporary artists
French installation artists
Members of the American Academy of Arts and Letters
United States National Medal of Arts recipients
Wolf Prize in Arts laureates
Recipients of the Praemium Imperiale
Recipients of the Austrian Decoration for Science and Art
Recipients of the Legion of Honour
École du Louvre alumni
Fellows of the American Academy of Arts and Sciences
20th-century American women artists
21st-century American women artists
American women printmakers
20th-century American printmakers
20th-century American sculptors
21st-century American sculptors
21st-century American women sculptors
People with acquired American citizenship
Sculptors from New York (state)
People from Chelsea, Manhattan
Brooklyn College faculty
Women installation artists
French women printmakers
20th-century French women
French emigrants to the United States
National Arts Club Medal of Honor Recipients

Louise Bourgeois


حَرَان أو حَارَان مدينة قديمة في بلاد ما بين النهرين تقع حالياً جنوب شرق تركيا عند منبع نهر البليخ أحد روافد نهر الفرات ذكرت في التوراة على أنها المدينة التي استقر فيها النبي إبراهيم بعد هجرته من أور. سميت عند الرومان باسم (كارهاي). دخلها المسلمون عام 639م.
تعد سهول حران من المناطق الزراعية الرئيسية في الجزيرة الفراتية، وهي مزروعة بالمحاصيل الحقلية (القمح والشعير) والأشجار المثمرة (اللوز).

كانت هذه المدينة تابعة لولاية حلب العثمانية، ولسورية حسب معاهدة سيفر التي أنهت الحرب العالمية الأولى، ولكن معاهدة لوزان عام 1923 وضعت المدينة مع بقية الأقاليم السورية الشمالية ضمن الحدود التركية.

توأمة
لحران (تركيا) اتفاقيات توأمة مع:
 ألبيروبيلو (8 نوفمبر 2013 - )

من أعلامها
 ثابت بن قرة
 ابن تيمية
 محمد بن جابر بن سنان البتاني
 أبو جعفر النفيلي
 سنان بن الفتح الحراني، عالم رياضيات وفلك
 ابن شعبة الحراني

مراجع

أقضية محافظة شانلي أورفة
أماكن في الكتاب المقدس
أماكن مأهولة أسست في الألفية الثالثة قبل الميلاد
أماكن مأهولة أسست في الألفية السابعة قبل الميلاد
أماكن مأهولة سابقا في تركيا
أماكن مأهولة في محافظة شانلي أورفة
الأقاليم السورية الشمالية
المواقع الأثرية في جنوب شرق الأناضول
تاريخ سوريا
تاريخ محافظة شانلي أورفة
حدياب
عواصم الخلافة الإسلامية
مدن الجزيرة السورية
مدن تركيا
مدن توراتية
مدن حورية
مواقع التراث العالمي في تركيا
مواقع مؤقتة في قائمة التراث العالمي لليونسكو
ولاية حلب

حران (تركيا)


Satya N. Nandan (* 10. Juli 1936 in Suva; † vor oder am 26. Februar 2020 in New York City) war ein fidschianischer Rechtsanwalt und Diplomat.

Werdegang
Nandan studierte Rechtswissenschaften an der University of London und war ein Barrister-at-Law of Lincoln's Inn. Er war Anwalt und Notar am Supreme Court of Fiji. Von 1970 bis 1976 sowie von 1993 bis 1995 war er Vertreter seines Landes bei den Vereinten Nationen. Dazwischen war er von 1976 bis 1980 Botschafter bei der Europäischen Union, in Belgien, Frankreich, Italien, Luxemburg und den Niederlanden.

Von März 1996 an war er für 12 Jahre Generalsekretär der Internationalen Meeresbodenbehörde. Ab dem 1. Januar 2009 war er Vorsitzender der Western and Central Pacific Fisheries Commission.

Ehrungen (Auswahl)
 1978: Commander des Order of the British Empire
 1996: Großkreuz des Verdienstordens der Bundesrepublik Deutschland
 2001: Companion des Order of Fiji

Weblinks
 Satya M.Nandan: Biographical Note (PDF; 21 kB) bei der Internationalen Meeresbodenbehörde, Pressemitteilung SB/10/14, 2. Juni 2004
 Curriculum Vitae (PDF; 260 kB)

Einzelnachweise

Jurist im auswärtigen Dienst
Fidschianischer Botschafter
Botschafter in Belgien
Botschafter bei der Europäischen Union
Botschafter in Frankreich
Botschafter in Italien
Botschafter in Luxemburg
Botschafter in den Niederlanden
Ständiger Vertreter bei den Vereinten Nationen
Träger des Bundesverdienstkreuzes (Großkreuz)
Commander des Order of the British Empire
Fidschianer
Geboren 1936
Gestorben 2020
Mann

Satya Nandan


السديم: في الفلك، هو غاز نجمي.
 السديم: هو الضباب الرقيق.
 فيلم السديم: فيلم خيال علمي ورعب أنتج عام 2007.

صفحات توضيح أسماء أماكن

سديم (توضيح)


Junior Lucau (7. travnja 1987.) je rukometni vratar iz Demokratske Republike Kongo. Nastupa za švedski klub Skånela IF i rukometnu reprezentaciju Demokratske Republike Kongo.

Natjecao se na Svjetskom prvenstvu u Egiptu 2021., gdje je reprezentacija DR Konga završila na 28. mjestu.

Izvori

Rukometaši iz Demokratske Republike Kongo
Rukometni vratari

Junior Lucau


The Neo Geo is a video game platform developed and designed by SNK and supported from 1990 to 2004. It was released in three different iterations: a ROM cartridge-based arcade system board called the Multi Video System (MVS), a cartridge-based home video game console called the Advanced Entertainment System (AES), and a CD-ROM-based home console called the Neo Geo CD. Each system features similar hardware and runs the same library of games through different media formats. Most games were first released on the MVS then rereleased for the home consoles, however some never saw a home console release and eight games were released exclusively for the Neo Geo CD. This page lists every game released for all three Neo Geo formats.

Games
Listed here are all  officially licensed Neo Geo games, including all 148 MVS games, all 118 AES games, and all 98 Neo Geo CD games. Not included are unlicensed games, prototypes, Neo Geo Pocket Color games, or Hyper Neo Geo 64 games.

Notes

References

External links

 NeoGeo Museum (official)
 SNK Playmore official website
 SNK Playmore USA official web site
 Official Neo Geo website
 NeoGeoSoft.com: A complete software and artwork resource for the Neo Geo.

Neo Geo

List of Neo Geo games


A timer is a  type of clock used for measuring specific times.
Timers can be categorized into two main types.
The word "timer" is usually reserved for devices that count down from a specified time interval called a countdown timer, while devices that do the opposite, measuring elapsed time by counting upwards from zero, are called stopwatches.  A simple example of the first type is an hourglass. Working method timers have two main groups: hardware and software timers.

Most timers give an indication that the time interval that had been set has expired - such as a loud noise.

Time switches, timing mechanisms that activate a switch, are sometimes also called "timers."

Hardware

Mechanical
Mechanical timers use clockwork to measure time. Manual timers are typically set by turning a dial to the time interval desired, turning the dial stores energy in a mainspring to run the mechanism. They function similarly to a mechanical alarm clock, the energy in the mainspring causes a balance wheel to rotate back and forth. Each swing of the wheel releases the gear train to move forward by a small fixed amount, causing the dial to move steadily backward until it reaches zero when a lever arm strikes a bell. The mechanical kitchen timer was invented in 1926 called a fan fly that spins against air resistance, low-precision mechanical egg-timers are sometimes of this type.

The simplest and oldest type of mechanical timer is the hourglass - which is also known as "the glass of the hour" - in which a fixed amount of sand drains through a narrow opening from one chamber to another to measure a time interval.

Electromechanical

Short-period bimetallic electromechanical timers use a thermal mechanism, with a metal finger made of strips of two metals with different rates of thermal expansion sandwiched together, steel and bronze are common. An electric current flowing through this finger causes heating of the metals, one side expands less than the other, and an electrical contact on the end of the finger moves away from or towards an electrical switch contact. The most common use of this type is in the "flasher" units that flash turn signals in automobiles, and sometimes in Christmas lights. This is a non-electronic type of multivibrator.

An electromechanical cam timer uses a small synchronous AC motor turning a cam against a comb of switch contacts. The AC motor is turned at an accurate rate by the alternating current, which power companies carefully regulate. Gears drive a shaft at the desired rate, and turn the cam. The most common application of this timer now is in washers, driers and dishwashers. This type of timer often has a friction clutch between the gear train and the cam, so that the cam can be turned to reset the time.

Electromechanical timers survive in these applications because mechanical switch contacts may still be less expensive than the semiconductor devices needed to control powerful lights, motors and heaters.

In the past, these electromechanical timers were often combined with electrical relays to create electro-mechanical controllers. Electromechanical timers reached a high state of development in the 1950s and 1960s because of their extensive use in aerospace and weapons systems. Programmable electromechanical timers controlled launch sequence events in early rockets and ballistic missiles. As digital electronics has progressed and dropped in price, electronic timers have become more advantageous.

Electronic

Electronic timers are essentially quartz clocks with special electronics, and can achieve higher precision than mechanical timers. Electronic timers have digital electronics, but may have an analog or digital display. Integrated circuits have made digital logic so inexpensive that an electronic timer is now less expensive than many mechanical and electromechanical timers. Individual timers are implemented as a simple single-chip computer system, similar to a watch and usually using the same, mass-produced, technology.

Many timers are now implemented in software. Modern controllers use a programmable logic controller (PLC) rather than a box full of electromechanical parts. The logic is usually designed as if it were relays, using a special computer language called ladder logic. In PLCs, timers are usually simulated by the software built into the controller. Each timer is just an entry in a table maintained by the software.

Computer systems usually have at least one hardware timer. These are typically digital counters that either increment or decrement at a fixed frequency, which is often configurable, and which interrupt the processor when reaching zero. An alternative design uses a counter with a sufficiently large word size that it will not reach its overflow limit before the end of life of the system.

More sophisticated timers may have comparison logic to compare the timer value against a specific value, set by software, that triggers some action when the timer value matches the preset value. This might be used, for example, to measure events or generate pulse-width modulated waveforms to control the speed of motors (using a class D digital electronic amplifier).

One specialist use of hardware timers in computer systems is as watchdog timers, which are designed to perform a hardware reset of the system if the software fails.

Software
These types of timers are not devices nor parts of devices, they exist only as software. They rely on the accuracy of a clock generator usually built into a hardware device that runs the software.

Applications
Due to the increasing popularity of mobile phones, many  timer apps have been developed that mimic the old mechanical timer, but which have also highly sophisticated functions. These apps are also easier to use, because they are available at once, without any need to purchase or carry separate devices. Timers can be software applications phones, smartwatches, or tablets. Some of these apps are countdown timers, stopwatch timers, etc. These timer apps can be used for tracking working or training time, motivating children to do tasks, replacing an hourglass-form egg timer in board games such as Boggle, or for the traditional purpose of tracking time when cooking.

Apps may be superior to hour glasses, or to mechanical timers. Hour glasses are not precise and clear, and they can jam. Mechanical timers lack the customization that applications support, such as sound volume adjustments for individual needs. Most applications will also offer selectable alarm sounds.

Some timer applications can help children to understand the concept of time, help them to finish tasks in time, and help them to get motivated. These applications are especially used with children with disabilities like ADHD, Down syndrome, etc., but everybody else can also benefit from them.

See also

Candle-timers
Countdown
Time lock
Drip irrigation
Egg timer
Intervalometer
Staircase timer
Time to digital converter
Water clock
Photo-lab timer

References

Digital circuits
Control devices
Home automation
Timers

Timer


An Sporobolus gloeoclados in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Arthur Cope. An Sporobolus gloeoclados in nahilalakip ha genus nga Sporobolus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sporobolus

Sporobolus gloeoclados


Alice Wilkie (1902-1987) est une showgirl américaine.

Biographie
Alice Wilkie est la fille de Thomas Wilkie, propriétaire d'une épicerie en Angleterre. Alice déménage à New York et rejoint les  en 1923 où elle reste pendant 3 saisons, 1924, 1925 et 1926. Elle apparait dans les Ziegfeld Follies en 1925. Elle créé une société appelée Alice Wilke Inc pour produire ses propres comédies musicales. Après avoir brièvement joué avec le cirque Ringling Brothers en 1927, elle se retire du show business.

Vie privée
Elle épouse un cadre de l'industrie pharmaceutique Robert Turner Browning (1904-1969), et ils déménagent à  et sont restés mariés jusqu'au décès de Robert en 1969. Alice est ensuite entrée dans une maison de retraite du New Jersey où elle passe ses dernières années. Le 30 août 1987, elle est décédée à l'âge de quatre-vingt-quatre ans. Elle est enterrée au cimetière Prospect Hill à Front Royal, en Virginie.

Iconographie
Alice Wilkie a été photographiée par James Montgomery Flagg et Alfred Cheney Johnston qui a travaillé pour Florenz Ziegfeld pendant plus de 15 ans, prenant principalement des photographies publicitaires et promotionnelles des interprètes des Ziegfeld Follies. Les photos de nues, découvertes après la mort de Johnston, n'ont pas été publiés dans les années 1920.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 :
.

Liens externes

.
.

Danseuse américaine du XXe siècle
Ziegfeld Girl
Danseuse de comédie musicale
Naissance en décembre 1902
Décès en août 1987
Décès à 84 ans

Alice Wilkie