Supermaraton Zagreb – Čazma  poznat i pod nazivom «Od Kaptola do Kaptola» jer se održava na ruti s početkom i krajem na Zagrebačkom odnosno Čazmanskom kaptolu. Duga je 61.35 km. Povod utrke je bilo obilježavanje 750-te obljetnice postojanja Čazme. Idejni začetnik utrke je novinar Boris Kožar koji je organizirao, trčao i pobijedio na tom prvom izdanju čiji je prijenos radila Zagrebačka televizija. Dugi niz godina bila je najduža cestovna atletska utrka u Hrvatskoj. Među najstarijim je sportskim manifestacijama u državi. U najvišem je rangu natjecanja po Hrvatskom atletskom savezu.

Izdanja
2010.
Održan neslužbeno. Organizatori su zbog manjka novca otkazali 35. izdanje. Ipak maratonci su odlučili održati supermaraton dogovarajući se putem internetskog foruma, jer nisu htjeli da se prekine tradicija.

Kazalo:
- strani natjecatelji su označeni zastavom

Statistika (2019.)

Vidi
 Hrvatski atletski savez

Izvori
https://statistik.d-u-v.org/eventdetail.php?event=9785
https://arrs.run/HP_ZC61.htm

Međunarodna atletska natjecanja u Hrvatskoj
Hrvatska športska natjecanja
Športska natjecanja u Zagrebu
Čazma

Supermaraton Zagreb – Čazma


Wawatam (little goose)  (fl. 1762 – 1764) was an 18th-century Odawa chief who lived in the northern region of present-day Michigan's Lower Peninsula in an area along the Lake Michigan shoreline known by the Odawa as Waganawkezee (it is bent).

Life
Wawatam was likely born near the Odawa Middle Village, Anamiewatigoing, now Cross Village. He is known through his rescue of and friendship with British fur trader Alexander Henry the elder from the Ojibwas following the capture of Fort Michilimackinac in June 1763 during Pontiac's Rebellion.  Wawatam, the leader and patriarch of an extended family of Odawa, rescued Henry after he had initially become an Ojibwe possession as a spoil of war, and soon thereafter, again came to Henry's rescue by hiding him in a Cave on nearby Mackinac Island. For nearly a year after this second rescue (1763-1764), he lived as part of Wawatam's family, following them on their seasonal moves to hunting and fishing areas inland from Lake Michigan.  Henry's observations of Odawa hunting and living practices became a significant contribution to Algonquian anthropology.

Henry later returned to "civilization."  Successful as a fur trader in later life, he always credited Wawatam with saving his life.  The 18th century fort, scene of Wawatam's rescue of Henry, has been reconstructed and is now an active living history museum.  The site is located just west of downtown Mackinaw City at the Lower Peninsula's headland.

Legacy
On the dock at St. Ignace and within shadow distance from the Wawatam Lighthouse is a  tall wooden statue honoring Chief Wawatam which was erected in 2012 by the City of St. Ignace, Michigan.  It was designed and carved by Tom Paquin and Sally Paquin, local artists.

Wawatam Township, Emmet County, Michigan, the northernmost township of Emmet County where Fort Michilimackinac is located, is named after Wawatam.
SS Chief Wawatam, a coal-fired train ferry and icebreaker that operated in the Straits of Mackinac between 1911–1984 was named in his honor.

External links

Alexander Henry's story of capture at Fort Michilimackinac

References

Odawa people
People of pre-statehood Michigan
Native American people from Michigan
18th-century Native Americans
Native Americans in Michigan
Year of birth uncertain
Year of death uncertain

Wawatam


The Miami News war die führende Abendzeitung in Miami. Gegründet am 15. Mai 1896 als The Miami Metropolis, wurde die Herausgabe am 31. Dezember 1988 eingestellt.

Pulitzer-Preise
 1939 – Pulitzer-Preis für Dienst an der Öffentlichkeit, für die Kampagne zur Wiederwahl der Miami City Commission
 1959 – Pulitzer-Preis für Berichterstattung im Inland, Howard Van Smith, für eine Reihe von Artikeln, deren Schwerpunkt auf der öffentlichen Aufmerksamkeit an den beklagenswerten Bedingungen in einem Lager für Wanderarbeiter in Floria hatte, woraus sich ergab, dass den 4.000 im Lager gestrandeten Arbeitern großzügige Unterstützung gewährt wurde, und dadurch wurde die Aufmerksamkeit auf das landesweite Problem gerichtet, das die 1,5 Mio. Wanderarbeiter darstellten.
 1963 – Pulitzer-Preis für Auslandsberichterstattung an Hal Hendrix, für seine anhaltende Berichterstattung, die zu einem frühen Zeitpunkt enthüllte, dass die Sowjetunion Raketenabschussrampen auf Kuba installierte und eine große Anzahl von MiG-21 dort stationierte.
 1966 – Pulitzer-Preis für redaktionelle Karikaturen an den Karikaturisten Don Wright  für "You Mean You Were Bluffing?"
 1980 – Pulitzer-Preis für Karikatur an Don Wright

Weblinks
 Miami Metropolis, freely available with full text and full page images in the Florida Digital Newspaper Library
 Daily Miami Metropolis, from 1904-7 freely available with full text and full page images in the Florida Digital Newspaper Library
 Miami Daily News, from 1929 freely available with full text and full page images in the Florida Digital Newspaper Library

Einzelnachweise

Zeitung (Vereinigte Staaten, Erscheinen eingestellt)
Medien (Florida)
Miami
Ersterscheinung 1896
Pulitzer-Preisträger
Erscheinen eingestellt 1988
Englischsprachige Tageszeitung

The Miami News


Missa do Galo é um curta-metragem brasileiro de 1973, escrito e dirigido por Nelson Pereira dos Santos, baseado no conto homônimo de Machado de Assis.

Sinopse
Uma estranha conversa entre D. Conceição (Fernanda Montenegro) e seu jovem hóspede, Nogueira (Rodrigo Santiago), à espera da Missa do Galo.

Elenco

Ligações externas

Curtas-metragens do Brasil
Curtas-metragens em língua portuguesa
Filmes do Brasil de 1973
Filmes de drama do Brasil

Missa do Galo (1973)


Kæmpedamens Bortførelse er en dansk stumfilm fra 1913, der er instrueret af Sofus Wolder efter manuskript af A.V. Olsen.

Handling

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1913

Kæmpedamens Bortførelse


est un film britannique réalisé par Harley Cokeliss, sorti en 1988.

Synopsis
Une femme qui va bientôt se marier fait des cauchemars dans lesquels elle voit des démons. Quand il se réveille, elle découvre que ces démons sont réels et ont commis une série de meurtres.

Fiche technique
 Titre :
 Réalisation : Harley Cokeliss
 Scénario : Christopher Wicking, Harley Cokeliss et Catherine de Pury (dialogues additionnels)
 Musique : Bill Nelson
 Photographie : Ian Wilson
 Montage : Ian Crafford et David Martin
 Production : Paul Webster
 Société de production : Palace Pictures, International Spectrafilm et Filmscreen Productions
 Pays :
 Genre : Horreur et fantastique
 Durée : 89 minutes
 Dates de sortie :
 :  (festival international du film d'Édimbourg)

Distribution
 Jemma Redgrave : Diana Markham
 Kathleen Wilhoite : Jenny Hoffman
 Timothy Spall : Russell Peck
 Jimmy Nail : Paul Lawrence
 Mark Greenstreet : Oliver
 Susan Fleetwood : Dr. Deborah
 Annabelle Lanyon : Jenny enfant
 Nickolas Grace : le père de Jenny
 Patrick O'Connell : le détective
 Andrew Jones : le designer
 Richard Warner : le révérend Webb

Accueil
Pour The Guardian, le film est doté de bons effets spéciaux mais perd un peu de vue son sujet principal : « des gens qui se hantent eux-mêmes ».

Distinctions
Le film a été présenté en sélection officielle au festival international du film fantastique d'Avoriaz dans la section horreur et au festival Fantasporto.

Notes et références

Liens externes

Film britannique sorti en 1988
Film d'horreur britannique
Film fantastique britannique
Film sur les rêves

Dream Demon


Bicyclus anisops je leptir iz porodice šarenaca. Pronađen je u istočnoj Nigeriji i zapadnom Kamerunu. Nastanjuje podplaninske šume iznad 1,300 metara nadmorske visine.

Izvori

Vanjske poveznice

Bicyclus

Bicyclus anisops


Cantando como yo canto - INTImo2 es el segundo álbum de estudio como solista del músico lojano ecuatoriano-chilenoMax Berrú, lanzado en Chile en 2010.

En el álbum colaboran más de 50 músicos, entre los cuales destaca la banda Inti-Illimani, a la cual Max perteneció desde sus inicios en 1967 hasta 1997, fecha en que se debió retirar formalmente por razones personales, aunque continúe su lazo con ellos.

El subtítulo del álbum, «INTImo2», destaca el hecho de ser el disco que sucede a su primera creación, Íntimo, de 2004, así como al prefijo «Inti» que hace alusión a Inti-Illimani.

El álbum cierra con la canción «El arado» de Víctor Jara, a quien Berrú conoció en 1965 interpretándola en la Peña de los Parra. Desde entonces Max se conmovió con ella, y según sus palabras «es la canción que más le emociona cantar».

Lista de canciones

Créditos

 Músicos
 Miguel Ángel Pellao: No volveré
 Carmen Prieto: Zamba por vos
 Bloque Depresivo y "el Macha" de Chico Trujillo: Alma, corazón y vida
 Inti-Illimani: Carmentea (voz Jorge Coulón, arreglos Manuel Meriño)
 Enrique Blanco: Son de la loma
 Camilo Salinas: En mi viejo San Juan
 Banda Conmoción: cantando como yo canto
 Camilo Pezoa (padre e hijo) y Patricio Loyola: música mexicana
 Christian González de Inti-Illimani, en flauta y píccolo
 Carlos Cabrera, en clarinete
 Héctor Echeverría, en bombo y platillos
 Álex Muñoz, en redoblante
 Leo Fecci, en saxo: Romántico Quito mío
 Joaquín Figueroa, en dúos, coros y gritos en canciones mexicanas
 Tocori (hijo de Max), en el bajo en algunos temas
 Cristóbal (hijo de Max), en algunos coros

 Otros
 Viviana Larrea: productora
 Raúl Céspedes: dirección artística
 Pablo Sepúlveda: sonido
 Mónica Larrea: diseño gráfico

Referencias

Enlaces externos
 Concierto INTImo

Álbumes de 2004
Álbumes de Alerce
Álbumes en español

Cantando como yo canto - INTImo 2


Adıyaman, (Kürtçe: Semsûr) Adıyaman ilinin merkezi olan şehirdir. Kuzeyden Çelikhan, doğudan Kahta, güneydoğudan Samsat ve Atatürk Baraj Gölü ile, güneyden Fırat nehri ve batıdan Besni ve Tut ilçeleri ile çevrilidir. Önceleri şehir merkezindeki kale etrafında konumlanan yerleşim, il merkezi olduğu 1954 yılından itibaren genişlemiş ve büyümüştür.

Etimoloji
Tarih boyu farklı devlet ve milletlerin egemenliği altına giren Adıyaman, farklı isimlerle anılmıştır. Seyyah Ainsworth şehrin Doğulu coğrafyacılar tarafından Cholmodara adıyla bilindiğini, Romalılar tarafından da şehrin Carbanum diye isimlendirildiğini belirtmiştir. Bizans İmparatorluğu döneminde şehir Pordoniom olarak isimlendirilmiş, Süryaniler ise şehri Klevdiye olarak isimlendirmiştir. Müslümanların eline geçişinden sonra yerleşim Hısnımansur ismiyle bilinir olmuştur. "Mansur'un kalesi" anlamına gelen Hısnımansur isminin, bir rivayete göre Emevi komutanlarından Mansur bin Cavane sebebiyle, bir başka rivayete göre ise Abbasi halifesi Ebu Cafer el-Mansur sebebiyle verildiği söylenmektedir. Şehrin Kürtçe'de kullanılan ismi olan Semsûrun da Hısnımansur isminin bozulmasıyla oluşmuş olması muhtemeldir.

Şehir için bugün kullanılan Adıyaman isminin kökeni ile ilgili çeşitli iddialar ortaya atılmışsa da bu ismin kökeni tam olarak bilinmemektedir. Bazı araştırmacılar Adıyaman isminin Anadolu'da yaşamış eski bir halk olan Luviler'in dili olan Luvice'de "Ana Tanrıça Ülkesi" anlamına gelen Adaumana veya Ada-uma-(wa)na kelimelerinden geldiğini iddia etmiştir. Bölge halkı arasında ise Adıyaman isminin Kommagene Krallığı devrinde putperest babalarına isyan eden ve sonrasında öldürülen yedi kardeşin ardından söylenen Yedi Yaman tabirinin zaman içerisinde bozulmasıyla oluştuğu şeklindeki bir efsane anlatılmaktadır. Bir başka rivayete göre ise Adıyaman ismi, şehri fetheden Yaman Bey isimli bir komutanın adından gelmektedir. Bir başka rivayete göre ise Adıyaman ismi, güzel vadi anlamına gelen Vadi-i Leman tabirinin zamanla bozulmasıyla oluşmuştur.

Yerleşim Osmanlı dönemi kaynaklarında genellikle Hısnımansur ismiyle geçmişse de halk arasında, seyyahlar arasında ve Kâmûsü'l-A'lâm gibi eserlerde Adıyaman ismi de kullanılmıştır. 1837 yılında şehri ziyaret eden seyyah Ainsworth de yerleşim için Adıyaman ismini kullanmıştır. İ lçeCumhuriyetin ilk devirlerinde de resmi belgelerde Hısnımansur ismiyle anılmıştır. 1928 yılının sonunda alınan bir kararla şehrin ismi resmî olarak Adıyaman olarak değiştirilmiştir.

Tarihçe

Uzun yıllar boyunca Hısnımansûr adıyla anılan şehrin içinde olduğu bölgede yerleşimin tarihi oldukça eski dönemlere kadar uzanmaktadır. Bölgede tarih boyunca Hitit, Hurri, Mitanni, Kummuh, Asur, Pers, Seleukos, Kommagene Krallığı ile Roma ve Bizans hakimiyeti görülmüştür. 7. yüzyıldan itibaren İslâm akınları bölgede görülmeye başlamış ve 670 yılında yerleşiminde içerisinde olduğu bölge Emevî hakimiyetine geçmiştir. Emevî kumandanlarından Mansûr bin Ca'vene tarafından bugünkü kale inşa ettirildi. 758'de Abbâsî egemenliğine geçen Hısnımansûr, 926-958 yılları arasındaki Hamdaniler döneminden sonra yeniden Bizans hakimiyetine geçti. 11. yüzyılda Türk akınlarına uğrayan yerleşim, ilk defa 1066'da Selçuklu kumandanı Gümüştekin tarafından alındı. Artuklu, Eyyûbî ve Selçuklu, İlhanlı, Akkoyunlu, Dulkadiroğulları ve Memlüklü hakimiyetinden sonra 1515 yılında Osmanlı egemenliğine geçti.

Osmanlı idaresinde 1519'da Maraş eyaletine bağlı sancak olan yerleşim, 1531 yılında Elbistan sancağına bağlı bir kaza haline getirildi. 1519 yılında yerleşimin ilk tahririnde 1000 civarında Müslüman nüfusun yanında yerleşimde 400 civarında da Gayrimüslim nüfus bulunmaktaydı. Hısnımansûr, 1563'te yeniden Maraş'a bağlandı ve uzunca yıllar bu konumda kaldı. Tanzimattan sonraki düzenlemede 1841'de kaza olan yerleşim, 1849'da Diyarbekir vilayetine bağlı bir sancak durumuna getirildi. 1859'da Malatya sancağına, 1883'te de Harput Vilayeti'ne bağlandı. Cumhuriyet döneminde Hısnımansûr, 1923'ten 1954 yılına kadar Malatya'nın ilçesi olarak kaldı. 22 Haziran 1954'te Adıyaman ilinin kurulmasıyla merkez ilçe oldu.

Atatürk Barajı'nın büyük bir kısmı Adıyaman ili sınırları içerisinde yer alır.

Daha önceleri merkeze bağlı Esentepe köyü, 2004'te mahalleye dönüştü.

Adıyaman, 6 Şubat 2023'te gerçekleşen Türkiye ve Suriye'de etkili olan 2023 Kahramanmaraş depremleri sırasında geniş çaplı yıkıma uğradı. Binlerce insan hayatını kaybetti. Adıyaman şehir merkezi İndere Mahallesi (Zey Köyü) olarak bilinen yaklaşık 5 milyon metrekarelik güvenli zemine taşınacak. Çevre, Şehircilik ve İklim Değişikliği Bakanlığı'nın zemin çalışmalarını tamamladığı ve binlerce yeni yapının inşa edileceği bölge, merkeze yaklaşık 6 kilometre mesafede bulunuyor.

Belediyeler, Mahalleler ve Köyler

Adıyaman Merkez İlçenin 3 belediyesinde toplam 49 mahallesi bulunmaktadır. Kırsal kesimdeki köy sayısı ise 135'tir.  TÜİK'in 2021 verilerine göre şehirde (Mahallelerde) yaşayan nüfus %87,1 olarak görülmektedir.  En uzak köyü 55 km uzaklıktaki Sarıkaya Köyü'dür.. Nüfusu en fazla olan köy, 1800 kişi ile Gümüşkaya Köyü'dür. Adıyaman Merkez İlçe  nüfusu 2021 yılında % 0,50 artmıştır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Adıyaman Belediyesi
 Adıyaman Valiliği
 Adıyaman Gezi Rehberi

Adıyaman


Die Malaysia Open 1948 im Badminton fanden am Osterwochenende Ende März 1948 in der Victoria Institution in Kuala Lumpur statt. Sie waren die 7. Auflage dieses Championats.

Finalresultate

Weblinks
 https://eresources.nlb.gov.sg/newspapers/Digitised/Article/straitstimes19480324-1.2.82
 https://eresources.nlb.gov.sg/newspapers/Digitised/Article/straitstimes19480327-1.2.110.aspx
 https://eresources.nlb.gov.sg/newspapers/Digitised/Article/straitstimes19480329-1.2.87.aspx
 https://eresources.nlb.gov.sg/newspapers/Digitised/Article/straitstimes19480330-1.2.113.aspx

Badmintonwettbewerb in Kuala Lumpur
1948
Badminton 1948

Malaysia Open 1948


NGC 5892 est une galaxie spirale intermédiaire (barrée ?) située dans la constellation de la Balance. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5892 a été découverte par l'astronome américain Ormond Stone en 1886.

La classe de luminosité de NGC 5892 est IV et elle présente une large raie HI. Elle renferme également des régions d'hydrogène ionisé.

Avec une brillance de surface égale à , on peut qualifier NGC 5892 de galaxie à faible brillance de surface (LSB en anglais pour ). Les galaxies LSB sont des galaxies diffuses (D) avec une brillance de surface inférieure de moins d'une magnitude à celle du ciel nocturne ambiant.

À ce jour, cinq mesures non basées sur le décalage vers le rouge (redshift) donnent une distance de , ce qui est à l'intérieur des valeurs de la distance de Hubble. Notons cependant que c'est avec la valeur moyenne des mesures indépendantes, lorsqu'elles existent, que la base de données NASA/IPAC calcule le diamètre d'une galaxie et qu'en conséquence le diamètre de NGC 5892 pourrait être d' si on utilisait la distance de Hubble pour le calculer.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5892 sur le site du professeur C. Seligman
  (traduction/adaptation française).

5892
Constellation de la Balance
Galaxie spirale
Galaxie spirale intermédiaire
Galaxie à faible brillance de surface
Objet céleste découvert en 1886
Objet céleste découvert par Ormond Stone

NGC 5892


Rauni Magga Lukkari (* 30. September 1943 in Vetsikko in der Kommune Utsjoki, Finnland) ist eine samischsprachige Schriftstellerin und Übersetzerin. Sie gilt als eine der maßgeblichen samischen Lyrikerinnen.

Leben und Werk
Rauni Magga Lukkari wurde als jüngstes von 13 Kindern in Utsjoki geboren. Sie besuchte ein Seminar in Kemijärvi und arbeitete von 1962 bis 1980 als freie Journalistin beim norwegischen und finnischen Rundfunk sowie bei finnischen Zeitungen. Von 1970 bis 1975 lebte sie in Kautokeino und wurde norwegische Staatsbürgerin. 1980 zog sie nach Tromsø, arbeitete zeitweise als Lehrerin und in der Arctic Gallery und war dann freiberuflich als Schriftstellerin und Übersetzerin tätig. Bis zum Jahr 2000 war sie Leiterin des Samischen Schriftstellerverbands, seit 2001 ist sie Direktorin des "Nordnorsk kulturråd". Seit 2002 führt sie einen eigenen Verlag, "Gollegiella", der Hörbücher in samischer Sprache sowie zweisprachige Bücher veröffentlicht.

In ihren ersten beiden Gedichtsammlungen Jienat vulget (Das Eis treibt davon, 1980) und Báze dearvan, Biehtár (Leb wohl, Petteri, 1981) thematisiert Lukkari Erfahrungen und Spannungen zwischen Tradition und Moderne, die sich aus ihrer samischen Identität ergeben; sie drückt dabei aus einer neuen Perspektive – nämlich durch die Verwendung von Ironie und Humor –  ihre Wünsche und Sehnsüchte als Frau aus. Am wirkungsvollsten war ihr 1986 erschienener Lyrikband Losses beaivegirji. Er wurde ein Jahr später mit dem Titel Mørk dagbok (Düsteres Tagebuch) ins Norwegische übersetzt und 1987 für den Literaturpreis des Nordischen Rates nominiert.

In einem Wettbewerb, den der Verleger Davvi Girji für das beste samischsprachige Originalmanuskript ausgeschrieben hatte, gewann sie 1996 den ersten Preis für ihre Gedichtsammlung Árbeeadni (Erbmutter). Die Themen dieser Gedichte befassen sich, ebenso wie in dem bereits 1991 erschienenen zweisprachigen Werk Mu gonagasa gollebiktasat / Min konges gyldne klær (Die goldenen Kleider meines Königs), mit der Selbstfindung der Frau und der Beziehung zwischen den Geschlechtern. Ihre Betrachtungen in Gesprächsform über Sápmi wurden 2009 unter dem Titel Lex Sápmi ja eará joccit / Lex Sápmi og andre stubber veröffentlicht. Die Autorin ist in Lyrikzeitschriften und in -anthologien vertreten.

Lukkari ist auch als Dramatikerin tätig. Sie verfasste Stücke für das 1981 gegründete Beaivváš Sámi Theater in Kautokeino. Die Uraufführung von En Lykkens mann (Lihkkošalmmái / Ein glücklicher Mann) fand auf dem Norwegischen Schauspielfestival 2007 im Osloer Nationaltheater statt. Das Stück ist ein Monolog, in dem ein Mann die Geschichte seiner verstorbenen Mutter erzählt, die auf beiden Seiten des Flusses Tana in Lappland lebte und sowohl einen norwegischen als auch finnischen Reisepass besaß. Es ist eine amüsante Geschichte über ihre beiden Nationalitäten und ihre samische Herkunft.

Lukkari lebt in Tromsø; sie ist verheiratet und hat drei Kinder.

Veröffentlichungen
 1980: Jienat vulget (Lyrik)
 1981: Báze dearvan, Biehtár (Lyrik)
 1986: Losses beaivegirji (Lyrik)
 1987: Mørk dagbok
 1991: Min konges gylne klær / Mu gonagasa gollebiktasat (Lyrik)
 1995: Calbmemihttu / Silmämitta (Lyrik)
 1996: Árbeeadni (Lyrik)
 1999: Dearvvuodat (Roman)
 2006: Ávvodivttat (Lyrik)
 2007: Lihkkošalmmái / En lykkens mann (Drama)
 2009: Lex Sápmi ja eará joccit / Lex Sápmi og andre stubber
 2014: Mit Inger-Mari Aikio-Arianaick: Erbmütter – Welttöchter. Hrsg. von Johanna Domokos. Übersetzung: Christine Schlosser. Eichenspinner, Chemnitz 2014, ISBN 978-3-939927-09-9

In Anthologie (im Original und auf Deutsch)

Literatur
 Harald Gaski: Song, Poetry and Images in Writing. Sami Literature. In: Nordlit. Nr. 27, 2011.
 Odd Mathis Hætta: Rauni Magga Lukkari. In: Store Norske Leksikon.
 Vuokko Hirvonen: Saamische Literatur. In: Skandinavische Literaturgeschichte. Metzler, Stuttgart 2006, ISBN 3-476-01973-X.
 Britt Rajala: Lukkari, Rauni Magga. In: The History of Nordic Women's Literature  (Abruf: 26. April 2012).

Weblinks
 Magga Lukkari. In: Norsk biografisk leksikon
 Rauni Magga Lukkari. In: Sámi leksikon internehtas

Einzelnachweise

Autor
Übersetzer aus dem Finnischen
Übersetzer aus dem Isländischen
Übersetzer aus dem Norwegischen
Übersetzer aus dem Schwedischen
Übersetzer ins Samische
Literatur (Norwegen)
Literatur (Nordsamisch)
Literatur (Norwegisch)
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Roman, Epik
Samische Person
Finne
Norweger
Geboren 1943
Frau

Rauni Magga Lukkari


Manuel Jiménez Soria, más conocido como Manolo Jiménez, (*Andorra la Vieja, Andorra, 12 de agosto de 1976) es un futbolista internacional andorrano. Se desempeña en posición de centrocampista y actualmente juega en el Futbol Club Santa Coloma, que milita en la Primera División de Andorra.

Selección nacional
Ha sido internacional con la Selección de fútbol de Andorra en setenta y ocho ocasiones consiguiendo un gol.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Referencias

Nacidos en Andorra la Vieja
Futbolistas de la selección de fútbol de Andorra
Futbolistas del Fútbol Club Andorra
Futbolistas de la Unió Esportiva Sant Julià
Futbolistas del Fútbol Club Santa Coloma

Manuel Jiménez Soria


توفر صناعة المياه الماء الصالح للشرب وخدمات الصرف الصحي (بما في ذلك معالجة مياه المجارير) للأسر المعيشية والصناعة.

نبذة عامة
تعمل صناعة المياه الحديثة على إنشاء شبكات صرف صحي متطورة ومكلفة ومحطات معالجة مياه المجارير وعادة ما يستهلك 1-2 ٪ من الناتج المحلي الإجمالي. وهي بالعادة احتكار طبيعي، ونتيجة لذلك عادة ما يكون بمثابة خدمة الناس من المرافق العامة التي تملكها الحكومة المحلية أو الوطنية. في بعض الدول، ولا سيما فرنسا، والمملكة المتحدة ,وجمهورية التشيك تكون صناعة المياه منظمة ولكن الخدمات تديرها شركات خاصة إلى حد كبير مع الحق الحصري لفترة محدودة الزمن والحيز الجغرافي بشكل جيد

الهيكل التنظيمي
هناك مجموعة متنوعة من الهياكل التنظيمية لصناعة المياه، مع ان الدول عادة ما تستعمل هيكل واحدا تقليديا مهيمنا، والذي عادة يتغير تدريجيا بمرور الزمن.

الملكية

 الحكومة المحلية—الهيكل الأكثر انتشارا في العالم
 حكومة وطنية—في كثير من الدول النامية، خصوصا الصغيرة منها
 الملكية الخاصة—أمثلة قليلة نسبيا خارج انكلترا وويلز
 شراكة تعاونية منظمات غير حكومية ذات صلة.

العمليات

 الحكومة المحلية تشغل النظام من خلال نظام دائرة البلدية، أو شركة البلدية، أو مشتركة بين أكثر من شركة بلدية—هي أكثر الهياكل انتشارا بالعالم
 استعانة الحكومة المحلية الاستعانة بالمصادر والمساعدات الخارجية بالقطاع الخاص لانجاز العمليات—أصبح اتجاها متزايدا منذ عام 1990 تقريبا، حيث أصبحت حوالي 10 ٪ من الصناعة (انظر أيضا خصخصة المياه)
 عمليات الحكومة الوطنية
 تشغيل النظام بواسطة القطاع الخاص الذي يملك هذا النظام
 BOTs—يقوم القطاع الخاص بناء أجزاء من نظام المياه (مثل محطة معالجة مياه الصرف)، تعمل لفترة زمنية متفق عليها قبل نقلها لملكية القطاع العام وتشغيلها.
 مشغلين تعاونيين ومنظمات غير حكومية

الوظائف

 نظام متكامل للمياه (إمدادات المياه ونظام الصرف الصحي. ومعالجة مياهها) --الكثر شيوعا حتى الآن
 فصل من حيث الوظيفة (مثل النظام الهولندي. حيث تشغل شبكات المجاري من المدينة اماإمدادات المياه فمن قبل الشركات المحلية، ومعالجة المياه المستعملة من قبل مجالس المياه)
 فصل آخر (مثل ميونيخ، حيث أن الفصل يكون بين ثلاث شركات: توريد كميات كبيرة من المياه، المياه وعمليات شبكة مياه الصرف الصحي، والبيع بالمفرق)

المعايير
بغض النظر عن ملكية الهيكل، فإن معايير نوعية المياه والمعايير البيئية ذات الصلة بالصرف الصحي عادة ما تضعها الهيئات الوطنية، فمثلا (في بريطانيا) تفتيش مياه الشرب ووكالة البيئة. في الولايات المتحدة معايير مياه الشرب وضعتها الوكالة الأمريكية لحماية البيئة طوِّرت المعايير الأمريكية لمراقبة التلوث بالاشتراك مع وكالة حماية البيئة ووكالات الدولة البيئية وفقا لقانون المياه النظيفة. بالنسبة للبلدان داخل الاتحاد الأوروبي ،توجيهات المياه المتصلة هامة لإدارة موارد المياه والمعايير البيئية ومعاييرجودة المياه. هذه التوجيهات الأساسية تشمل توجيه معالجة المياه العادمة الحضرية لعام 1992 (التي تتطلب من معظم البلدات والمدن معالجة مياه الصرف الصحي لمعايير محددة) ،,وتوجيه هيئة المياه عام 2000، الأمر الذي يتطلب خطط موارد مياه تعتمد على أحواض الأنهار، بما في ذلك مشاركة الجمهور على أساس مبادئ اتفاقية آرهوس. انظر Watertime -- السياق الدولي، القسم 2. المعايير الدولية (ايزو) إدارة خدمة المياه وتقييمها هي قيد الإعداد في إطار اللجنة الفنية آيزو / تي سي 224.

مراجع

انظر أيضا
 الأهداف الإنمائية للألفية (واحد من الأهداف الإنمائية للألفية هو "الحد من نسبة السكان المحرومين من الحصول المستدام على مياه صالحة للشرب بنسبة تصل إلى النصف")
 اتحاد بيئة المياه—جمعية البحوث المهنية لنوعية المياه المحيطة والسيطرة على التلوث
الوكالة الأمريكية لحماية البيئة تعطي الضوء الأخضر لضبط الانبعاثات الغازية

بعد إعلان الوكالة الأمريكية لحماية البيئة أن انبعاثات غازات الدفيئة المسببة للاحتباس الحراري تشكل تهديدا على الصحة العامة. إعلان يفتح الباب أمام ضبط انبعاثات هذه الغازات ويدعم الرئيس باراك أوباما للوفاء بوعد خفض انبعاثات الولايات المتحدة من ثاني أوكسيد الكربون بسبعة عشر بالمائة بحلول العام ألفين وعشرين رغم معارضة الكونغرس.

مشروع أوباما الذي شكل إشارة إيجابية إلى قمة المناخ في كوبنهاغن حصل على موافقة مجلس النواب بصعوبة ويواجه معارضة شديدة في مجلس الشيوخ لاسيما من منتخبي الولايات حيث ينتج الفحم الذي يوفر خمسين بالمائة من الطاقة الكهربائية في الولايات المتحدة كالسيناتور الجمهوري لأوكلاهوما "سيكون لهذه الخطوة أثر مدمر على سوق العمل ستكلفنا ضرائب بالملايين والمليارات وقد نخسر بسببها ملايين مناصب العمل".

المصدر
www.flyarb.com

الروابط الخارجية

 Lowi Alvin، الابن. تجنب الشبكة : التكنولوجيا واللامركزية للمياه
 مجلة waterworld(تحت الماء) (انظر لتقرير الرسالة الالكترونية صناعة المياه، والصرف الصحي)
 المياه والصرف الصحي الدولي
 الرابطة الوطنية لوكالات المياه النظيفة NACWA) إحدى كبيرات وكالات الصرف الصحي في الولايات المتحدة
 EverythingAboutWater(كل شيء عن المياه) مجلة (المياه والصرف الصحي)

صناعة المياه
احتكار
صرف صحي
صناعات
علم المياه

صناعة المياه


Nuray Hafiftaş (2 November 1962 – 14 February 2018) was known for Idealistic and nationalism  for origin world ideology Turkish folk music, Arabesque music, Sufi music, Ottoman music and Azerbaijani music musician, composer, lyricist, arranger, bağlama virtuoso and Ashik of Karapapakh ancestry Azerbaijan Turkish origin.

Early years
Soon after her birth, her family moved to Tophane, where Hafiftaş received her primary and secondary education at Tarlabaşı school. After that, she continued her higher education at the Istanbul University State Conservatory which is part of the Istanbul Technical University Turkish Music State Conservatory

Career

After graduation, Nuray Hafiftaş continued her professional life as performer at the Istanbul University State Conservatory for four years. At the same time she signed a four-year contract with TRT Istanbul Radio to perform as a singer. Up to the present date Nuray Hafiftaş has released more than 13 vocal albums of Turkish folk music. At the same time, Hafiftaş has become famous through her music and lyrical compositions in traditional style (over 100 pieces of music), in which she tries to incorporate new sounds and uses of instruments.

Death
For a long time, Nuray Hafiftaş had been treated for large bowel cancer at Menzil, Kahta, Naqshbandi Islamic group hospital Pendik, Istanbul district. Some famous names such as Seda Sayan, Zara, Ceylan, Alişan, Sinan Özen, Kibariye, İsmail Türüt, Şenay Akay, Muazzez Ersoy, Hülya Polat, Emel Sayın, Erkin Koray, İsmail YK, Uğur Işılak, Muhterem Nur, Ferdi Tayfur, Ümit Besen, Necla Nazır, Oğuz Yılmaz, Sibel Can, Arif Şirin, Emrah, Metin Şentürk, Seren Serengil, Orhan Gencebay visited her during her time at the hospital. After a long treatment, she died in Istanbul on 14 February 2018 at the age of 55. On 15 February she was buried at Zincirlikuyu Cemetery after a funeral ceremony in Teşvikiye Mosque.

Discography
Albums
 Asker Mektubu - Ceylan Music, 1987
 Yaradan Aşkına – Uzelli Casette, 1988
 Dön İki Gözüm – Sinan Music, 1989
 Dilanım – Zara Music, 1990
 Divane Gönlüm – Sindoma Music, 1990
 Azeri Türküler- Harika Plaque, 1991
 Turquie Aşık – Akbaş Müzik, 1991
 Atılmaz Sevda – Peker Music, 1991
 Arada Bir – Ulus Music, 1992
 Dinle – Kaya Music, 1993
 Şimdi Oldu – Şentürk Music, 1994
 Eline Düştüm – Soner Music, 1996
 Eyvah Gönül – Prestij Music, 1999
 Leyli Leyli – Prestij Music, 2002
 Sılayı Ver – Emrah Music, 2005
 Yıllarım – Clipper Music, 2007
 Yazı Bir Dert Kışı Bir Dert - Star Production, 2009
 İstanbul ve Sen – DNK & DMC, 2016
 Düet Arabesk 2018 (With Yunus Bülbül) - Taşkın Music Production, 2017
 Yarim - Poll Production, 2019

References

External links

1964 births
2018 deaths
People from Çıldır
Deputies of Ardahan
Turkish folk musicians
Turkish women singers
Turkish people of Azerbaijani descent
Turkish folk poets
Turkish nationalists
Burials at Zincirlikuyu Cemetery
Azerbaijani-language singers
Deaths from cancer in Turkey
Deaths from colorectal cancer

Nuray Hafiftaş


George Michael Cohan (3 de julio de 1878-5 de noviembre de 1942), conocido profesionalmente como George M. Cohan, fue un artista del entretenimiento de nacionalidad estadounidense, con actividades tan diversas como la de dramaturgo, compositor, actor, cantante, bailarín y productor teatral.

Cohan empezó su carrera artística en la infancia, trabajando junto a sus padres y su hermana en números de vodevil como miembro del grupo "The Four Cohans."  Al poco tiempo ya escribía canciones y números artísticos, llegando a componer un total de unas 500 canciones a lo largo de su vida. Entre las múltiples canciones populares de Cohan figuran "Over There", "Give My Regards to Broadway", "The Yankee Doodle Boy", y "You're a Grand Old Flag".  Empezando con Little Johnny Jones en 1904, escribió y actuó en más de tres docenas de shows producidos en el circuito de Broadway. Cohan demostró una gran longevidad teatral, siguiendo actuando hasta 1940. Además de actor teatral, Cohan también trabajó en el cine, destacando la película The Phantom President en 1932.  Aparte de su faceta interpretativa, fue uno de los fundadores de la American Society of Composers, Authors and Publishers.

Conocido en la década anterior a la Primera Guerra Mundial como "el dueño de Broadway," es considerado el padre del teatro musical estadounidense. Su vida y música fueron descritos en la película ganadora de un Premio Oscar Yanqui Dandy (1942) y en el musical de 1968 George M!.

Carrera inicial
Nacido en Providence (Rhode Island) en el seno de una familia de origen católico irlandés, un certificado de bautismo indica que nació el 3 de julio de 1878, aunque la familia de Cohan insistía en que él había nacido el "Cuatro de julio" Sus padres eran artistas itinerantes de vodevil, y él actuaba con ellos siendo todavía un niño, aprendiendo a bailar y a cantar a edad muy temprana.

A los 8 años Cohan tocaba el violín y bailaba. Era el cuarto miembro de una troupe familiar llamada Four Cohans, dentro de la cual estaba su padre, Jeremiah "Jere" (Keohane) Cohan (1848-1917), su madre Helen "Nellie" Costigan Cohan (1854-1928), y su hermana Josephine "Josie" Cohan Niblo (1876-1916). La familia viajó junta principalmente desde 1890 a 1901. Él y su hermana debutaron en el circuito de Broadway en 1893 con un número titulado The Lively Bootblack.

Cohan empezó a escribir número originales (más de 150 de ellos) y canciones para el número familiar siendo un adolescente. Pronto ya escribía profesionalmente, vendiendo sus primeras canciones a un editor nacional en 1893. En 1901 escribió, dirigió y produjo su primer musical de Broadway, "The Governor's Son", para los Four Cohans. Su primer gran éxito en Broadway llegó en 1904 con el show Little Johnny Jones, en el que presentaba los temas "Give My Regards to Broadway" y "The Yankee Doodle Boy."

Cohan llegó a ser uno de los principales compositores del grupo Tin Pan Alley, publcando más de 300 canciones originales notables por sus melodías pegadizas e inteligentes letras. Canciones suyas destacadas fueron "You're a Grand Old Flag," "Forty-Five Minutes from Broadway," "Forty-Five Minutes from Broadway#Mary_Is_a_Grand_Old_Name," "The Warmest Baby in the Bunch," "Life's a Funny Proposition After All," "I Want To Hear a Yankee Doodle Tune," "You Won't Do Any Business If You Haven't Got a Band," "The Small Town Gal," "I'm Mighty Glad I'm Living, That's All," "That Haunting Melody," "Always Leave Them Laughing When You Say Goodbye", y la canción más popular durante los años de la Primera Guerra Mundial, "Over There."

Entre 1904 y 1920 Cohan creó y produjo más de cincuenta musicales, obras de teatro y revistas junto a su amigo Sam Harris, entre ellas Give My Regards to Broadway y Going Up en 1917, pieza que obtuvo un resonado éxito el Londres al año siguiente. El dúo llegó a representar simultáneamente obras en cinco teatros. Una de las piezas más innovadoras de Cohan fue la dramatización "Seven Keys to Baldpate" en 1913, desconcertante para parte de la crítica y del público, pero que fue un éxito. A partir de 1919 Cohan estuvo unos años sin actuar a causa de una disputa con el sindicato Actors' Equity Association.

En 1925 Cohan publicó su autobiografía, Twenty Years on Broadway and the Years It Took To Get There.

Últimos años de carrera

Cohan actuó en 1930 en The Song and Dance Man, un homenaje a su padre y al género vodevil. En 1932 hizo un papel doble en el film musical The Phantom President, en el cual actuaban Claudette Colbert y Jimmy Durante. En la banda sonora se oían canciones de Richard Rodgers y Lorenz Hart, y la cinta fue estrenada por Paramount Pictures. Áunque había actuado en algún film mudo, Cohan solamente intervino en otra cinta sonora, Gambling, en 1935, basada en una obra escrita por él, y que se considera una película perdida.

Cohan se ganó a la crítica como actor serio en la comedia de Eugene O'Neill Ah, Wilderness! (1933), y con el papel del Presidente Franklin D. Roosevelt en el musical de Rodgers y Hart I'd Rather Be Right (1937). Ese mismo año se reunió con Harris para producir una obra titulada "Fulton of Oak Falls", protagonizada por él mismo. Su última pieza, The Return of the Vagabond (1940), incluía en su reparto a una joven Celeste Holm.

En 1940 Judy Garland hizo el papel del título en una versión cinematográfica de su musical de 1922 Little Nellie Kelly. La obra de misterio de Cohan Seven Keys to Baldpate fue adaptada al cine en 1916 y en otras seis ocasiones, la última de las cuales, House of Long Shadows (1983), la interpretó Vincent Price. En 1942 se estrenó una película biográfica de Cohan, Yanqui Dandy, encarnando James Cagney a Cohan y ganando por su papel el Oscar al mejor actor. La obra de Cohan de 1920 The Meanest Man in the World fue llevada a la pantalla con Jack Benny en 1943.

George M. Cohan falleció a causa de un cáncer el 5 de noviembre de 1942 en su domicilio en la Quinta Avenida de Nueva York. Tenía 64 años de edad. Tras un gran funeral en la Catedral de San Patricio de Nueva York, Cohan fue enterrado en el Cementerio Woodlawn del barrio del Bronx, en la ciudad de Nueva York, en un mausoleo familiar.

Influencia y legado
Aunque Cohan es principalmente recordado por sus canciones, fue un pionero en el desarrollo del teatro musical. Más de tres décadas antes de que Agnes De Mille coreografiara Oklahoma!, Cohan ya usaba el baile para avanzar en la historia.

En 1914 Cohan fue uno de los miembros fundadores de la American Society of Composers, Authors and Publishers. Aunque Cohan era conocido por su gran generosidad con los actores necesitados, en 1919 se opuso sin éxito a una huelga convocada por el sindicato Actors' Equity Association, algo que muchos profesionales del teatro no olvidaron nunca. El motivo de su rechazo era que, además de actor, Cohan era también el productor que establecía las condiciones de trabajo de los intérpretes. Aun así, durante la huelga donó 100 000 dólares para financiar la Actors' Retirement Fund en Englewood Cliffs, Nueva Jersey.

Cohan escribió numerosos musicales y obras teatrales, además de contribuir con su material a shows escritos por otros autores—más de 50 en total. Entre sus shows se incluyen Forty-five Minutes from Broadway (1905), George Washington, Jr. (1906), The Talk of New York y The Honeymooners (1907), Fifty Miles from Boston y The Yankee Prince (1908), Broadway Jones (1912), Seven Keys to Baldpate (1913), The Cohan Revue of 1918 (escrito junto a Irving Berlin), The Tavern (1920), The Rise of Rosie O'Reilly (1923, con una Ruby Keeler de 13 años entre las coristas), The Song and Dance Man (1923), American Born (1925), The Baby Cyclone (1927, uno de los primeros éxitos de Spencer Tracy), Elmer the Great (1928, escrita con Ring Lardner), y Pigeons and People (1933).

Cohan es sin duda uno de los artistas estadounidenses más galardonados. Así, el 29 de junio de 1936, el presidente Franklin D. Roosevelt le entregó la Medalla de Oro del Congreso de los Estados Unidos por su contribución a la moral durante la Primera Guerra Mundial, en particular gracias a las canciones "You're a Grand Old Flag" y "Over There." Cohan fue la primera persona en cualquier campo artístico en ser seleccionada para dicho honor, el cual previamente habían recibido únicamente militares, líderes políticos, filántropos, científicos, inventores y exploradores.

En 1970 a Cohan se le incluyó en el Salón de la Fama de los Compositores, y en 2003 en el Salón de la Fama del Folklore Americano. Además, recibió una estrella en el Paseo de la Fama de Hollywood, en el 6734 de Hollywood Boulevard, y el 15 de octubre de 2006 se le incluyó en el Salón de la Fama de la Música de Long Island.

Familia y vida personal

Desde 1899 a 1907 Cohan estuvo casado con Ethel Levey (1881-1955), una actriz y bailarina de comedia musical que formó parte de los Four Cohans cuando la hermana de Cohan se casó. Levey y Cohan tuvieron una hija, la actriz Georgette Cohan Souther Rowse (1900-1988). Cohan volvió a casarse en 1908, esta vez con Agnes Mary Nolan (1883-1942), que había sido bailarina en algunos de los primeros shows del compositor, permaneciendo juntos hasta la muerte de Cohan. Tuvieron dos hijas y un hijo. La mayor fue Mary Cohan, cantante de cabaret en la década de 1930, compositora de la música incidental para la obra de su padre The Tavern. En 1968 Mary supervisó la música y letras para la obra representada en Broadway George M!. Su segunda hija fue Helen Cohan, una actriz cinematográfica, que actuó con su padre en Broadway en 1931 con la pieza Friendship.

Su hijo menor fue George Michael Cohan, Jr. (1914-2000), graduado en la Georgetown University y que sirvió en el cuerpo de entretenimiento durante la Segunda Guerra Mundial. En la década de 1950 George Jr. reinterpretó las canciones de su padre en grabaciones, en un número de nightclub y en actuaciones televisivas en los shows de Ed Sullivan y Milton Berle.

Referencias

Enlaces externos

George M. Cohan en Internet off-Broadway Database
George M. Cohan en America's Theater
George M. Cohan en musicals101.com

F. Gwynplaine MacIntyre, "Dancing after retirement: Cohan plays Roosevelt, 1937", New York Daily News, 20 de marzo de 2004.
(en francés) Présentation de James Cagney et de Yankee doodle dandy sur le site d'analyse L'oBservatoire (simple appareil).
 Página de Chip Deffaa sobre George M. Cohan
George M. Cohan; PeriodPaper.com c. 1910
Sheet music for "Over There", Leo Feist, Inc., 1917.

Cantantes masculinos de Estados Unidos
Cantautores de Estados Unidos
Compositores de Estados Unidos
Paseo de la Fama de Hollywood
Productores de teatro de Estados Unidos
Medalla de oro del Congreso
Nacidos en Providence (Rhode Island)
Fallecidos en Nueva York

George M. Cohan


Erika Endesfelder (née Thürmer, le  à Berlin ; morte le  à Berlin) est une égyptologue allemande.

Biographie
Après son baccalauréat, Endesfelder a d'abord fait un apprentissage dans une banque. Depuis 1954, elle étudie l'égyptologie avec Fritz Hintze à l'université Humboldt de Berlin. Elle obtient son doctorat en 1962 avec une thèse intitulée « Les ouvriers de la nécropole thébaine du Nouvel Empire ». Durant l'hiver 1963/64, elle participe à un voyage de recherche ethnographique au Ghana. Ensuite, elle est chargée de mission auprès du recteur de l'université Humboldt, Karl-Heinz Wirzberger, puis travaille avec son mari à l'ambassade de RDA au Caire. En 1972, elle retourne à Berlin-Est. Elle soutient sa thèse de doctorat B en 1980, à nouveau sous la direction de Hintze, Roland Felber et Horst Klengel, sur le thème « Observations sur la naissance de l'État égyptien ancien » (la thèse a été publiée en 2011). En février 1981, Endesfelder devient professeur d'égyptologie à la section des sciences asiatiques de l'université Humboldt. En septembre 1984, elle est nommée professeur ordinaire d'égyptologie. Dans le cadre des changements structurels de l'université Humboldt, Endesfelder est nommée en 1993 à la chaire d'égyptologie de l'Institut d'archéologie et d'égyptologie soudanaises, poste qu'elle occupe jusqu'à sa retraite en 2000.

Publications
 (Éditeur), Ägypten und Kusch. Fritz Hintze zum 60. Geburtstag (= Schriften zur Geschichte und Kultur des Alten Orients, volume 13), Akademie-Verlag, Berlin 1977.
 Die Ägyptologie an der Berliner Universität. Zur Geschichte eines Fachgebietes, Humboldt-Universität, Berlin 1988 (Berichte der Humboldt-Universität zu Berlin, Jg. 8, H. 6).
 (Éditeur), Probleme der frühen Gesellschaftsentwicklung im Alten Ägypten, Institut für Sudanarchäologie und Ägyptologie, Berlin, 1991, .
 (Éditeur), Von Berlin nach Meroe. Erinnerungen an den Ägyptologen Fritz Hintze (1915–1993) (= Asien- und Afrika-Studien der Humboldt-Universität zu Berlin, volume 3), Harrassowitz, Wiesbaden, 2003, .
 Beobachtungen zur Entstehung des altägyptischen Staates, (= Internet-Beiträge zur Ägyptologie und Sudanarchäologie, volume 14),. Golden House Publications, Berlin/ London 2011, ,  (lire en ligne).
 Die Arbeiter der thebanischen Nekropole im Neuen Reich. (= Internet-Beiträge zur Ägyptologie und Sudanarchäologie, volume 21), Golden House Publications, Berlin/ London 2018, , (Lire en ligne).

Bibliographie
 Caris-Beatrice Arnst (éd.), Begegnungen – antike Kulturen im Niltal. Festgabe für Erika Endesfelder, Karl-Heinz Priese, Walter Friedrich Reineke und Steffen Wenig, Wodtke & Stegbauer, Leipzig, 2001, .
 Lothar Mertens, Lexikon der DDR-Historiker. Biographien und Bibliographien zu den Geschichtswissenschaftlern aus der Deutschen Demokratischen Republik, Saur, München, 2006, , .
 Frank Feder, Gunnar Sperveslage et Florian Steinborn (éd.), Ägypten begreifen. Erika Endesfelder in memoriam, IBAES 19, Lire en ligne, Berlin,  London 2017, .

Liens externes

Index égyptologique
Naissance en juillet 1935
Naissance à Berlin
Décès en janvier 2015
Décès à Berlin
Égyptologue allemand
Décès à 79 ans
Naissance dans le Troisième Reich

Erika Endesfelder


Keith Arthur Murdoch (Melbourne, Colonia de Victoria, Imperio británico; 12 de agosto de 1885 - Langwarrin, Frankston, Estado de Victoria, Mancomunidad de Australia; 4 de octubre de 1952) fue un periodista y empresario australiano que se convirtió en miembro corporativo y presidente de las mayores corporaciones de prensa después de la Primera Guerra Mundial.

Biografía
Keith Arthur Murdoch, nacido en Melbourne, fue hijo de Annie Brown, hija de un ministro presbiteriano, y del reverendo Patrick John Murdoch, hijo de un ministro de la Iglesia libre de Escocia, casados en 1882, quienes migraron con su familia de Cruden Bay (Condado de Aberdeen, Escocia, Reino Unido de Gran Bretaña e Irlanda) a la Colonia de Victoria (Australia) en 1884. Nació en 12 de agosto de 1885, y se mudó con su familia a la localidad de Camberwell en 1887. Sus primeros estudios los recibió con su abuelo paterno sir Walter Logie Forbes Murdoch, y luego, entre 1901 y 1903, en la Escuela de Gramática de Camberwell, de donde egresó con un título de dux, a pesar de su timidez extrema y tartamudeo. Enseñó sobre la biblia en la escuela dominical de la iglesia de su padre y también dio clases de golf. Posteriormente decidió dedicarse al periodismo en lugar de ir a la universidad, que era el deseo de su familia.

En 1927 conoce a una fotógrafa debutante, Elisabeth Joy Greene, en la Table Talk Magazine, con quien inicia una amistad que los lleva al matrimonio en junio de 1928, y a una luna de miel en su granja Cruden Farm en Langwarrin. Con ella tiene cuatro hijos: Helen Murdoch (casada con Geoff Handbury), Keith Rupert Murdock, Anne Murdock (casada con Milan Kantor) y Janet Murdock (casada con John Calvert-Jones).

Carrera
Consiguió su primer trabajo como periodista en 1904, con ayuda de su amigo David Syme, en un empleo de medio tiempo como corresponsal del The Age
en Malvern. En cuatro años consiguió aumentar la circulación 50 % y entrenó mejor a los periodistas. Ahorró para ir a Londres, donde llegó en 1908, y realizó terapia de pronunciación por su tartamudeo y estudió medio tiempo en la London School of Economics. Busca trabajo con recomendaciones de su familia e incluso el primer ministro de Australia Alfred Deakin, aunque debió regresar a casa sin lograr éxito en el Pall Mall Gazette. Allí consiguió un trabajo de reportero parlamentario para el The Age, por influencia de un amigo de un amigo de su padre, el primer ministro australiano Andrew Fisher. Fue un miembro fundador de la Australian Journalists Association (AJA) en 1910.

En 1912, con ayuda de Charles Bean, consigue un puesto como corresponsal político en el gobierno australiano para el Sydney Sun. Luego en julio de 1914, con el estallido de la Primera Guerra Mundial, fue enviando a Londres como redactor jefe por el United Cable Service (Sydney Sun y el Melbourne Herald). En 1915 acompaña al primer ministro australiano Andrew Fisher en su reunión con su homólogo William Massey de Nueva Zelanda, para los preparativos de la batalla de Galípoli en el Imperio otomano, a donde Keith es enviado como corresponsal. Allí sir Ian Hamilton le indica las reglas de filtrado de información. Ya en la campaña envía una carta al primer ministro australiano Herbert Henry Asquith, informando sobre la censura de las notas referentes a los horrores de la guerra.

Véase también
 Melbourne Herald
 Keith Rupert Murdoch (hijo)
 Elisabeth Murdoch (esposa)
 Melbourne Herald
 Sydney Sun
 News Corporation

Referencias

Periodistas de Australia
Corresponsales de guerra de Australia
Empresarios de Australia
Nacidos en Melbourne

Keith Murdoch


Bobby Caldwell (Manhattan, Nueva York, 15 de agosto de 1951-Nueva York, 14 de marzo de 2023) fue un cantante, compositor y multi-instrumentista de smooth jazz, conocido sobre todo por su gran éxito de 1978, "What You Won't Do for Love". Su carrera musical se extiende a lo largo de casi treinta años. No debe confundirse con el baterista de hard rock Bobby Caldwell.

Bobby Caldwell era hijo de Bob and Carolyn Caldwell, los presentadores de Suppertime, uno de los primeros shows de televisión en obtener un gran éxito. Vivió en Memphis y en Miami, donde se desarrolló tocando el piano y la guitarra. formó su propia banda a los diecisiete años, con la que llegó a grabar un álbum, llamado Kathmandu.

Caldwell comenzó haciendo una música más orientada hacia el rock, tocando versiones de Jimi Hendrix y Cream en pequeños clubs. Sin embargo, después se decantó hacia el smooth jazz.

Robert Hunter Caldwell (Bobby Caldwell) creció en la ciudad de Miami (Florida), escuchando a sus ídolos Frank Sinatra, Ella Fitzgerald, Nat King Cole o The Beatles. Se lanzó como Cantante solista con su álbum debut "Bobby Caldwell" que incluyó su gran éxito "What You Won't Do for Love" en 1978 y que se colocó en la posición 9 de la Billboard Hot 100 (lista de éxitos musicales de los cien sencillos más vendidos en Estados Unidos). Publicó 16 discos, el último, "Cool Uncle", en 2015, y tres compilaciones. Caldwell, que tocaba varios instrumentos, también compuso para intérpretes como Roberta Flack, Neil Diamond y Amy Grant, entre otros. Además compuso e interpretó canciones para las películas Back to School, Mac and me o Salsa (película). Bobby Caldwell, conocido por su voz conmovedora y versátil, murió en su casa de Nueva Jersey, a los 71 años.

Bandas sonoras
Caldwell ha aportado música a numerosas películas. Escribió e interpretó las canciones de las películas Back to School ( "Educated Girl", 1986); Mac & Me ("Take Me, I'll Follow You", 1988); y Salsa ("Puerto Rico") y su secuela Salsa II ("Every Teardrop").

Compuestas por Caldwell, aunque interpretadas por otros músicos, aparecen canciones en Ghostbusters 2 ("The Promised Land," interpretada por J.T. Taylor, el cantante de Kool & the Gang) y  Princess from the Moon ("Stay With Me," interpretada por Peter Cetera, de la banda Chicago). Versiones para big band de otros temas, aparecen en películas como LakeBoat y S1m0ne (2001).

Discografía
 What You Won't Do For Love (1978). Alcanzó el #21 en la lista de ventas de Estados Unidos. Consiguió dos discos de platino en Estados Unidos, y uno en Japón.
 Cat in the hat (1980). Se situó en el #113 de la lista de ventas de Estados Unidos y el #46 en la de R&B. Obtuvo disco de oro en Estados Unidos, y platino en Japón.
 Carry on (1982). Se situó en el # 133 de la lista de ventas de Estados Unidos y el #41 en la de R&B. Obtuvo disco de oro en Japón.
 August moon (1984). Inicialmente sólo se editó en Japón, donde consiguió el oro.
 Heart of mine (1988). Obtuvo doble platino en Japón y obtuvo el premio de la revista Ad Lib al "Mejor disco del año 1989".
 Stuck on you (1991). Alcanzó el puesto #5 en las listas de Jazz de Estados Unidos, y el #65 en la de R&B. Se publicó en Japón bajo el título de Solid Ground.
 Where is love (1993). Se situó en el #13 de las listas de Jazz de Estados Unidos.
 Soul survivor (1995). Alcanzó el #23 en la lista de R&B.
 Blue condition (1996). Subió hasta el #12 de las listas de Jazz de Estados Unidos.
 Timeline: The anthology, Part 1 (1998). Logró el #8 de las listas de Jazz de Estados Unidos.
 Come rain or come shine (1999). Repitió el puesto #8 de las listas de Jazz de Estados Unidos.
 Time and again: The anthology, Part 2 (2001).
 Perfect island nights (2005).
 Bobby Caldwell Live at The Blue Note Tokyo  (2007).
 Songs for lovers only, Vol.1 (2010).
 The Consummate Bobby Caldwell (2010).
 Love songs for lovers (2012).
 House of cards (2012).

Referencias

Enlaces externos

Cantantes de jazz de Estados Unidos
Músicos de jazz moderno
Nacidos en Manhattan
Fallecidos en Manhattan

Bobby Caldwell


Baron Bridges, of Headley in the County of Surrey and of Saint Nicholas at Wade in the County of Kent, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created on 4 February 1957 for the prominent civil servant Sir Edward Bridges. He was Cabinet Secretary from 1938 to 1946. He was succeeded by his son, the second Baron, in 1969. He notably served as British Ambassador to Italy from 1983 to 1987. Lord Bridges was one of the ninety-two elected hereditary peers that remained in the House of Lords after the passing of the House of Lords Act 1999, before his removal for non-attendance in 2016.  the title is held by his son, the third Baron, who succeeded to the title in that year. He was the solicitor to, among others, Queen Elizabeth II of the United Kingdom and other members of the Royal family.
The first Baron was the son of poet laureate Robert Bridges. The first Baron's grandson and current Baron's cousin was created a Life Peer as Baron Bridges of Headley.

The family seat is Great House, near Orford, Suffolk.

Barons Bridges (1957)
Edward Ettingdene Bridges, 1st Baron Bridges (1892–1969)
Thomas Edward Bridges, 2nd Baron Bridges (1927–2017)
Mark Thomas Bridges, 3rd Baron Bridges (b. 1954)

The heir presumptive is the present holder's younger brother Nicholas Edward Bridges (b. 1956)
The heir presumptive's heir apparent is his son Matthew Orlando Bridges (b. 1988)

Line of Succession

  Edward Ettingdean Bridges, 1st Baron Bridges (1892—1969)
  Thomas Edward Bridges, 2nd Baron Bridges (1927—2017) Elected to remain in the house 1999—2016. The Earl of Cork and Orrery took his room.
  Mark Thomas Bridges, 3rd Baron Bridges (born 1954)
 (1) Nicholas Edward Bridges (b. 1956)
 (2) Matthew Orlando Bridges (b. 1988)
 Robert Oliver Bridges (1930—2015)
 (3) John Edward Bridges (b. 1968)
 (4)  James George Robert Bridges, Baron Bridges of Headley (b. 1970)
 (5) Alfred Edward George Bridges (b. 2008)

References
Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

Specific

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1957
People from Orford, Suffolk

Baron Bridges


Nofollow, Google tarafından geliştirilmiş link aktarım şeklini belirten değişkendir. Sürekli gelişmekte ve değişmekte olan Google algoritmaları nedeniyle Nofollow değeri de zaman içerisinde değişmiştir.

Nofollow link; Sayfanızda bulunan puanın link verdiğiniz bir başka sayfaya aktarılmasını engeller. Bu sayede sayfanızın gücünü korumuş olursunuz. Vikipedi gibi yüksek PR değerine sahip siteler PR değerlerini korumak için site dışına bağlantılarda nofollow etiketini kullanır. Bu linkler arama motorları tarafından göz ardı edilir, backlink olarak dikkate alınmaz. Google çeşitli durumlar için nofollow etiketi kullanımını tavsiye eder.

Nofollow link Google tarafından tamamen takip edilmez. Bu durum diğer arama motorları için farklılık gösterebilir.

Kullanım alanları
Site içi puan aktarımını doğru yapabilmek önemlidir, hangi sayfanızın ağırlıklı güç olacağı sizin yapacağınız link kodlamasına bağlıdır.

Güçlü olmasını istediğiniz sayfalara direkt link vermeli, puan aktarılmasını sağlamalısınız. Puan olarak güçlü olması gerekmeyen, örneğin bir iletişim sayfasına nofollow link verebilirsiniz.

Aynı şekilde puan kaybetmek istemediğiniz durumlarda dışarıya nofollow kullanarak link vermelisiniz.

Nasıl kullanılır

Link olarak kullanımı
Normalde bir html bağlantısı aşağıdaki şekildedir;
example
Bu etiket ile bağlantı şu şekli alıyor;
example
Google pr değeri nofollow ile açılan siteye aktarılmaz.

Meta tag olarak kullanımı
Meta taglarına eklenen kod aşağıdaki gibidir;

Kaynakça

Arama motorları
Mikroformatlar
Spam

Nofollow


Stenryle ( eller Calidris virgata) er en mågevadefugl, der lever i Yukon og Alaska og trækker til de vestlige kyster af Syd- og Nordamerika om vinteren.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Fugle fra Alaska
Mågevadefugle

Stenryle


Fernando Botero Angulo (født 19. april 1932 i Medellín, død 15. september 2023) var billedhugger, skulptør og maler fra Colombia. Botero er født i Medellín, Colombia og hans stil er opkaldt efter ham selv og kaldes "Boterismo". Han er berømt for sine store, svulmende og overdimensionerende statuer og malerier af fede kvinder og mænd. Disse kan være udtryk for humor, men også udtrykke en kritisk holdning til politik alt efter værket. Han anses som den mest anerkendte og citerede kunstner fra latinamerika og hans værker kan ses på meget kendte steder så som Park Avenue in New York City og Champs-Élysées i Paris.

Plaza Botero i centrum af Medellín er opkaldt efter Botero. På pladsen står 23 skulpturer skabt og doneret af Botero.

Den første større udstilling af Boteros værker i Danmark var i 2002 på Kunstmuseet Arken.

Referencer

Eksterne henvisninger

Personer fra Colombia
Kunstmalere
Billedhuggere
Personer fra Medellín

Fernando Botero


Kopar (anetum, lat. Anethum), maleni biljni rod iz porodice štitarki, kojemu uz vrstu kopra ili slatkog januša, pripada i afrička vrsta A. theurkauffii, dok su sve ostale vrste priključene nekom drugom rodu porodice štitarki (vidi popis sinonima)

Sinonimi

 Anethum arvense Bess. = Ridolfia segetum (L.) Moris
 Anethum arvense Salisb. = Anethum graveolens L.
 Anethum capense Thunb. = Chamarea capensis (Thunb.) Eckl. & Zeyh.
 Anethum chryseum Boiss. & Heldr. = Dichoropetalum chryseum (Boiss. & Heldr.) Pimenov & Kljuykov
 Anethum cymbocarpum DC. = Cymbocarpum anethoides DC.
 Anethum dulce (Mill.) DC. = Foeniculum vulgare Mill.
 Anethum erythraeum DC. = Cymbocarpum erythraeum (DC.) Boiss.
 Anethum foeniculoides Maire & Wilczek = Schoenoselinum foeniculoides (Maire & Wilczek) Jim.Mejías & P.Vargas
 Anethum foeniculum L. = Foeniculum vulgare Mill.
 Anethum foeniculum var. piperitum (Ucria) DC. = Foeniculum vulgare Mill.
 Anethum involucratum Korov. = Anethum graveolens L.
 Anethum japonicum (Thunb.) Koso-Pol. = Peucedanum japonicum Thunb.
 Anethum minus Gouan = Foeniculum vulgare Mill.
 Anethum panmori Roxb. = Foeniculum vulgare Mill.
 Anethum panmorium Roxb. ex Flem. = Foeniculum vulgare Mill.
 Anethum pastinaca Wibel = Pastinaca sativa subsp. sativa
 Anethum pinnatum Ruiz & Pav. ex Urb. = Cyclospermum leptophyllum (Pers.) Sprague
 Anethum piperitum Ucria = Foeniculum vulgare Mill.
 Anethum pusillum hort. ex Steud. = Ridolfia segetum (L.) Moris
 Anethum rupestre Salisb. = Foeniculum vulgare Mill.
 Anethum segetum L. = Ridolfia segetum (L.) Moris
 Anethum trifoliatum Roxb. = Pimpinella heyneana (Wall. ex DC.) Benth.

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice

Apieae

Kopar (biljni rod)


Richard Edmund Pates (Saint Paul, Minnesota, 12 de fevereiro de 1943) é um ministro americano e bispo católico romano emérito de Des Moines.

Richard Edmund Pates frequentou o Pontifício Colégio Norte-Americano em Roma. Em 20 de dezembro de 1968 foi ordenado sacerdote da Arquidiocese de Saint Paul e Minneapolis pelo Bispo Francis Frederick Reh na Basílica de São Pedro em Roma. Em 1969 ele recebeu seu diploma de licenciatura em teologia pela Universidade Gregoriana. Em 1979 foi nomeado capelão papal honorário (monsenhor). Como padre, ele serviu como ministro adjunto na Igreja do Santíssimo Sacramento, St. Paul, secretário do arcebispo, membro da Nunciatura Apostólica em Washington, D.C., diretor do Seminário St. Paz em Mineápolis. Em 1998, ele se tornou o ministro fundador da Igreja St. Ambrose em Woodbury, Minnesota.

Em 22 de dezembro de 2000, o Papa João Paulo II o nomeou Bispo Auxiliar de Saint Paul e Minneapolis e Bispo Titular de Suacia. O arcebispo de Saint Paul e Minneapolis, Harry J. Flynn, deu-lhe a consagração episcopal em 26 de março do ano seguinte. Os co-consagradores foram o Bispo John Robert Roach e o Bispo Auxiliar Frederick Francis Campbell.

Na Jornada Mundial da Juventude de 2005, em Colônia, o cardeal Karl Lehmann deu-lhe as boas-vindas pelo nome no serviço de televisão em Nieder-Olm.

Papa Bento XVI nomeou-o bispo de Des Moines em 10 de abril de 2008. Em 29 de maio do mesmo ano foi empossado. Em 18 de julho de 2019, o Papa Francisco aceitou a renúncia de Richard Edmund Pates por motivos de idade.

Pates serviu como Administrador Apostólico de Joliet, Illinois, de 27 de dezembro de 2019 a 29 de setembro de 2020 e de Crookston de 13 de abril a 6 de dezembro de 2021.

Ver também

Bispos católicos dos Estados Unidos

Richard Edmund Pates


The Inland Valley Daily Bulletin is a daily newspaper based in Ontario, California, serving the Pomona Valley and southwest San Bernardino County. The Daily Bulletin is a member of the Southern California News Group (formerly the Los Angeles Newspaper Group), a division of Digital First Media. After 30 years of operations from its Ontario Office, the Daily Bulletin moved to Rancho Cucamonga in 2015.

Donrey Media formed the paper in 1990 by merging the Progress Bulletin of Pomona with The Daily Report of Ontario. Donrey had owned both papers since 1967. It is owned by Digital First Media, which took control of the paper in 1999.

The coverage area for the Daily Bulletin includes Pomona, San Dimas, La Verne and Claremont in Los Angeles County, Chino, Chino Hills, Montclair, Ontario, Rancho Cucamonga and Upland in San Bernardino County.

References

External links

Inland Valley Daily Bulletin website

Daily newspapers published in Greater Los Angeles
Mass media in the Inland Empire
Mass media in San Bernardino County, California
Pomona Valley
Rancho Cucamonga, California
Newspapers established in 1990
1990 establishments in California
MediaNews Group publications
Digital First Media

Inland Valley Daily Bulletin


Shotgun House ('haglgeværhus') refererer til en form for familiehus der især er udbredt i den sydlige del af USA.
Et sådant hus kaldes undertiden også Shotgun Shack, Shotgun Cottage, Shotgun eller Railroad Apartment.
Huse af denne type blev først bygget i begyndelsen af 1800-tallet, men især i perioden mellem den amerikanske borgerkrig og 1920'erne.
Hustypen udviklede sig især i New Orleans og spredte sig derfra til Chicago og Californien.

Karakteristisk for et Shotgun House er dets smalle og lange rektangulære form. Traditionelt er det uden korridor, og de to til fem værelser er forbundet direkte med hinanden.

I 1800-tallet var Shotgun-huse populære hos både fattige og mellemindkomstfamilier.
I løbet af 1900-tallet blev denne hustype imidlertid symbol på fattigdom.

I mange byer i det sydlige USA er Shotgun-huse blevet nedrevet og nedrives stadig som led i bysanering.
Andre steder er man forpligtet til at renovere og bevare dem som en del af den amerikanske byggekultur, som for eksempel i Key West, Florida, hvor de er beskyttet som historiske monumenter.

Navnets oprindelse og anvendelse

Især i rejseguider kan man ofte læse, at udtrykket 'Shotgun' blev brugt for denne type hus, fordi man kan skyde på langs gennem huset hvis dørene mellem værelserne er åbne.

Imidlertid har nogle arkitekturhistorikere betegnet denne forklaring som en vandrehistorie, en 'urban legende'.

Etnologen John Michael Vlach har påpeget, at både oprindelsen til denne hustype og navnet kan spores tilbage til Haiti og Afrika i det mindste til omkring år 1700.
Betegnelsen stammer efter hans opfattelse fra fon-folket i det sydlige Dahomey (nu Benin) i Vestafrika, hvor to-gun betyder et mødested.
Udtrykket blev sandsynligvis brugt i New Orleans blandt afro-haitianske indvandrere og derefter folkeetymologisk omfortolket til engelsk.

Betegnelsen 'Shotgun House' er især knyttet til huse i byerne, men anvendes lejlighedsvis også om huse i landdistrikter eller småbyer i sydstaterne i USA.
Også dér er der tale om aflange huse i én etage uden en gang eller korridor på langs gennem huset.
Disse huse blev også sat i forbindelse med fattigdom og bygget, fordi den store loftshøjde og det ventilerende gennemtræk med åbne døre mellem værelserne gjorde livet mere behageligt i denne region med fugtig varme.
I dag findes de hovedsagelig langs vandveje i landdistrikterne i Louisiana.

Betegnelsen "Double-barrel Shotguns" ('dobbeltløbet haglgevær') refererer til en variant, hvor to Shotgun-huse er fælles om en langsgående væg.

Karakteristika

Værelserne i et oprindelig typisk Shotgun-hus ligger på række efter hinanden.
Hoveddøren fører normalt direkte ind i stuen, og derefter følger et eller flere værelser med køkkenet for enden af rækken af værelser.
De ældste huse bygget i denne stil havde ingen sanitære faciliteter; toilettet lå uden for huset.
Senere blev et badeværelse ofte installeret ved at adskille en del af det næstsidste værelse som badeværelse. Det kunne også tilføjes på siden af køkkenet.
I mange tilfælde blev husenes oprindelige udformning med tiden ændret, så de fik en gennemgående gang eller korridor.

Det første og andet værelse havde ildsted og kunne være fælles om en skorsten.
En skorsten for enden af huset blev for det meste brugt til køkkenovnen.
Husene ville normalt være uden kælder, men hævet 60-100 cm over terræn, en indikation på at denne hustype opstod i et oversvømmelsestruet New Orleans.

Ud over den karakteristiske byggestil har Shotgun-huse en række andre fælles træk.
Byggegrundene er ganske smalle, normalt mellem 3,5 og 9 meter brede,
og husene ligger tæt ved vejen, ofte uden eller kun med en meget lille forhave eller veranda.
Forsiden ud til vejen har normalt kun en dør og et vindue med en trætrappe ledende op til hoveddøren. Trætrappen kan være udskiftet med en af mere holdbart materiale.
På bagsiden af huset er der normalt også en dør.
På grund af den generelt meget tætte bebyggelse kunne sidevæggene være uden vinduer.
Inde i huset ligger dørene på linje bag hinanden; forbindelsesdøren mellem de første og bageste rum er ofte lidt bredere og forskudt en smule sideværts.

Husene er normalt opført af træ; kun få er med mursten eller tildannede sten.
Mange af husene – og især dem fra den tidligste fase – har fladt tag, der slutter ved husets mur.
For huse bygget efter omkring 1880 rager taget typisk ud over husets forvæg og har en let gavl.
Baldakinen understøttes normalt af træstolper, og det resulterende uderum bruges som en veranda.
En ventilator kan installeres under baldakinen.

Værelserne er relativt store og høje, hvilket understøtter rummets naturlige 'klimaanlæg': dels samles den varme luft under loftet, dels lettes gennemluftning med alle dørene åbne.
Værelsernes vægge og lofter kan være udsmykkede.
Typisk er brugen af træpaneler eller profillister til overgangsområdet mellem loft og væg eller udskæringer på døroverliggere.
I den periode hvor der blev opført mange Shorgun-huse, var der et marked for dekorative elementer, der i byer som New Orleans blev fremstillet i så stor målestok at de var overkommelige selv for familier med lav indkomst.

Forskellige varianter

Den oprindelige udformning er med en smal front og adskillige værelser på linje. Imidlertid er forskellige varianter blevet så udbredte, at de i dag i nogle byer er mere almindelige end grundformen.

 Betegnelsen "Double Shotgun" eller "Double-barrel Shotgun" refererer til huse hvor to har en væg fælles. Det kræver mindre grundareal, og materialeforbruget er lavere. Denne variant blev brugt specielt hyppigt i fattige regioner og ses fra 1854 i New Orleans.

 En "Camelback Shotgun" – ('kamelryg') undertiden omtalt som en "Humpback Shotgun" – har en øvre etage på bagsiden af huset. Denne udformning kom til i en sen fase. Udformning og konstruktion ligner for det meste de traditionelle huse, blot fører en trappe i sidste eller næstsidste rum til den øvre etage – en "hump" – der kunne have et eller flere værelser. Da en sådan bygning kun delvis var toetagers, blev den i de fleste byer beskattet som et hus med kun én etage, og dette skattemæssige aspekt var hovedårsagen til udbredelsen af denne byggeform.

 Sjældnere end de andre varianter er "Double Width Shotguns", som er større huse bygget på to byggegrunde. Deres historie skyldes normalt, at en bygherre erhvervede sig et større område, der var blevet blev udpeget til bebyggelse. Han byggede da et stort hus til sig selv, og på de øvrige grunde opførte han de mere traditionelle huse enten for salg eller udlejning.

 "North Shore Houses" kaldes de huse, der har en veranda på tre sider af huset. De bærer deres navn, fordi de hovedsagelig blev bygget på den nordlige side af Lake Pontchartrain i New Orleans, hvor de tjente velhavende hvide som sommerhuse.

Indenfor disse standardvarianter findes der andre, som dog ses sjældnere, blandt andet "Double Camelback Shotgun", hvor både højre og venstre side af huset har en øvre etage i den bageste ende.
Lejlighedsvis ses også huse, der har en dør på siden af huset eller en veranda bygget på langs af huset.

Historisk udvikling

Den afrikansk-haitianske oprindelse

Den opfattelse, at betegnelsen Shotgun House er en kakografi (fejlagtig skrivemåde) af et udtryk fra sproget fon, understøttes også af den historiske udvikling af denne byggestil.

New Orleans tiltrak i slutningen af 1700- og begyndelsen af 1800-tallet en række nye bosættere, der på grund af et lokalt slaveoprør forlod den franske koloni Saint-Domingue, nu Haiti.
Plantageejere (ty. Pflanzer), slaver og frie sorte bragte ikke kun caribisk kultur og voodookult til New Orleans; de introducerede også nye byggeformer i hvad der den gang stadig var en lille by.
Foruden Shotgun-huse gælder det også det såkaldte Plantation House.

Omkring 1800 boede der i New Orleans godt 1000 sorte der ikke var slaver. Et årti senere var det steget til o. 10.000, mens antallet af hvide beboere i New Orleans var omkring 4-5.000.
Denne stigning i befolkningen udløste et byggeboom i New Orleans.
Mange af dem der byggede og beboede de nye huse var af afrikansk oprindelse og kom til New Orleans via Haiti.
Historikere finder det sandsynligt, at de byggede deres nye boliger i byggestile, de kendte fra Haiti eller Afrika.
Mange af de stadig eksisterende haitiske bygninger fra denne periode minder om enetages Shotgun-huse i New Orleans.
I Port-au-Prince i Haiti svarer omkring 15 procent af bygningsmassen til denne hustype.
Teorien om afrikansk oprindelse deles derfor af et stort antal historikere.

De tidligste beviser på Shutgun-huse i New Orleans findes i 1832.
Det gør det nærliggende at slutte at huse, der blev solgt i 1830'erne, var blevet bygget femten til tyve år tidligere.

Billige lejeboliger til arbejderne

Ved industrialiseringens begyndelsen flyttede flere og flere mennesker til de amerikanske byer,
og New Orleans var en af de hurtigst voksende i første halvdel af 1800-tallet.
1812 lagde den første hjuldamper til i havnen og indvarslede en æra, hvor New Orleans skulle blive stadig vigtigere som havneby.
1840 levede der omkring 80.000 mennesker i byen, og havnen i New Orleans var den næstvigtigste i USA efter New York.
1860 lagde omkring 35.000 hjuldampere til kaj, og New Orleans var med o. 168.000 indbyggere den største by i sydstaterne og den sjette største i USA.

På grund af begrænsede transportmuligheder var de nyankomne afhængige af at leve så tæt som muligt på deres arbejdspladser,
og Shotgun-huse blev for det meste opført som lejeboliger og placeret nær arbejdspladser eller jernbaneforbindelser.
Bygherrer og ejere var ofte tillige ejere af industrivirksomheder, og de var for et par dollars om måneden på den måde i stand til at stille en bolig til rådighed for deres arbejdere.
Da en bygherre normalt byggede flere huse på en gang, blev de meget ensartede i deres udseende.
Et eksempel på dette er de Shotgun-huse, der stadig findes i East Washington Street, Louisville, Kentucky.

Det voksende behov for boliger blev dog også imødekommet med andre hustyper end Shotgun-huse.
For eksempel findes i det nordøstlige USA det såkaldte 'brownstone townhouse', som er en husrække hvor husene er opført af brunlige sandsten.
En række forskellige faktorer bidrog imidlertid til, at Shotgun-huset udviklede sig til den foretrukne form i sydstaterne.
Da ejendomsskatter i New Orleans blev opkrævet efter byggegrundens bredde, bidrog et Shotgun-hus med dets smalle husfront betydeligt til at mindske skattebyrden.
Shotgun-huse var også billige at bygge: den smalle forside øgede antallet af huse, der kunne bygges langs en gade, og huset var let at tilpasse til lokale forhold.
Især i bymidterne i syd blev denne hustype fremherskende.
I nogle byer i sydstaterne udgør Shotgun-huse stadig omkring 10% af boligmassen.

Symbol på fattigdom

Opførelsen af Shotgun-huse aftog fra begyndelsen af 1900-tallet og var i 1930'erne næsten gået fuldstændig i stå.
To tekniske fornyelser overflødiggjorde i stigende grad fordelene ved denne hustype: stadig større dele af befolkningen havde fået råd til biler og elektriske klimaanlæg.
Derfor flyttede flere og flere af de befolkningsgrupper, for hvem husene engang bød på acceptable levevilkår, ud til forstæderne. Efter 2. verdenskrig var det kun de fattigste lag, der var villige til at flytte ind i disse huse.
Shotgun-husets grundlæggende koncept – et stort set standardiseret og enkelt hus med én etage – levede imidlertid videre i form af Ranch-style Houses, der især i 1950'erne og 1960'erne udgjorde den dominerende hustype i forstæderne.

De distrikter, der havde et stort antal Shotgun-huse, oplevede i anden halvdel af 1900-tallet alle de problemer, der var og er typiske for bykernerne i USA.
Når økonomisk bedre stillede dele af befolkningen flyttede til forstæderne, blev befolkningen i de indre byer ladt tilbage, og de havde ofte ikke tilstrækkelig kreditværdighed til at opnå lån til at vedligeholde eller erhverve deres Shotgun-hus.
Uklarhed om ejerskabet var endnu en faktor der bidrog til tilbagegangen for Shotgun-husene. De blev ofte overdraget gennem flere generationer i en familie, og uenigheder kunne føre til at mange huse var ubeboede i flere år.

I offentligheden blev Shotgun-huse i stigende grad opfattet som en typisk form for boliger for den fattigste del af den afroamerikanske befolkning i de amerikanske sydstater.
Historisk set er det ikke sandt.
Mange af Shotgun-husene blev bygget i oprindeligt hvide boligområder i perioden med segregation.
På det tidspunkt var levevilkårene behagelige i forhold til det senere forfald.
I 1950'erne og 1960'erne, da disse boligområder var beboet af sorte, havde de hvide tidligere ejere fået råd til at flytte til forstæderne.
I modsætning til den udbredte opfattelse er der stadig beboelsesområder med en stor andel Shotgun-huse, der hovedsagelig bebos af hvide.
Men de er ikke sammenlignelige med huse der bebos af afroamerikanere, som stadig bruges snarere grund af fattigdom end på grund af den særlige byggestil.

Uanset hvilke befolkningsgrupper der boede i dem, blev Shotgun-huse i perioden fra slutningen af 2. verdenskrig til ind i 1980'erne anset for at være en form for boliger, der ikke længere bød på moderne levestandard.
Betragtet som symbol på fattigdom er mange Shotgun-huse revet ned som led i byfornyelsesprogrammer,
en praksis der til en vis grad er ændret.
Byer som Houston og Charlotte har etableret 'Shotgun Historic Districts' i deres byer for at bevare denne boligform som typisk for amerikansk historie.
Shotgun-huse prises for kvalitet og lave byggeomkostninger og betragtes som en hustype, det kunne være nyttigt at genoplive for de ofte forsømte amerikanske bycentre.
Riceuniversitetet i Houston organiserede en udstilling under titlen 'Shotguns 2001', hvor der kun blev vist malerier af denne hustype for at anerkende dens rolle i sydstaternes historie.
Udstillingen blev ledsaget af en række foredrag med Shotgun-huse som tema.
Nogle byer som for eksempel Macon i Georgia har forsøgt at skabe boliger til lavindkomstgrupper ved at renovere Shotgun-huse.
Imidlertid har mange af disse byer gjort den erfaring, at det kan være billigere at nedrive og derefter bygge nye boliger.

Mange af de ældre byer i sydstaterne har i nogle kvarterer stadig en meget høj tæthed af Shotgun-huse.
Det gælder for eksempel bydelene Bywater i New Orleans og Cabbagetown i Atlanta .
I modsætning til da de blev bygget, ejes de fleste huse nu af deres beboere.
I 1990'erne tilhørte omkring 85% af husene i Lower Ninth Ward i New Orleans deres beboere – et område domineret af Shotgun-huse.
I nogle kvarterer domineret af denne hustype er grundpriserne steget kraftigt de seneste år.
Det har ført til en fornyet ændring i befolkningsstrukturen i disse kvarterer: økonomisk bedre stillede befolkningsgrupper vender gradvist tilbage.
Inden for bygeografi kaldes en sådan forandring for 'gentrificering'.
Det sker ofte, at den nye boligejer køber begge halvdele af en 'Double Barrel Shotgun' og kombinerer dem til et forholdsvis stort hus.
Shotgun-huse kan også slås sammen for at blive brugt til kontor eller butik.

Andre forhold
Ifølge en overtro, der er eller var fremherskende i sydstaterne, bliver spøgelser tiltrukket af Shotgun-huse fordi de kan gå ret gennem dem. Derfor kunne man forskyde dørene lidt for at distrahere ånderne.

Shotgun-huse bruges også ofte som et symbol på livet i sydstaterne – i filmsekvenser er i det mindste amerikanske seere klare over hvor handlingen foregår.
Shotgun-huse er også knyttet til sydstaternes musikhistorie:
Elvis Presley blev født i et ,
Neville Brothers voksede op i et, og Robert Johnson siges at være død i et.

Noter og referencer
Artiklen er en oversættelse af den tilsvarende tyske i denne version fra 24. nov 2018,

Noter tilkommet under og efter oversættelsen

Referencer fra det tyske forlæg

Eksterne henvisninger

 "Shotgun House" fra GreatBuildings.com, fotos og beskrivelser
 Shotgun geography: the history behind the famous New Orleans elongated house" fra Nola.com (NOLA ~ New Orleans, Louisiana) af Richard Campanella

Bygninger, konstruktioner og anlæg i USA
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Haiti
Hustyper
Byggeri

Shotgun House


Le Centre pénitentiaire d'Ila est une prison de haute sécurité d'Ila, dans la municipalité de Bærum, dans le comté d'Akershus, à l'extérieur de la capitale, Oslo, en Norvège. Il abrite généralement les criminels les plus dangereux de Norvège, qui sont reconnus coupables de crimes violents et sexuels.

Références

Halden

Centre pénitentiaire d'Ila


Bikash Ranjan Bhattacharya (Bengali বিকাশ রঞ্জন ভট্টাচার্য্য; født 21. juni 1951 i Kolkata, Vestbengalen, Indien) var borgmester i Kolkata fra 2005 til 2010.

Bhattacharya stammer fra Kalighat området i Kolkata, læste jura på University of Calcutta og er medlem af Communist Party of India (Marxist).

Referencer

Personer fra Kolkata
Politikere fra Indien

Bikash Ranjan Bhattacharya


O ímpeto (impetus) é um passo de dança de salão usado na valsa, foxtrote e, quickstep. O ímpeto aberto é uma das várias maneiras de entrar na posição de passeio e é usado para virar os dançarinos na esquina ou mudar sua direção na pista de dança, geralmente é realizado após uma curva natural .

O ímpeto aberto tem menos giro do que o ímpeto fechado. O ímpeto fechado permanece na posição fechada, enquanto o ímpeto aberto termina em posição de passeio aberto. Ambos têm uma virada de calcanhar para o homem, ou seja, ele vira o calcanhar esquerdo na segunda batida.

ímpeto fechado

 Líder (homem)

 Seguidora (senhora)

ímpeto aberto
O ímpeto aberto é uma variação do programa Silver do ímpeto fechado.

 Líder (homem)

Comece na posição fechada, apoiando a linha de dança .

 Seguidora (senhora)

Comece na posição fechada, de frente para a linha de dança.

Referências

Ligações externas

 Victor Veyrasset e Heather Smith demonstrando o ímpeto aberto
Técnicas de dança

Impetus


Alazani ili Alazanj (avarski: Алазан, azerski: Qanıx, cahurski: Дур, čečenski: Алаз, gruzijski: ალაზანი, ruski: Алаза́ни, Алаза́нь) je rijeka koja protječe kroz istočnu Gruziju i zapadni Azerbajdžan. Dio njezina toka predstavlja i prirodnu granicu između dviju zemalja. Duga je 351 km. Površina porječja iznosi 10800 km2. Peosječni istjek iznosi 98 m3/s.

Izvire na Velikom Borbalu, dijelu Velikog Kavkaza, sjeverozapadno od grada Ahmete, koji opskrbljuje pitkom vodom i protječe njegovim južnim dijelom i nastavlja u smjeru pokrajine Kaheti tvoreći Alazansku dolinu, središte gruzijskog vinogradastva i vinarstva. Još u vrijeme perzijskih osvajanja, u dolini su se sadile izvorne kavkaske sorte vinove loze. Ulijeva se u Mingečaursko jezero koje se nalazi u blizini grada Mingečaur. Prije nastanka toga umjetnoga jezera ulijevala se u rijeku Kuru te joj je bila lijeva i najveća pritoka.

Zimi je vodostaj Alazanija vrlo nizak, a ponekad i dijelovi rijeke presuše. U rano proljeće, otapanjem snijega na Kavkazu, rijeka dobiva velike količine vode koje dovode do redovitih poplava u njezinoj dolini, značajnih za mjesnu poljoprivredu. Na planinskom dijelu toka, kineski ulagači izgradili su nekoliko manjih hidroelektrana, koje koriste njezin dobar hidroenergetski potencijal. Rijeka je poznata i po splavarenju. Koristi se i za navodnjavanje.

Izvori

Vanjske poveznice

 enciklopedija.hr natuknica: Kura (pristupljeno 26. svibnja 2017.)

Rijeke u Gruziji
Rijeke u azijskom dijelu Azerbajdžana
Pritoke Kure

Alazani


Le Beechcraft Denali, aussi appelé Model 220, est un avion d'affaires monomoteur à turbopropulseur de Beechcraft en développement.

Il devrait concurrencer les Daher-Socata TBM 900 et Pilatus PC-12.

Histoire

Le Denali a été présenté au Meeting aérien d'Oshkosh en 2016 sous le nom de Textron SETP (Single-Engine TurboProp). Le projet est renommé Cessna Denali puis Beechcraft Denali.

Le Denali est un avion monomoteur de 8 à 11 places disposant d'une grande porte cargo (150×135 cm). Il est équipé du moteur GE Aviation Catalyst piloté par un FADEC, d'une hélice McCauley à 5 pales et du Garmin G3000.

Le premier vol a eu lieu le 23 novembre 2021. Un second Denali rejoint le programme d'essais en vol le 16 juin 2022 suivi d'un troisième Denali en septembre 2022. La certification est prévue pour 2024.

Références

Articles connexes
 Beechcraft
 Daher-Socata TBM 900
 Pilatus PC-12

Lien externe

 Site officiel

Aéronef Beechcraft
Aviation légère
Avion monomoteur
Aéronef à turbopropulsion
Aviation d'affaires
Premier vol en 2021

Beechcraft Denali


Georg Simmel (; 1 Mart 1858 - 26 Eylül 1918), Ferdinand Tönnies ile birlikte Alman Sosyolojisi'nin kurucularından biri olan sosyolog, filozof ve eleştirmen.

Simmel, Alman sosyologların ilklerinden biriydi. Neo-Kantçı yaklaşımı ile sosyolojik antipositivizmin temellerini attı ve sordu, Toplum nedir? — doğrudan Kant'ın, doğa nedir?'ine atıfta bulundu ve sosyal bireysellik ve parçalanma konusunda öncü analizler sundu.

Yaşamı

İlk yılları ve eğitimi
Simmel, 1858'de Berlin'de, Yahudi bir ailenin oğlu olarak dünyaya geldi. Başarılı bir iş insanı olan ve Roma Katolik Kilisesine geçen babası Eduard Simmel, gelecekte bir çikolata üreticisi tarafından satın alınacak olan "Felix & Sarotti" adında bir şekerleme dükkânı kurmuştu. Annesi, Yahudi bir ailede dünyaya geldi ancak Luteryanizm inancına sahipti.

Modern şehirleri coğrafi bir yerleşme mekanı ve yaşama alanı olmaktan çok, toplumsal sosyal ilişkiler ve bu ilişkiler doğrultusunda alışverişin yaşandığı sosyolojik bir olgu olarak ele alır. En çok "birey kent yaşamında kendisini nasıl üretmekte?" ve "kentsel yaşamın çelişkilerini aşmak için hangi tür stratejilere başvurmaktadır?" sorularına cevap aramıştır.

Çalışmaları toplumsal form kavramının sosyoloji literatürüne kazandırılmasını sağlamıştır.  Bu yüzden uluslararası litaratürde formların sosyoloğu olarak bilinir. Daha çok toplumsal etkileşimcilik kavramı üzerinde durmuştur. Türkçeye tercüme edilmiş eserleri arasında en bilineni Paranın Felsefesi'dir (Philosophie des Geldes). Simmel'in 20. yüzyıl boyunca, kent ve modernite sosyolojisi, kültürel kuram ve eleştirel düşünce üzerindeki etkisi, 21. yüzyılda da özellikle "kültürel çalışmalar" alanında ve Zygmund Bauman'ınki gibi "postmodernite kuramları" aracılığıyla sürmektedir. Kendisi aynı zamanda mikro sosyoloji kavramını da litaratüre kazandırmıştır. Bireyin ve toplumun incelenmesi sırasında daha küçük olguların da incelenmesi gerektiğini savunmuştur. Modanın da sosyolojisini yapmıştır. Ona göre moda bireyi hem ayrıştıran hem de diğerlerine benzeten bir olgu olarak modern insana hitap etmektedir.

Başlıca Eserleri
 Toplumsal Farklılaşma Üzerine (1890)
 Tarih Felsefesinin Problemleri (1892)
 Sosyolojik Estetik (1896)
 Para Felsefesi (1900)
 Kadın Kültürü (1902)
 Metropol ve Tinsel Hayat (1903)
 Moda Felsefesi (1905)
 Sosyoloji (1908)
 Felsefi Kültür (1911)
 Kültür Kavramı ve Trajedisi Üzerine (1911)
 Goethe (1913)
 L'art pour l'art (1914)
 Kültürel Formların Değişimi (1916)
 Rembrandt: Sanat Üzerine Felsefi Bir Deneme (1917)
 Hayat Üzerine Görüşler (1918)
 Modern Kültürde Çatışma (1918)

Ayrıca bakınız
 Toplum bilimi

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Toplum Nasıl Mümkündür?

Alman sosyologlar
Din sosyologları
1858 doğumlular
1918 yılında ölenler

Georg Simmel


La Liga Cañadense de Fútbol (cuyas siglas son LCF) es una de las Ligas regionales de fútbol en Argentina y es una entidad que aglutina y organiza la práctica deportiva del fútbol oficial en la ciudad de Cañada de Goméz y alrededores. La liga fue fundada en 1926.

Historia

La Liga Cañadense de Fútbol fue fundada en 1926, siendo de esta manera una de las más antiguas de la provincia,  tiene sede en Bvard. Balcarce 639 en la ciudad de Cañada de Goméz y en la actualidad es presidida por Luque Luis.

En ella participan clubes de los departamentos Iriondo, Belgrano y San Lorenzo, representando a las localidades de Armstrong, Bouquet, Bustinza, Cañada de Gómez, Carcaraña, Correa, Montes de Oca, Las Parejas, Las Rosas, Roldán, San Jerónimo Sud, Tortugas y Villa Eloísa, teniendo una zona de influencia de unos 7.500 km² y más de 120 mil habitantes del territorio santafesino.

Algunos de los clubes que participan de la Liga Cañadense de Fútbol compiten o compitieron paralelamente en Torneos Nacionales organizados por el Consejo Federal de la Asociación del Fútbol Argentino. En la actualidad Sportivo Atlético Club de Las Parejas disputa la Copa Argentina y el Torneo Federal A, siendo el único representante de la Liga en representar a la misma en certámenes de carácter nacional.

Dos equipos de la liga conquistaron la Copa Campeón de Campeones de Santa Fe: el Sportivo Atlético Club de Las Parejas en 1993 y el Club Atlético Carcarañá en 1998.

La Liga Cañadense de Fútbol,  cuyo carácter fundamental queda establecido a su propiotítulo, se propone:

 Dirigir y fomentar la práctica del fútbol en esta ciudad dentro de la jurisdicción asignada por las autoridades competentes
 Vincular por su intermedio a las distintas instituciones deportivas dentro del territorio de la provincia y otras similares con la finalidad de difundir e intensificar sus actividades
 Organizar Campeonatos o Torneos locales, zonales, interdepartamentales, interprovinciales o nacionales y concurrir, cuando lo estime conveniente a los que se efectúen dentro del país
 Establecer un local para su sede, en el que se instalará el mayor número posible de sesiones relacionadas con la actividad que se desarrolla
 Colaborar con la fundación de nuevos organismos societarios que respondan a una o más de las diversas manifestaciones de la cultura física sin exclusión de sexos y edades
 Sin perjuicio a sus actividades deportivas, la Liga podrá organizar con fines benéficos, festivales, actos públicos, rememoraciones de acontecimientos históricos, como igualmente prestar su adhesión a iniciativas que de una u otra manera beneficie al deporte y contribuyan a su jerarquización, con absoluta prescindencia política, religiosa o laboral

Equipos afiliados

Campeones por año

Títulos por Club

Véase también
 Anexo:Ligas regionales de fútbol en Argentina
 Asociación del Fútbol Argentino

Referencias

Enlaces externos
 Liga Cañadense de Fútbol Sitio web oficial.
 Listado de campeones Liga Cañadense de Fútbol.

C
C
Cañada de Gómez

Liga Cañadense de Fútbol


Paul Kummer (n. 22 august 1834,  Zerbst – d.  7 iulie 1912, Hannoversch Münden) a fost un cleric protestant și  pedagog precum botanist, briolog, micolog și scriitor științific german care a devenit bine cunoscut în principal ca urmare a contribuțiilor sale referitor la nomenclatura micologică în secolul al XIX-lea. Abrevierea numelui său în cărți științifice este  P.Kumm..

Biografie

În timpul  studiilor teologice la Leipzig, Kummer a lucrat din 1857 până în 1863 ca învățător privat, apoi ca  pastor auxiliar (Kurat) în Zerbst 1863-1877. În această funcție, și cu toate că s-a ținut de asemenea om de știință, el s-a îndreptat strict împotriva fiziologului și avocatului teoriei evoluționiste germano-elvețian Karl Vogt (1817-1895), reproșându-i într-o scurtă  polemică, publicată în anul 1868, unilateralitate prin sprijinirea Darwinismului, dar a și început să publice cărți științifice în urma cercetărilor sale, începând cu "Viața plantelor" (1870). Deja un an mai târziu a prezentat opera sa revoluționară Der Führer in die Pilzkunde conținând și 80 de ilustrații litografice. Dar științele sale biologice nu s-au extenuat cu această temă. Astfel, între 1873 și 1975, el a scris și imaginat cărți despre mușchi, licheni, coada calului,  brădișori), ferigi, plante rădăcinoase și alte plante.

Din anul 1877 până la retragerea sa a fost pastor în Hannoversch Münden. Noua funcție precum împrejurarea nu i-au mai lăsat atât de mult timp pentru botanică. Un an după ridicarea sa în poziția de pastor, savantul a publicat importanta carte de plante criptogame (muschi, licheni, alge și bureți) cu 220 de imagini, pe care o terminase deja în Zerbst.

Micologul

Kummer și-a făcut multă muncă publicând apoi totul într-o singură carte mare (1871), care a efectuat un serviciu extrem de util pentru taxonomia ciupercilor. Renumitul savant Elias Magnus Fries a încadrat anterior toate ciupercile cu lamele într-un gen mare: Agaricus. Pe timpul când Kummer a început să despartă soiuri din genurile Coprinus și Hygrophorus, cele mai multe ciuperci cu lamele (cum ar fi Tricholoma, Clitocybe etc.) au fost cuprinse ca sub-genuri în genul tare umflat Agaricus. El le-a ridicat la nivelul de gen, stabilind multe specii sub numele folosite astăzi și lăsând pe Agaricus cu sensul lui restrâns în prezent.

Cea mai importantă carte acestui domeniu, cum deja scris, a fost "Der Führer in die Pilzkunde" (Ghidul pentru micologie) publicată pentru prima oară în anul 1871, apoi reeditată cu prelucrări și lărgiri în două volume între anii 1882 și 1884.

Ultima lucrare scrisă de Kummer a fost o carte despre mușchi care creșteau in împrejurul de Hannoversch Münden (Die Moosflora der Umgegend von Hannoversch Münden). După acea n-a mai publicat nimic nou. Nu se știe de ce.

Ciuperci denumite de Kummer
Savantul a descris și denumit diverse genuri și multe specii de ciuperci:

Genuri

</div>

Specii (selecție)

Lucrări (selecție)

 Der Führer in die Pilzkunde: Anleitung zum methodischen, leichten und sicheren Bestimmen der in Deutschland vorkommenden Pilze mit Ausnahme der Schimmel- und allzu winzigen Schleim- und Kern-Pilzchen ("Ghid pentru știința micologiei, fără ciupercuțe de mucegai și prea mici mucoase și nucleici"), cu 80 de ilustrații litografice, Editura E. Luppe, Zerbst 1871
 Der Führer in die Mooskunde: Anleitung zum leichten und sicheren Bestimmen der deutschen Moose ("Ghid pentru știința mușchilor: Instrucțiuni pentru determinarea sigură și ușoară a speciilor de mușchi germane"), Editura J. Springer,  Berlin 1873,
 Der Führer in die Flechtenkunde ("Ghid pentru știința lichenilor"), Editura J. Springer, Berlin 1874
 Der Führer in die Lebermoose und die Gefäßkryptogamen – Schachtelhalme, Bärlappe, Farren, Wurzelfrüchtler ("Ghid pentru Marchantiophyta și criptogame vasculare - coada calului, Lycopodium (brădișor), ferigi, rădăcinoase"), Editura J. Springer, Berlin 1875
 Kryptogamische Charakterbilder ("Imagini criptogamice de caracter") cu 220 de imagini, Editura Carl Rümpler, Hanovra 1878
 Deutsche Blumenwelt in Charakterbildern ("Lumea florilor germane în imagini caracteristice"), Editura Carl Rümpler, Hanovra 1879
 Das praktische Pilzbuch für alle ("Cartea practică de ciuperci pentru toată lumea"), Editura Carl Rümpler, Hanovra 1880
 Der Führer in die Pilzkunde ("Ghidul pentru micologie") în 2 volume prelucrate și lărgite (reeditare), Editura E. Luppe, Zerbst 1882-1884
 Der Führer in die Pilzkunde: Die Mikroskopischen Pilze ("Ciupercile microscopice"), Editura E. Luppe, Zerbst 1884
 Die Moosflora der Umgegend von Hannoversch Münden ("Flora mușchilor în împrejurarea de Hannoversch Münden"), în: Botanisches Centralblatt, Kassel 1889, nr. 40, p 65-72 și 101-106

Note

Bibliografie
 Heinrich Dörfelt, Heike Heklau: "Die Geschichte der Mykologie" ("Istoria micologiei"), Editura Einhorn – Eduard Dietenberger GmbH, Schwäbisch Gmünd 1998, ISBN 3-927654-44-2

Legături externe
 Viața plantelor
 Ghid pentru știința mușchilor
 Kryptogamische Charakterbilder

Nașteri în 1834
Nașteri pe 22 august
Decese în 1912
Decese pe 7 iulie
Botaniști cu abreviere de autor
Botaniști germani
Briologi germani
Micologi germani
Pteridologi
Biologi din secolul al XIX-lea

Paul Kummer


Crkva sv. Antuna  je rimokatolička crkva u mjestu Grabrovec, gradu Zaboku, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Jednobrodna, ranobarokna crkva sv. Antuna Padovanskog smještena je na brežuljku sjeverno od Zaboka. Tlocrta pravokutnog oblika s užim i nižim svetištem nastala je vjerojatno obnovom, starije srednjovjekovne građevine, u 17. st. Slijepim pravokutnim pročeljem dominira snažan i masivan zvonik kvadratnog tlocrta vertikalno podijeljen trakama u četiri pojasa. Drveni inventar crkve čine neogotički oltar s kraja 19 ili poč. 20. st. Lijevi bočni oltar sv. Florijana je iz oko 1760. g. Desni oltar Blažene Djevice Marije je iz oko 1770. g. Nakon potresa 1880. g. crkva je bila ponovo obnovljena pri čemu je dobila drveno pjevalište na kojemu su bile barokne orgulje.

Zaštita
Pod oznakom Z-2100 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravnog statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Nepokretna pojedinačna kulturna dobra u Krapinsko-zagorskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj
Zabok
Grabrovec

Crkva sv. Antuna (Grabrovec)


Silanus (sardinski: Silànos) je grad i općina (comune) u pokrajini Nuoru u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 432 metra i ima 2 142 stanovnika. Prostire se na 47,94 km². Gustoća naseljenosti je 45 st/km².Susjedne općine su: Bolotana, Bortigali, Dualchi, Lei i Noragugume.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

Silanus


Apteroessa grossa es una especie de coleóptero adéfago de la familia Carabidae. Es el único miembro del género monotípico Apteroessa.

Referencias

Enlaces externos
 ION
 Nomenclator Zoologicus

Cicindelina
Géneros de coleópteros

Apteroessa


The Forest er en dansk kortfilm fra 2011 instrueret af Margaret Brown.

Medvirkende

 Carsten Bjørnlund, Mand
 Anne Louise Hassing, Kvinde
 Tine Pohl, Pige

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2011

The Forest


Le  d'artillerie lourde à tracteurs () est un régiment de l'Armée de terre française créé en 1924 et dissous en 1937.

Historique
Le régiment est formé à Dijon en  à partir du  d'artillerie lourde à tracteurs dissous après la réorganisation décidée en 1923. Il est rattaché au  d'armée.

Il est occupe le quartier Junot dans la ville de Dijon. Le régiment détache deux batteries en Rhénanie à l'armée du Rhin, qui reviennent en octobre 1929.

Le régiment participe aux manœuvres de 1930 en Champagne, ainsi qu'aux grandes manœuvres de 1931.

En octobre 1937, le  devient  d'artillerie lourde.

Chefs de corps

 1928 - ? : colonel Pézérat
 1931 : colonel Michal

 - 1935 : colonel Toussaint

 1935 - 1937 : colonel Hurault

Étendard

L'étendard du régiment porte les inscriptions :

 Verdun 1916
 Somme-Py 1918

Notes et références

Unité d'artillerie française dissoute

186e régiment d'artillerie


Carlo Del Prete (6 de agosto 1949 ) es un botánico italiano. Desarrolla actividades académicas en el Instituto de Botánica, de la Universidad de Modena

Algunas publicaciones
 . 1985. The genus Ophrys L. (Orchidaceae): a new taxonomic approach. Volumen 15, N.º 5 de Acta horti Pisani. Edición reimpresa. 12 pp.

 -------------------. 1984. The genus Ophrys L. (Orchidaceae) in Italy: check-list of the species, subspecies and hybrids (contributions to the knowledge of the Italian Orchidaceae XII). Volumen 15, N.º 6 de Acta horti Pisani. Edición reimpresa. 9 pp.

 . 1984. The botanical garden of the University of Pisa. Volumen 14, Número 18 de Acta horti Pisani. Edición reimpresa. 6 pp.

Libros
  2006. "The Modena Botanic Garden: Plant Conservation and Habitat Management Strategies". En Nature Conservation: Concepts and Practice, Springer Berlin Heidelberg, ISBN 978-3-540-47228-5

 . 2003. Karyological and biometrical studies on some species of the genus Dactylorhiza Necker ex Nevski sect. Dactylorhiza (Orchidaceae) of central-northern Italy. Volumen 23, Número 8 de Acta horti Pisani. Edición reimpresa de Dipartimento di Scienze Botaniche, 17 pp.

 . 1999. Osservazioni istoanatomiche e tassonomiche su alcune entità centro-mediterranee di Orchis, sect. labellotrilobatae P. Vermeul. subsect. masculae Nevski e provinciales Nevski (Orchidaceae). Volumen 22, N.º 17 de Acta horti Pisani. Edición reimpresa de Dipartimento di Scienze Botaniche, 24 pp.

 . 1992a. L'Orto Botanico dell'Università di Cagliari. En Francesco Maria Raimondo (a cura di), Orti botanici, Giardini alpini, Arboreti italiani, Palermo, Ed. Grifo

 . 1992b. Geobotanical research on Mount Pisano (Tuscany, Italy). Volumen 18, Número 12 de Acta horti Pisani

Referencias

Enlaces externos

Botánicos de Italia del siglo XX
Profesores de Italia
Plantas descritas por Del Prete

Carlo Del Prete