نورثروب  شركة أمريكية لإنتاج الطائرات، تأسست الشركة عام 1939 حتى اندماجها مع شركة غرومان تحت اسم نورثروب غرومان.

شمل إنتاج الشركة خلال تاريخها العديد من الطائرات منها طائرة الهجوم الأرضي بي 2 والإف-5.

منتجاتها من الطائرات
 نورثروب YA-9
 نورثروب YA-13
 نورثروب A-17
 نورثروب ألفا
 نورثروب B-2 Spirit
 نورثروب YB-35
 نورثروب YB-49
 نورثروب BT
 نورثروب بيتا
 نورثروب C-19 ألفا
 نورثروب YC-125 رايدر
 دلتا نورثروب
 نورثروب F-5 مقاتلة الحرية والنمر الثاني
 نورثروب F-15 مراسل
 نورثروب YF-17
 نورثروب F-20 قرش البري
 نورثروب YF-23
 نورثروب F-89 العقرب
 نورثروب XFT
 نورثروب غاما
 نورثروب HL-10
 نورثروب M2-F2
 نورثروب M2-F3
 نورثروب N-1M
 نورثروب N-3PB
 نورثروب N-9M
 نورثروب N-102 فانغ
 نورثروب XP-56 أسود رصاصة
 نورثروب ف 61 الارملة السوداء
 نورثروب XP-79
 نورثروب T-38 تالون
 نورثروب الضمنية الأزرق
 نورثروب X-4 بانتام
 نورثروب X-21

انظر ايضًا
 نورثروب بيتا
 نورثروب ألفا
 نورثروب غاما
 نورثروب إف-5
 نورثروب غرومان

مراجع

انحلالات سنة 1994 في كاليفورنيا
تأسيسات سنة 1930 في كاليفورنيا
شركات أمريكية انحلت في 1994
شركات أمريكية أسست في 1930
شركات إلكترونيات أسست في 1930
شركات أسست في 1939
شركات تصنيع انحلت في 1994
شركات تصنيع أسست في 1930
شركات تصنيع سابقة في الولايات المتحدة
شركات تصنيع سابقة مقرها في كاليفورنيا
شركات تصنيع مقرها في منطقة لوس أنجلوس الكبرى
شركات تكنولوجيا انحلت في 1994
شركات تكنولوجيا أسست في 1930
شركات تكنولوجيا سابقة في الولايات المتحدة
شركات تكنولوجيا مقرها في منطقة لوس أنجلوس الكبرى
شركات سابقة مقرها في منطقة لوس أنجلوس الكبرى
شركات صناعة طائرات سابقة في الولايات المتحدة
شركات مقرها في مقاطعة لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
هاوثورني (كاليفورنيا)
شركات تكنولوجيا سابقة مقرها في كاليفورنيا
شركات تصنيع انحلت في 1929

نورثروب


Spædbarnets Bevægelser er en film med ukendt instruktør.

Handling
Det nyfødte barns første bevægelser - Gråd som lungegymnastik - Sovestilling - Fingerbevægelser - Arm- og benbevægelser - Træning af bugmusklerne - Træning af nakke og ryg - Bevægelserne bliver mere sikre - Rytmiske øvelser - Kravlebevægelser - Forsøg på at rejse sig op - Gang med støtte - Fri gang.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1937

Dokumentarfilm fra Danmark

Spædbarnets Bevægelser


Nobelstiftelsen er en privat svensk fond, der blev stiftet 29. juni 1900 for at administrere det økonomiske grundlag bag Nobelprisen. Stiftelsen er oprettet i overensstemmelse med ønsket i Alfred Nobels (dynamittens opfinders) testamente.

Nobel reserverede 94 % af sin meget betydelige formue, 31 mio. svenske kroner, til finansiering af tildelingen af de fem oprindelige Nobelpriser for kemi, fysik, medicin, litteratur og fred. Nobel døde i 1896, men de to eksekutorer af hans testamente, Ragnar Sohlman og Rudolf Lilljequist, mødte forskellige vanskeligheder, og det tog derfor fire år, før stiftelsen officielt kunne oprettes året før tildelingen af de første Nobelpriser.

Nobelstiftelsens opgave er at administrere og investere sin formue, repræsentere Nobelprisen og ideen bag den udadtil og forestå en række praktiske opgaver i forbindelse med tildelingen af priserne. Den har også siden 1965 afholdt de såkaldte Nobelsymposier. Derimod tager den ikke del i beslutningsprocessen ved tildelingen af priserne, der hører under forskellige andre organer. Stiftelsen ledes af en bestyrelse på fem personer og har sæde i Stockholm.

Kilder

Ekstern henvisning

Nobelstiftelsens hjemmeside

Nobelprisen
Etableret i 1900
Fonde (stiftelser)

Nobelstiftelsen


The year 1689 in science and technology involved some significant events.

Astronomy
 Publication of the first astronomical book in Japan, Tenmon Zukai (天文圖解) by Tsunenori (or Jōhan) Iguchi at Osaka.

Botany
 Pierre Magnol publishes Prodromus historiae generalis plantarum, in quo familiae plantarum per tabulas disponuntur ("Precursor to a general history of plants, in which the families of plants are arranged in tables") in Montpellier, the first example of a natural classification of plant families based on morphological characteristics.

Earth sciences
 Johann Weikhard von Valvasor, a pioneer of the study of karst in Slovenia (and Fellow of the Royal Society of London) introduces the word karst to European scholars, describing the phenomenon of underground flows of rivers in his account of Lake Cerknica.

Medicine
 Walter Harris publishes De Morbis Acutis Infantum in London; it remains a standard textbook on pediatrics for nearly a century.
 Richard Morton published Phthisiologia, seu exercitationes de Phthisi tribus libris comprehensae, emphasizing the tubercle as the origin of tuberculosis.

Technology

 A centrifugal pump is invented by Denis Papin.
 Physician and collector Hans Sloane develops a milk chocolate drink in Jamaica.
 The first US newspaper, Publick Occurrences Both Forreign and Domestick, is printed in Massachusetts.
 The earliest known English breech-loading rifle is built by Willmore, who was apprenticed to Foad.

Events
 Isaac Newton becomes a Member of Parliament.
 Godfrey Kneller paints a portrait of Isaac Newton at age 46.

Births
 October 16 (approx.) – Robert Smith, English mathematician (died 1768)

Deaths
 December 29 – Thomas Sydenham, English physician (born 1624)

References

17th century in science
1680s in science

1689 in science


Buyina, es un género de arañas araneomorfas pertenecientes a la familia Amphinectidae. Se encuentra en Australia.

Especies
Según The World Spider Catalog 12.0:
 Buyina halifax Davies, 1998
 Buyina yeatesi Davies, 1998

Referencias

Enlaces externos

 ION
 Nomenclator Zoologicus

Amphinectidae

Buyina


This is a list of rivalry games in college football in the United States. The list also shows any trophy awarded to the winner of the rivalry between the teams.

NCAA Division I Football Bowl Subdivision

|}

Rivalries involving more than two teams

NCAA Division I Football Championship Subdivision

|}

Rivalries involving more than two teams

Rivalries involving FBS and FCS teams
This list is restricted to rivalries whose participants are currently in different Division I football subdivisions, and have played one another while in different subdivisions. Most of these began when both teams competed in the same (sub)division.

In this list, the FCS team is in italics.

|}

NCAA Division II

|}

NCAA Division III

|}

Notes

Rivalries involving more than two teams

Longest continuous NCAA college football rivalries

Following are the longest active continuously-played series in NCAA college football. Many historic series were interrupted by World War I, the 1918 flu pandemic and World War II.  More recently, other longstanding rivalries were terminated by the 2010–2014 NCAA conference realignment or were interrupted by the COVID-19 pandemic.

Note: The NCAA also lists as "continuous" the following rivalries interrupted by gaps during war years: North Carolina–Virginia (1910–1916, 1919–current); Mississippi–Mississippi State (1915–1942, 1944–current); Auburn–Georgia (1919–1942, 1944–current); Tennessee–Kentucky (1919–1942, 1944–current). Other rivalries were also interrupted during war years, for example: Harvard–Yale (1897–1916, 1919–1943, 1945–present); Princeton–Yale (1876–1916, 1919–1943, 1945–present); Miami–Cincinnati (1909–1942, 1945–present); and Oregon-Oregon State (1912–1942, 1945–present). The NCAA does not explain how it selects only some interrupted rivalries to count as "continuous."

Longest interrupted NCAA college football rivalries
Following are the NCAA Division I and II series that continued for the most consecutive seasons before being interrupted. Seven of the sixteen series on this list are defunct rivalries from the old Big Eight Conference. Six are rivalries interrupted in 2020 due to the COVID-19 pandemic.

See also
 Lambert-Meadowlands Trophy (top team in the Northeast)
 College rivalry#United States
 List of black college football classics

Notes

References

Further reading

rivalry games
Football rivalry games

List of NCAA college football rivalry games


Tomandshånd er et studiealbum af de to danske sangere og sangskrivere Poul Krebs og Michael Falch under navnet KrebsFalch. Albummet udkom den 13. november 2015 på Universal Music. Krebs og Falch har kendt hinanden siden 1980'erne og samarbejdede første gang i 1995 (sammen med Steffen Brandt på turnéen De tre tenorer). Ifølge Poul Krebs opstod venskabet på baggrund af deres musik: "Jeg holdt meget af den musik, Michael havde lavet, og han kunne godt lide min. Så på den måde var det sangene, der bragte os sammen". Siden har de gæstet hinandens koncerter, og været på fælles akustiske turnéer som duo. Om albummet har Poul Krebs udtalt: "Gennem de sidste 10 år har vi løbende talt om hvornår vi skulle lave noget sammen, sådan rigtigt, både på scenen og i studiet (...) Vi har jo efterhånden lært, at man ikke skal gemme noget til en bedre lejlighed, hvis den lejlighed er nu, og det endelig kan lade sig gøre".

Tomandshånd var det 11. bedst sælgende album i Danmark i 2015. I januar 2016 modtog albummet platin for 20.000 solgte eksemplarer.

Spor

Hitliste

Ugentlige hitlister

Årslister

Kilder

Album fra 2015
Poul Krebs-album

Tomandshånd


Pasaco es un municipio del departamento de Jutiapa de la República de Guatemala de la región sur-oriente.

División administrativa
El territorio de Pasaco se extiende en 308 km² y además, su cabecera está a una distancia de 4 km de la carretera internacional del Pacífico. Cuenta con cuatro aldeas y dieciséis caseríos que son:

{|class="wikitable mw-collapsible" style="font-size:0.9em" width=70%
|+División administrativa de Pasaco
|-style=color:white;
!style="background:#659ec7;" align=center width=12%|División
!style="background:#659ec7;" align=center |Listado
|-
!style="background:lemonchiffon;|Aldeas
|

 Barra del Jiote
 El Astillero
 El Garrobo
 El Jobo
 El Porvenir
 El Salitrillo
 El Sitio
 El Socorro
 Laguna Del Comendador
 La Cincuya
 La Estancia
 Potrerillos
 San Luis La Danta
 Sunzapote
 Tintón Norte
 Tintón Sur
|-
!style="background:lemonchiffon;|Caseríos
| El Arco
 El Güiscoyol
 El Jobito
 El Naranjito
 La Mocha
 Las Delicias
 Las Marías
 Las Mesetas
 Las Pepescas
 Las Pilas
 Los Nacimientos
 Oquendo
 San Antonio
 Santa Emilia
 Sitio Sur
 Vista Hermosa
|}

Ubicación geográfica
Pasaco es uno de los dos únicos municipios del departamento de Jutiapa que está a las orillas del Océano Pacífico; el otro es Moyuta, que se encuentra de lado sur-oeste de Jutiapa. Pasaco se encuentra entre el norte del Océano Pacífico, al sur de los municipios de San Juan Tecuaco y Oratorio, al este de Chiquimulilla del departamento de Santa Rosa y al oeste de Moyuta. Está a 148 km de la ciudad capital y a 92 km de la cabecera departamental.

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos, tributos destinados para los mismos; esta legislación se encuentra dispersa en diversos niveles.  Ahora bien, que exista legislación específica para los municipios no significa que a estos no les sean aplicables las normas contenidas en otros cuerpos normativos, pues aunque se trata de entidades autónomas, las mismas se encuentran sujetas, al igual que todas las entidades de tal naturaleza, a la legislación nacional.

Específicamente, las principales leyes que rigen a los municipios en Guatemala desde 1985 son:

El gobierno de los municipios de Guatemala está a cargo de un Concejo Municipal, de conformidad con el artículo 254 de la Constitución Política de la República de Guatemala, que establece que «el gobierno municipal será ejercido por un concejo municipal». A su vez, el código municipal —que tiene carácter de ley ordinaria y contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios de Guatemala— establece en su artículo 9 que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal». Por último, el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra de conformidad con lo que establece la Constitución en su artículo 254, es decir «se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos». Al respecto, el código municipal en el artículo 9 establece «que se integra por el alcalde, los síndicos y los concejales, todos electos directa y popularmente en cada municipio de conformidad con la ley de la materia».

Los alcaldes que ha habido en el municipio son:

Los más recientes alcaldes del municipio han sido:

 1996-2000: Óscar Quintana García PAN
 2000-2012: Alejandro Gómez Chúa (PLP-1996-2004) (UNE-2004-2012)
 2012-2016: Lázaro Contreras
 2016-2020: Fredis Eduardo Ávila Mijangos
 2020-2024: Ottoniel Pineda Herrera

Historia

Los primeros pobladores de Pasaco fueron los xincas.

En la época colonial, el municipio de Pasaco fue conocido como «Paxaco» y estaba ubicado a 8 kilómetros del lugar donde se encuentra actualmente la cabecera municipal; su antigua ubicación se conoce como «La Esmeralda». Se dice que su territorio se extendió hasta los modernos municipios de Pasaco, Moyuta y Conguaco del departamento de Jutiapa y los de Naninta, Tecuaco, Guazacapán del departamento de Santa Rosa.

Fundación del departamento de Santa Rosa

La República de Guatemala fue fundada por el gobierno del presidente capitán general Rafael Carrera el 21 de marzo de 1847 para que el hasta entonces Estado de Guatemala pudiera realizar intercambios comerciales libremente con naciones extranjeras. El 25 de febrero de 1848 la región de Mita, a la que pertenecía Pasaco, fue segregada del departamento de Chiquimula, convertida en departamento y dividida en tres distritos: Jutiapa, Santa Rosa y Jalapa.  Específicamente, el distrito de Santa Rosa incluyó a Santa Rosa como cabecera, Cuajiniquilapa, Chiquimulilla, Guazacapán, Taxisco, Pasaco,  Nancinta, Tecuaco, Sinacantán, Isguatán, Sacualpa, La Leona, Jumay y Mataquescuintla.

Más adelante, por Decreto del 8 de mayo de 1852, se decidió a crear el departamento de Santa Rosa.

Recursos Naturales
Los recursos naturales de Pasaco son la flora, la fauna y los las aguas. La producción precuaria, la agricultura y el agua potable son la base fundamental de que Pasaco se considere uno de los municipios más estables en lo que es la naturaleza y su conservación ya que cuenta con una gran cantidad de árboles y son muy bien protegidos de los coradores de árboles.

Flora
Los diversos bosques que son protegidos por los pobladores han creado un hábitat seguro para muchos animales y plantas. Entre sus árboles se encuentran el madre cacao, amate, eucalipto, jicaro o morro, matilisgua, jacaranda y Ceibas.

Fauna
La fauna es realmente sorprendente ya que contiene animales de corral, domésticos, silvestres y además acuáticos provenientes del Océano Pacífico. Entre los animales se encuentran las aves de corral, cerdos, ganado, caballar y vacuno, perros, gatos, animales salvajes, peces, tortugas marinas, tortugas terrestres.

Aguas
Existen ríos, quebradas y lagunas que además son conectadas directamente del océano Pacífico. Entre sus ríos están el río Grande de Pasaco, río Chiquito, río Los Esclavos, río Castaño. Entre sus quebradas están la quebrada Honda, Las Pilas, La Gavia, El Sitio. Entre sus lagunas están la Laguna El Comendador, Laguna La Encantada, Laguna Las Hojas, Laguna Nisguaya, Laguna San Juan.

Lugares Turísticos
Pasaco aprovecha al máximo sus encantadores lugares turísticos, ya que tanto gente del municipio, departamento y país, también llegan visitantes que otros países que aprovechan conocer lugares interesantes en la región oriente del país de Guatemala. Uno de los lugares más populares son "Las Lisas" que es un centro acuático donde las personas suben en un botes y pasean a lo largo del canal de Chiquimulilla. La más importante es La Barra El Jiote, en donde se puede observar una hermosa vista al Océano Pacífico y en donde los restaurantes sirven exóticas comidas oceánicas.

Véase también

 Elecciones municipales de Guatemala de 2023
 Organización territorial de Guatemala

Notas y referencias

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 MAPA DE PASACO JUTIAPA

Municipios de Jutiapa

Pasaco


Dobra er den gældende møntenhed i São Tomé og Príncipe. Den forkortes lokalt Db og den internationale valutakode er STD. En dobra kan underinddeles i 100 cêntimos, men på grund af inflation bruges cêntimos ikke længere. Dobraen blev indført i 1977 hvor den erstattede escudo i forholdet 1:1.

São Tomé og Príncipe indgik i 2009 en aftale med Portugal som bandt dobra til euro, og fra 1. januar 2010 har kursen været fast med 1 EUR = 24500 STD.

Der er mønter med værdierne 100, 250, 500, 1000 og 2000 dobra, og sedler med værdierne 5000, 10.000, 20.000, 50.000 og 100.000 dobra.

Møntenheder fra Afrika
São Tomé og Príncipe

Dobra (valuta)


Distrito Telefónica es la sede de la compañía española de telecomunicaciones Telefónica, S.A. y se encuentra en el barrio madrileño de Las Tablas, accesible desde la A-1 (Autovía del Norte) y la ronda de circunvalación M-40. Originariamente, la sede recibió el nombre de «Distrito C» (Distrito de las Comunicaciones), pasando en octubre de 2011 a denominarse «Distrito Telefónica».

Distrito Telefónica
El Distrito Telefónica, sede de la multinacional española Telefónica, es un proyecto arquitectónico dirigido por Rafael de la Hoz. La obra se realizó en 36 meses sobre una superficie de 370.000 metros cuadrados en Las Tablas, una zona de expansión del noreste de Madrid próxima a Alcobendas. La obra ha sido reconocida en diferentes ocasiones, tanto por la gestión de la llegada del Metro de Madrid (estación Ronda de la Comunicación de la Línea 10), como por los accesos terrestres.

Los edificios cubren una superficie de 140.000 metros cuadrados y fue en su momento la mayor actuación en Europa en términos de vidrio, superando incluso las actuaciones de la Ciudad Financiera del Banco Santander y el Aeropuerto de Madrid-Barajas. Se compone de trece edificios destinados a oficinas, cuatro de ellos de diez plantas situados en los extremos, cuatro de cuatro plantas, cuatro de tres plantas y uno más denominado central. Además, el complejo incluye un centro comercial abierto al público y varias edificaciones adicionales para servicios auxiliares (policlínica, bancos, farmacia, óptica, peluquería, tienda Movistar y hasta un pequeño Corte Inglés). El objetivo de Distrito Telefónica es reunir en una misma ubicación todos los recursos de la compañía, con el fin de conseguir un importante ahorro en estructura y una mayor eficiencia en su gestión.

La inversión asciende a más de 500 millones de euros y ha sido financiado mayoritariamente con la venta o alquiler de diversos inmuebles que Telefónica poseía en Madrid. El Distrito Telefónica alberga a 14.000 personas entre visitantes y personal propio del grupo.

El presidente de Telefónica, César Alierta, firmó un convenio con el entonces alcalde de Madrid, Alberto Ruiz-Gallardón, para el ajardinamiento del perímetro exterior de Distrito Telefónica. El proyecto comprende una zona de unas 22 hectáreas y prevé una actuación global de recuperación y mejora, que podrán disfrutar todos los madrileños, pues será de libre acceso. El nuevo bosque urbano contará con unos 2.000 árboles, 41.000 arbustos, dos hectáreas de césped, 3.000 plantas trepadoras y 18.000 subarbustos.

Ahorro energético
El diseño del complejo de Telefónica prevé un importante ahorro en climatización, del 15% en invierno y del 34% en verano, reduciendo las emisiones de CO2 en unas 5.000 toneladas al año. La elección de fachadas de vidrio permitirá un ahorro en iluminación de un 42%, lo que supone una reducción muy considerable del consumo de energía.

Premios y galardones al proyecto
 "Premio a la Obra Internacional" en la XI Bienal Internacional de Arquitectura Argentina BA07
 Premio Aedip 2009

Referencias

Enlaces externos

 Imágenes del Distrito Telefónica

Edificios de oficinas de España del siglo XXI
Edificios de oficinas de Madrid
Fuencarral-El Pardo
Grupo Telefónica
Arquitectura en la Comunidad de Madrid en el siglo XXI
Arquitectura de España de 2008
Obras de Rafael de La-Hoz Castanys
Arquitectura moderna en España

Distrito Telefónica


باو-لاتينا  هو الألبوم السابع للمغنية المكسيكية باولينا روبيو وصدر في أبريل/نسيان من العام 2004. الأغنية الأولى من الألبوم كانت Te Quise Tanto والتي احتلت المرتبة الأولى في قوائم الأغاني الأميركية-اللاتينية لمدة تزيد عن ثلاثين أسبوعاً. الألبوم كاملاً باللغة الإسبانية.

المراجع

ألبومات 2004
ألبومات باللغة الإسبانية
ألبومات باولينا روبيو

باو-لاتينا (ألبوم)


Luis Alfonso Rodríguez López-Cepero (født 15. april 1978 i San Juan, Puerto Rico), bedre kendt som Luis Fonsi, er en puertoricansk sanger, sangskriver og skuespiller.

Han er mest kendt for sin sang "Despacito", som han skrev tilbage i 2017 med Daddy Yankee.

Eksterne henvisninger

Musikere fra Puerto Rico
Skuespillere fra Puerto Rico

Luis Fonsi


Societatea Amicilor Bellelor-Arte a fost o organizație cultural artistică înființată în luna iunie a anului 1872. Din cauză că Expozițiile artiștilor în viață care se organizau la București, erau departe de a aduce rezultatele scontate, câțiva pictori - Theodor Aman, Gheorghe Tattarescu, Cezar Bolliac, Alexandru Odobescu, Dimitrie I. Berindei, Nicolae Grigorescu și Constantin I. Stăncescu, grupați în jurul unui nucleu de intelectuali fondatori ai Societății Filarmonica, ai Societății pentru Învățământul popular sau Ateneul Român, au preluat inițiativa și la începutul lunii iunie 1872 au pus bazele Societății Amicilor Bellelor-Arte.

Societatea a organizat trei expoziții în anii 1873, 1874 și 1876. Cea mai importantă dintre ele a fost cea din anul 1873, care prin amploarea ei a depășit prin numărul expozanților și cel al lucrărilor de artă plastică, toate expozițiile oficiale organizate vreo dată în România. Se puteau vedea astfel, lângă operele artiștilor străini ca Emil Volkers sau Amedeo Preziosi, lucrările lui Theodor Aman, Constantin I. Stăncescu, Nicolae Grigorescu, Alexandru Fotino, Mihail Ștefănescu, Emil Crețulescu, Carol Popp de Szathmari, Gheorghe Tattarescu, Constantin Lecca, precum și o mulțime de opere atribuite marilor maeștri ca Van Dyck, Breugel, Salvator Rosa, Albrecht Dürer și mulți alții.

Atenția, admirația și simpatia publicului vizitator au fost atrase exclusiv de cele 146 de lucrări pe care le-a expus Nicolae Grigorescu. Ceilalți artiști, deși aparțineau stilului academist, au făcut o impresie onorabilă, deoarece, spre deosebire de lucrările cu care au concurat la precedentele Expoziții ale artiștilor în viață, multe și de o calitate discutabilă, la această manifestare au venit cu selecții dintre cele mai reușite. Pentru publicul bucureștean, noutatea expoziției a constituit-o tematica peisajului ca parte constitutivă a operei lui Nicolae Grigorescu. Până în acest an, peisajul era abordat de către pictorii locali din România doar ca fundal al compozițiilor de gen sau istorice. Peisajul mai apărea și în copiile de școală pe care elevii le făceau după artiștii străini sau în acuarelele ce aveau doar caracter documentar. Numeroasele pânze cu peisaje expuse de Nicolae Grigorescu, fără a avea o anecdotică specifică și fără a fi necesară o decodificare a unui mesaj, erau destinate hedonismului și liniștii sufletești. Ca urmare, ele au cucerit publicul. Din acest moment, crucial pentru Grigorescu, peisagistica a devenit preferata amatorilor și colecționarilor de artă, aceasta fiind din ce în ce mai prezentă la toate manifestările artistice ulterioare. Este binecunoscut efectul pe care Expoziția Societății Amicilor Bellelor-Arte din anul 1873 l-a avut asupra lui Ion Andreescu, cel care a vizitat și el expoziția de la Hotelul Herdan. Se știe că în acest moment Andreescu a decis să se consacre picturii.

În cele aproape două luni cât a durat, această expoziție a avut un număr impresionant de vizitatori pentru acele timpuri. Au fost peste 5.500 de persoane care au călcat pragul Hotelului Herdan, din cei circa 220.000 de bucureșteni care trăiau pe atunci în capitală. La închiderea expoziției, statul a achiziționat două picturii realizate de Nicolae Grigorescu intitulate Natură moartă (rațe) și Un soldat veteran, cunoscut astăzi ca Paznicul de la Chailly. S-au organizat trei licitații în care s-au vândut unele lucrări care au fost expuse, obținându-se astfel o sumă considerabilă pentru acele timpuri în valoare de 24.277 lei, din care doar Nicolae Grigorescu a obținut 17.067 lei.

La momentul expoziției societății din anul 1873, voga artistului Gheorghe Tattarescu, care se afla de ceva vreme pe un trend ascendent, a fost estompată de Nicolae Grigorescu și practic eliminată din primul plan al interesului amatorilor de artă. Principalul concurent al lui Grigorescu era fără nicio umbră de îndoială - Theodor Aman. După Expoziția Societății din anul 1873, Aman s-a abținut să mai expună la manifestările publice ale societății din anul 1874 și 1876 și nici la Expoziția artiștilor în viață din anul 1874, deși el a fost în continuare președintele acesteia. Expoziția Societății Amicilor Bellelor-Arte din 1873 a fost un succes din aproape toate punctele de vedere. Ea a asigurat triumful lui Nicolae Grigorescu. Din acest moment el a fost apreciat drept cel dintâi pictor al țării, fără rival în rândul confraților.

Activitatea societății s-a derulat până în anul 1884. La scurt timp după destrămarea ei, o nouă societate a luat ființă - Cercul artistic literar Intim Club.

Premise istorice
Apariția burgheziei în Principatele Române a dus la consolidarea poziției ei pe scena politică și economică începând din a doua jumătate a secolului al XIX-lea. Acest deziderat a fost realizat prin compromisul pe care aceasta l-a făcut cu moșierimea în ceea ce s-a numit "monstruoasa coaliție" și prin înscăunarea unui principe de origine străină în ziua de 10 mai 1866, a prințului Carol de Hohenzollern-Sigmaringen care a fost proclamat de către Noua Adunare domnitor al României sub numele de Carol I.

O dată scopul fiind atins, autoritățiile statului au redus sprijinul pe care-l acordase în trecut problemei culturale. Existase astfel de preocupări care s-au coagulat în anul 1860 cu înființarea Școlii de Muzică și Declamațiune de la Iași și mai apoi, în anul 1864, a Școlii Naționale de Arte Frumoase de la București. Mai departe, chestiunea a avut importanță doar în măsura în care era necesară pentru susținerea nevoilor și intereselor noii clase apărute în România.

S-a constatat un oarecare interes în marile centre urbane din București și Iași prin cele două școli pentru răspândirea și cultivarea gustului artistic. Existența celor două școli era una precară, ele fiind amenințate permanent de reducerea bugetului alocat funcționării lor, iar pinacotecile aveau în proprietate puține lucrări originale și doar câteva copii după mari maeștri făcute de bursierii statului în străinătate.

Înființarea societății
Din cauză că Expozițiile artiștilor în viață care se organizau la București, erau departe de a aduce rezultatele scontate, câțiva pictori grupați în jurul unui nucleu de intelectuali fondatori ai Societății Filarmonica, ai Societății pentru Învățământul popular sau Ateneul Român, au preluat inițiativa și la începutul lunii iunie 1872 au pus bazele Societății Amicilor Bellelor-Arte.

Presa din acele timpuri a anunțat evenimentul menționând că un număr de nouă persoane din rândul amatorilor de artă, colecționarilor și al artiștilor au înființat Societatea ce avea ca scop răspândirea "... gustul[ui] artelor în România, a încuraja producțiunile artistice și a le populariza în toată țara". Numărul inițial de membri a fost de 25, ei plătind o cotizație de 5 lei pe lună. Aceștia s-au organizat și au format comitetul de conducere după cum urmează:

 Președinte: Grigore C. Cantacuzino;
 Vicepreședinți: Theodor Aman și Constantin Esarcu;
 Membri: Gheorghe Tattarescu, Cezar Bolliac, Alexandru Odobescu, Dimitrie I. Berindei, Nicolae Grigorescu;
 Director administrativ: Constantin I. Stăncescu

Prin statutul ei, societatea își propunea organizarea de expoziții, publicarea de memorii și studii referitoare la operele de artă ce urmau a fi expuse, înlesnirea vinderii lucrărilor artistice, premierea în cadrul manifestărilor culturale pe care le organiza, popularizarea în țară și străinătate a celor mai importante opere prin reproducerea lor în tehnica litografiei, fotografiei sau a gravurii și editarea unei foi de tip periodic.

Dintre toate aceste aspirații, conducerea societății și-a dirijat eforturile doar pe organizarea unei manifestări expoziționale care, așa cum spunea Alexandru Odobescu urma să fie una "a tuturor producțiunilor artistice câte se vor afla în țară". Această expoziție urma să fie o repetiție generală pentru standul românesc de la viitoarea Expoziție internațională de la Viena din vara anului 1873. Ca urmare, colecționarii și artiștii au fost anunțați prin presă să împrumute societății lucrări de artă și alte obiecte artistice pe care le aveau în proprietate. Rezultatul a fost unul pozitiv deoarece aceștia s-au grăbit să răspundă cerințelor.

Destrămarea societății s-a produs în anul 1884. La scurt timp după aceasta, o nouă societate a luat ființă - Cercul artistic literar Intim Club.

Expozițiile Societății Amicilor Bellelor-Arte

Expoziția din anul 1873
Cum societatea a fost înființată în luna iunie 1872, comitetul de conducere și-a impus ca obiectiv deschiderea unei expoziții în data de 1 octombrie 1872. Expoziția, din motive obiective, nu s-a putut deschide în luna octombrie așa cum s-a planificat.

Expoziția Societății Amicilor Bellelor-Arte a avut loc în perioada 1 ianuarie - 22 februarie 1873. Ea a avut loc la Hotelul Herdan, edificat în anul 1871 după proiectul arhitectului Alexandru Orăscu la intersecția Podului Mogoșoaiei (astăzi Calea Victoriei) cu Bulevardul Elisabeta, care a pus la dispoziția manifestării zece săli în loc de trei așa cum au dorit inițial organizatorii.

Datorită publicității în presa acelor vremuri, s-au strâns peste 1000 de exponate. Din cauza numărului mare de lucrări de artă plastică care s-au adunat, acestea au umplut șase săli din cele zece, ele fiind dispuse înghesuit, pe mai multe rânduri, de la podea până la tavan. Acest fel de panotare nu era unul inedit deoarece în galeriile din străinătate se obișnuia o astfel de aranjare. Se puteau vedea astfel, lângă operele artiștilor străini ca Emil Volkers sau Amedeo Preziosi, lucrările lui Theodor Aman, Constantin I. Stăncescu, Nicolae Grigorescu, Alexandru Fotino, Mihail Ștefănescu, Emil Crețulescu, Carol Popp de Szathmari, Gheorghe Tattarescu, Constantin Lecca, C. Georgescu, Grigore C. Cantacuzino membru în juriul expozițiilor și pictor amator, precum și o mulțime de opere atribuite marilor maeștri ca Van Dyck, Breugel, Salvator Rosa, Albrecht Dürer și mulți alții. Cele din urmă exponate erau de fapt niște copii de factură târzie care se impuneau nu neapărat prin calități, ci prin atribuirea lor unor mari artiști.

Atenția, admirația și simpatia publicului vizitator au fost atrase exclusiv de lucrările pe care le-a expus Nicolae Grigorescu. Acesta a participat după unii istorici cu peste 100 de tablouri, iar după alții cu 146. Ceilalți artiști, deși aparțineau stilului academist, au făcut o impresie onorabilă, deoarece, spre deosebire de lucrările cu care au concurat la precedentele Expoziții ale artiștilor în viață, multe și de o calitate discutabilă, la această manifestare au venit cu selecții dintre cele mai reușite. De exemplu, Theodor Aman a adus de această dată doar câteva tablouri care se bucuraseră la expozițiile trecute de o prețuire unanimă a criticii de artă, iar Constantin I. Stăncescu a fost mai rezervat venind cu un număr mic de opere de o calitate acceptabilă. Astfel, Expoziția Societății Amicilor Bellelor-Arte din anul 1873 a depășit orice manifestare artistică care s-a desfășurat până atunci.

În cele aproape două luni cât a durat, această expoziție a avut un număr impresionant de vizitatori pentru acele timpuri. Au fost peste 5.500 de persoane care au călcat pragul Hotelului Herdan, din cei circa 220.000 de bucureșteni care trăiau pe atunci în capitală. S-au vândut 4980 de bilete, membrii societății și elevii unor școli de arte având accesul gratuit. Într-un comentariu extins al expoziției, Ulysse de Marsillac a remarcat fluxul important al publicului care a dus la aglomerarea de trăsuri din fața Hotelului Herdan. Atent la toate evenimentele artistice ale timpului, Marsillac a explicat toate beneficiile care decurg din astfel de manifestări.

Ca urmare a succesului, societatea a organizat licitații pentru vânzarea de lucrări realizate de Nicolae Grigorescu în zilele de 15, 18 și 22 februarie. De asemenea, a organizat un ciclu de conferințe cu tematici despre artă la Ateneul Român, a făcut un proiect de publicare a unui album cu fotografii ale operelor expuse, a redactat textele la statuia lui Mihai Viteazul și asupra elementelor machetei, s-a ocupat pentru transportarea craniului lui Mihai Viteazul de la Mănăstirea Dealu la Curtea de Argeș. O dată cu începutul anului 1874, societatea și-a propus să organizeze o nouă manifestare artistică.

Pentru a marca evenimentul organizat de Societatea Amicilor Bellelor-Arte, organizatorii au publicat un Catalog ce figurează la Esposițiunea Publică din 1873. Catalogul conținea 40 de planșe cu reproducerile celor mai bune obiecte și picturi care au fost expuse pe simezele de la Herdan.

Conform programului, manifestarea trebuia să se închidă în ziua de 15 februarie 1873. Datorită succesului pe care l-a înregistrat, ea a fost prelungită până în data de 22 februarie. Galeria putea fi vizitată în fiecare zi între orele 11 - 16 și biletul de intrare costa 1 leu.

Categorii de exponate
Evenimentul se dorea a fi unul cu o amploare deosebită deoarece organizatorii voiau să expună pe lângă opere de artă plastică, așa cum erau cele din domeniul graficii, sculpturii sau picturii, și exponate de artă aplicată dar și gliptică, numismatică, arheologie, sigilografie, manuscrise, etnografie și bibliofilie. Ca urmare, s-a făcut o listă a materialelor ce vor putea fi primite, precum și a tehnicilor agreate. Totul a suferit de o minuție remarcabilă. Au fost primite și tehnicile mai vechi sau mai noi în ceea ce privește multiplicarea unei imagini cu valoare artistică, așa cum era gravura în aramă, oțel și lemn, dar lipsea litografia. Au fost primite și reproducerile după obiecte de artă, dar și fotografia. Aceasta din urmă era considerată ca fiind de o mare importanță mai ales că societatea dorea să realizeze un catalog în care să reproducă cele mai importante exponate ale evenimentului.

 "... Fotografia, acea prețioasă măiestrie, servitoarea cea mai fidelă a Bellelor-Arte, va putea încă fi de o mare utilitate pentru răspândirea cunoștințelor artistice, reproducând cele mai principale obiecte cari vor figura în această Exposițiune o asemenea colecțiune de reproduceri fotografice va putea servi artiștilor chiar și în timpii viitori, spre a constata și a prețui primul pas ce se va fi făcut în România pe calea de publicitate artistică ce Societatea Amicilor Bellelor-Arte voește astăzi a inaugura. Prin acele reproduceri, printr'un catalog raționat al Exposițiunei prin desemne și prin cercetări critice asupra obiectelor ce se vor aduna, dar mai cu seamă prin studiul comparativ ce publicul român va face preumblându'și ochii pe așa variate colecțiuni, Societatea speră că va ajunge a realisa foloase multe și variate din care cele mai notabile sunt următoarele:
 va inventaria obiectele de artă ce se află în țară la noi, le va aduce la cunoștința învățaților și artiștilor din străinătate și va putea lămuri multe îndoieli și multe nedomiriri privitoare la unele din acele opere artistice;
 va răspândi în publicul român un gust mai viu și mai bine cumpănit pentru tot ce are un adevărat merit artistic, și prin aceasta va stimula sporirea și răspândirea culturei artistice în România;
 va întruni elemente pentru studiul istoric al dezvoltării artelor naționale și va da artiștilor, literaților și istoricilor, noțiuni mai precise spre a cunoaște iconografia, costumele și uzurile din trecut ale patriei;
 va presinta într'un chip aparent toate tendințele artistice ce, în mod instinctiv, se păstrează în unele industrii casnice ale poporului român și va căuta a le face folositoare într'un cerc industrial mai întins."
----- Societatea Amicilor Bellelor-Arte, în Pressa nr. 123 / 7 iunie 1872

Preambul mediatic
Pentru popularizarea evenimentului artistic, Constantin Esarcu a solicitat în luna iunie 1872 redacției ziarului Pressa publicarea unui articol prin care a anunțat publicul despre obiectivele noii societăți prospăt înființată:
 "... Pe de-o parte această Exposițiune poate deveni o adevărată inventariere a tuturor thesaurelor artistice care stau mai mult sau mai puțin și uneori chiar cu totul neprețuite pe la posesorii lor. Prin Exposițiunea proiectată vom ști cât și ce fel de obiecte de artă conține țara noastră; cum și prin ce mijloace ele au fost produse sau adunate cari au fost oamenii ce și-au dobândit mai mult merit sau lucrând sau colecționând în cercul producțiunilor artistice. Apoi, încă, publicul Capitalei văzând întrunite opere alese și variate, mai mult decât s'a putut aduna până acum la un loc în țară la noi, își va putea mai bine da socoteală de meritul relativ al obiectelor de artă în genere și astfel își va forma un gust mai luminat. Nu mai puțin poate fi de folos o asemenea Exposițiune a artiștilor și literaților noștri naționali dacă într'însa se vor putea aduna toate fragmentele rămase din operele artistice ce s'au produs în trecut pe pământul României. În fine, industria națională chiar poate să profite din acea Exposițiune căutând a'și inspira formele și ornamentațiunile decorative din obiectele de artă care vor figura într'însa."----- Societatea Amicilor Bellelor-Arte, în Pressa nr. 123 / 7 iunie 1872

Participanți
La acestă expoziție au participat Casa Regală a României, Gheorghe Tattarescu, Nicolae Grigorescu, Constantin I. Stăncescu, Theodor Aman, Iacovache Constantinescu, Henric Trenk, Mihail Ștefănescu, Alexandru Fotino, Carol Popp de Szathmari și mulți colecționari care au adus numeroase picturi de origine străină, piese arheologice, etnografice sau decorative de o valoare incertă.

Lucrări expuse
 Casa Regală a României prin domnitorul Carol I, a prezentat:

 două portrete domnești realizate de George Peter Alexander Healy: Principesa Elisabeta în costum popular și Carol I în costum de colonel (de fapt de general) de călărași într-un peisaj de munte;
 două picturi realizate de Emil Volkers intitulate Un bâlci la Argeș și Calul alb;
 o serie impresionantă de 34 de acuarele magnifice ale lui Amedeo Preziosi;
 câteva acuarele realizate de Carol Popp de Szathmari;
 piese de mobilier realizate de ebenistul Martin Stöhr;
 un vas mare de faianță renascentistă (majolică);
 două armuri din secolul al XVII-lea;
 două candelabre din bronz în stilul Ludovic al XIV-lea.
 Theodor Aman—a expus șapte lucrări care au mai fost înfățișate publicului cu ocazia precedentelor Expoziții ale artiștilor în viață: Odalisca, Deșteptarea unei sultane, Moartea Lăpușneanului, O barcă pe Bosfor, Căpșuni, Portretul autorului ce are specificat "expus la Paris în 1858" (de fapt 1853 când portretul a participat la Salonul Oficial parizian), Un cuib (singura lucrare care era nou făcută).
 Gheorghe Tattarescu—a prezentat câteva lucrări originale - un carton pentru o pictură murală Sf. Evanghelist Ion și trei portrete ale Mitropolitului Nifon, domnitorului și arhimandritului Rovin Târgșoreanu, o lucrare după școala spaniolă intitulată Spălătoresele și mai multe copii după mari maeștri italieni - Diana după Correggio, Beatrice Cenci și Sf. Cecilia după Guido Reni, Un înger după Rafael și Costum de Nituno, Costum de la Albano, lângă Roma, neatribuite.
 Carol Popp de Szathmari—nu a expus nicio acuarelă cu peisaje sau tipuri din popor, ci doar copii - O bancantă și faun după școala lui Francesco Albani și Coborârea de pe cruce după un bronz de Georg Rafael Donner.
 Henric Trenk—a adus pe simeze o suită de lucrări cu monumente executate în timpul excursiilor făcute cu Alexandru Odobescu.
 Nicolae Grigorescu—a participat cu 146 de tablouri între care se regăseau copii făcute de către acesta la Paris - după Salvator Rosa, Pierre-Paul Prud'hon, Rubens, Nicolaes Berchem, și lucrările Paznicul de la Chailly, Doi bețivi, Bătrână cârpind, Portretul marelui ban Năsturel Herescu, O floare între flori și schița pentru Unirea Principatelor.
 Mihail Ștefănescu, Alexandru Fotino, Constantin I. Stăncescu, Iacovache Constantinescu—au adus lucrări obișnuite pentru stilul lor.
 Au împrumutat lucrări expoziției: Constantin Lecca și colecționarii Cezar Bolliac, Ioan Kalinderu, Nicolae Kretzulescu, Constantin Esarcu, Ioan Al. Filipescu, etc.
 Lucrări din colecția lui Costache Cretzulescu - copii după Peisaj de Salvator Rosa și Țiganca ghicitoarea de Bartolomeo Manfredi.
 Lucrări din colecția lui Scarlat Cretzulescu - așa cum era copia după Aurora de Guido Reni.
 Lucrări atribuite lui Lucas Cranach, Tintoretto, Carlo Crivelli, Parmigianino, Salvator Rosa, Frans Floris, Watteau și Ferdinand Bol.
 Mai mulți colecționari au adus la expoziție numeroase picturi de origine străină, piese arheologice, etnografice sau decorative de o valoare incertă.

Vernisajul
 [De cum intrai, te întâmpinau tablouri cu] "... flori, flori de răsură și de inișor, mănunchiuri de flori de câmp în ulcele de lut; erau luminișuri de pădure, fagi și mesteceni, case, biserici și tipuri din împrejurimile Parisului; erau ciobani din Moldova și țărănci de la Rucăr; erau vaste limpezișuri de câmp, târle de oi, vite la pășune, pluguri pe brazdă, bordeie și livezi sub poale de dealuri; erau ceruri minunate, strălucitoare dimineți de primăvară și dulci amurguri de toamnă... Și toate trăiau, în toate era suflet, aer, lumină și o tinerețe care te înveselea și-ți făcea dragă viața -- ceva curat și proaspăt în fiecare strop de culoare"----- Alexandru Vlahuță - citat preluat din Barbu Brezianu: Grigorescu, Editura Tineretului, București, 1959, pag. 123----- Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, Capitolul VI - la wikisursă, Editura Casa Școalelor, București, 1910

Ulysse de Marsillac a anunțat în ziarul Le Journal de Bucharest în data de 1 ianuarie 1873 (stil nou) va avea loc vernisajul expoziției. În același număr al ziarului, el a menționat pe cei care au împrumutat lucrări, începând cu domnitorul Carol I urmat de Nicolae Grigorescu, Theodor Aman, Seincescu, Constantin Lecca. Au urmat colecționarii Constantin Esarcu, Filipescu, Kalinderu, Bolliac, Kretzulescu, etc. El a precizat de asemenea că, exponatele nu au valori egale dar sunt importante. Toate lucrările, a considerat cronicarul, vor oferi o imagine relevantă asupra patrimoniului existent în colecțiile particulare. De Marsillac a făcut comentarii și despre modul de organizare a spațiilor manifestării. Astfel, el a amintit că din cauza scării Hotelului Herdan care nu avea balustradă puteau avea loc accidente.

Într-un număr ulterior al periodicului său, Marsillac a descris pe larg desfășurarea vernisajului. Grigore C. Cantacuzino, președintele societății, l-a întâmpinat pe domnitorul Carol I în data de 1 ianuarie orele 14. Cantacuzino i-a mulțumit domnitorului pentru onoarea pe care acesta a făcut-o prin prezența la vernisajul manifestării și pentru că "... a binevoit să incurajeze această încercare de propagare a sentimentului artistic în capitala României. Principele a răspuns subliniind utilitatea acestui tip de expoziții și amintind că grandoarea unui popor se măsoară și prin dragostea pentru arte frumoase."

Constantin I. Stăncescu a dat citire unui document prin care a precizat obiectivele societății și realizările pe care acesta le-a făcut până în acel moment. De Marsillac a menționat mai mulți artiști contemporani și renanscentiști ale căror opere pot fi admirate pe simezele manifestării.

Achizițiile statului
În ultima zi a expoziției, Ministerul Cultelor și Instrucțiunii Publice a decis să achiziționeze două tablouri realizate de Nicolae Grigorescu. Astfel, Consiliul Permanent al ministerului a fost invitat să aleagă lucrările. Consiliul a deliberat și a hotărât ca ministerul să cumpere picturile intitulate Natură moartă (rațe) și Un soldat veteran, cunoscut astăzi ca Paznicul de la Chailly.

Ministrul Christian Tell a aprobat achizițiile dar a diminuat bugetul alocat. Astfel, Natură moartă (rațe) a fost cumpărată cu suma de 400 de lei, în loc de 600, și Un soldat veteran cu 1200 de lei, în loc de 1500. Ca urmare, i s-a adus la cunoștință lui Nicolae Grigorescu valoarea tranzacției în ziua de 23 februarie. Artistul și-a dat acordul și în data de 24 februarie, ministerul a avizat cumpărarea lucrărilor.

În data de 13 martie 1873, Theodor Aman a trimis ministerului o adresă prin care a informat ministerul că a primit tablourile și le-a înregistrat cu numerele de inventar 107 și 108. Tot prin această adresă, Aman și-a exprimat un protest vis-a-vis de modul cum au deliberat factorii decidenți fără a se cere o părere autorizată de la dânsul:
 ... Cred cu toate astea Domnule Ministru, în calitatea mea de Director al Pinacotecii a supune la cunoștința Domniei Voastre că onor. Minister nu a cumpărat niciodată tablouri pentru galeria statului, decât după consultarea Comitetului Academic de Belle-Arte, singura în drept de a se pronunța.
În mod evident, Theodor Aman s-a simțit ofensat pentru că nu i s-a cerut opinia.

Achizițiile private
Ca urmare a succesului, societatea a organizat licitații pentru vânzarea de lucrări realizate de Nicolae Grigorescu și de către alți artiști în zilele de 15, 18 și 22 februarie. La ultima licitație care s-a desfășurat între orele 14 - 17 din ziua închiderii expoziției, Constantin Esarcu a făcut un anunț în presă prin care a invitat expozanții, în perioada 23 - 27 februarie, să-și ridice lucrările rămase.

Suma totală obținută din vânzarea lucrărilor prin licitație a fost de 24.277 lei, din care doar Nicolae Grigorescu a obținut 17.067 lei.

Alexandru Vlahuță a publicat o listă a celor care au achiziționat la licitație tablouri realizate de Nicolae Grigorescu, după cum urmează:

Discursul de închidere

Critica momentului

Ulysse de Marsillac a comentat pe larg în ziarul său de limbă franceză - Le Journal de Bucharest, programul și obiectivele societății. Analizând condițiile social-istorice în care s-a desfășurat manifestarea, el a argumentat lipsa de gust artistic al românilor prin faptul că, românii nefiind înconjurați de opere de artă așa cum erau italienii și grecii, ei nu au avut unde să și-l cultive. Ca urmare el a menționat că:
 "... Ne plângem adesea că românii n-au simț estetic și, judecând după aspectul orașelor și al satelor, această imputare pare absolut justificată. Este sigur că sentimentul frumosului este constant rănit pentru călătorul care ajunge aici cu obiceiurile țărilor civilizate unde arta este la mare cinste și unde operele de geniu sau cel puțin de talent oferă o eternă sărbătoare ochilor și minții. Dar această absență a gustului artistic ține de un defect inerent al firii poporului român sau este rezultatul unei circumstanțe speciale? Nu avem nici un motiv să credem că simțul frumosului lipsește în mod natural românilor ci mai degrabă credem că ceea ce le-a lipsit este ocazia de a-și cultiva acest sentiment, adormit dar nu inexistent la ei. Gustul frumosului, de fapt sentimentul artei provine esențialmente din comparație. Popoarele de artiști sunt acelea care, din copilărie, au avut norocul să fie înconjurate de capodopere. (...) În România, operele de artă sunt puține. Și cum ar fi putut fi ele în această biată țară, abandonată atâtea secole tuturor invaziilor și prea preocupată de grijile traiului pentru a se mai gândi să-și înfrumusețeze existența! Cu toate acestea, avem motive să credem că arta nu i-a lipsit cu totul. Căutând bine se vor găsi, cu certitudine, mai multe opere demne de interes, unele chiar demne de admirație."----- Ulysse de Marsillac: Le Journal de Bucharest nr. 249 / 16 ianuarie 1873

În vara anului 1873, Grigore H. Grandea a afirmat că:
 "... Aceste două talente, Grigorescu și Montoreanu, sunt singurele cari merită să țintească atenția publică, căci întrunind forța talentului și forța studiului, suntem în drept să așteptăm de la ele flori mult mai strălucite. Suntem în drept să așteptăm ... este adevărat; dar când vom înțelege că datorăm și recunoștință acestor preoți ai Frumosului cari se sacrifică, ca niște martiri pentru răspândirea luminei în România, care de câtva timp a devenit sânul de mamă bună a tot ce este mediocru, stupid și corupt."----- Grigore H. Grandea: Starea literelor și artelor în România, II, "Tribuna", 1 august 1873, pag. 9

Expoziția din anul 1874

Ca urmare a expoziției societății din perioada ianuarie-februarie 1873 și cu tot succesul pe care aceasta l-a înregistrat, numărul membrilor organizației a rămas același - de 25 de la înființarea ei din anul 1872. Comitetul de conducere a vrut să organizeze o nouă expoziție ce ar fi urmat să fie deschisă în ziua de 13 decembrie 1873. Data deschiderii a fost amânată pentru 26 decembrie. De fapt, expoziția s-a deschis în data de 28 decembrie 1873 după stilul nou, adică 16 decembrie după stilul vechi. Noul apel al societății nu a mai avut același ecou în rândurile colecționarilor de artă, ca și în al artiștilor.

Manifestarea s-a deschis într-un local prost luminat, cu o poziționare necorespunzătoare, la parterul casei lui Nicu Lahovary aflată pe Podul Mogoșoaiei nr. 28. Galeria a fost deschisă în fiecare zi între orele 12 și 16. Biletul de intrare costa 1 leu pentru zilele lucrătoare și 50 de bani sâmbăta și duminica. Informațiile despre acest eveniment, care au ajuns în contemporaneitate, sunt laconice. Din ceea ce se știe, este că artiștii români au adus puține lucrări din cauză că timpul scurs de la precedenta expoziție a fost destul de scurt și artiștii care erau salariați ai statului român au preferat să participe la Expoziția artiștilor în viață din anul 1874 care urma să se deschidă în luna octombrie.

Au fost expuse pe simeze un număr neprecizat de lucrări ale unor artiști români și diferite opere de origine străină care aparțineau colecționarilor Mihail Kogălniceanu, Constantin Esarcu și altora. Din informațiile analizate de criticul și istoricul de artă Petre Oprea, a rezultat că toate lucrările colecționarilor nu ar fi fost prezente la precedenta manifestare. Pe lângă toate acestea, au mai participat și 90 de tablouri din colecția lui Tintzendorf din Germania și dintr-o galerie venețiană. Cele din urmă erau copii și originale din școala flamandă, italiană, franceză și spaniolă. La închiderea expoziției, cele 90 de tablouri au fost vândute prin licitație în ziua de 17 martie 1874.

Din cauză că rezultatele manifestării nu au fost cele scontate, societatea a decis să nu mai organizeze nicio expoziție până în anul 1876. Ca o compensație, s-au organizat o mulțime de conferințe și prelegeri despre artă, așa cum a fost cea mult lăudată "Cum se critică operele de artă" susținută de Constantin I. Stăncescu.

Fiind organizată la un interval atât de scurt față de expoziția de mare anvergură de la începutul anului, această a doua manifestare a trecut, practic, neobservată.

Expoziția din anul 1876
A treia expoziție și ultima a Societății Amicilor Bellelor-Arte s-a deschis în data de 4 ianuarie 1876 la parterul Universității din București. Au fost expuse 48 de lucrări, majoritatea mediocre, plus 31 de tablouri și o serie de acuarele și desene realizate de Nicolae Grigorescu. Pentru atragerea unui public mai numeros, intrarea a fost liberă, programul de vizitare fiind între orele 11 și 15. Cu toate acestea, expoziția nu a avut un aflux numeros de public și din cauza indiferenței și uneori chiar ostilității autorităților. Presa acelor vremuri a neglijat-o aproape complet, ea fiind angrenată de situația politică din Balcani, cu predilecție de cea din Bosnia.

Conform informațiilor pe care le-a publicat Ulysse de Marsillac în presa vremii, pe simezele evenimentului au fost expuse doar 148 de lucrări.

Din cauza dezbinărilor și a intrigilor dinlăuntrul și din afara societății, precum și din cauza plecării în străinătate a unora dintre membrii ei, societatea s-a destrămat în anul 1876, imediat după a treia expoziție pe care a organizat-o. În mod paradoxal, oficialitățile au privit cu satisfacție această destrămare, tocmai din cauza concurenței pe care aceasta o făcea expozițiilor artiștilor în viață, ale căror patroni erau. Prin dispariția manifestărilor organizate de societate s-a creat posibilitatea ca statul să abandoneze organizarea de evenimente artistice de grup pentru o perioadă de mai mulți ani, totul fiind coroborat și cu derularea Războiului Ruso-Turc dintre anii 1877 – 1878. După instaurarea păcii și recunoașterea independenței României și ridicarea țării la rang de Regat, s-a reîncercat o reactivare a societății, definitoriu fiind anunțul lui Grigore C. Cantacuzino din anul 1884 prin care își anunța o astfel de intenție. Demersul său a fost sortit eșecului.

Participanți și lucrări expuse
 Casa Regală a României prin domnitorul Carol I, a trimis doar trei lucrări: două după școala olandeză din secolul al XIX-lea intitulate Un cuib de păsări printre flori realizată de Abraham Mignon și Scenă de vânătoare de Albert Cuyp și portretul principesi Maria în costum popular făcut la Munchen de baroana Witzleben;
 Nicolae Grigorescu cu 31 de tablouri, plus niște desene și acuarele;
 alți artiști încă neidentificați.

Cronică din presa timpului
Ștefan Mihăilescu, a semnat cu pseudonimul Stemill un amplu articol dedicat lui Nicolae Grigorescu în "Revista Contimporană" în care a făcut o analiză serioasă operei acestuia. El a dat dovadă de o bună pregătire estetică, bun gust și înțelegere.

Ulysse de Marsillac a făcut o prezentare în ziarul de limbă franceză Le Journal de Bucharest precizând faptul că la această expoziție nu au fost prezenți prea mulți artiști și nici calitatea operelor nu a fost prea deosebită deși, printre ele sunt și lucrări valoroase. Cronicarul a comentat doar prezența lui Nicolae Grigorescu spunând că acesta are "... un veritabil temperament de artist și un rar sentiment al culorii". În schimb, Marsillac era dezamăgit că desenul artistului lasă de dorit, astfel că atunci când înfățișează capete, ele "... nu stau pe nici un corp" ci mai degrabă pe niște "... bețe în jurul cărora atârnă zdrențe pitorești". Chestiunea nu era însă generalizată. Au fost și lucrări finisate nu numai eboșe. Marsillac a apreciat tipurile umane: negustori ambulanți, țigani, evrei, dar și figurile văzute în Italia (o italiancă odihnindu-se, un vagabond italian și o compoziție făcută la Roma, Dolce far niente. A lăudat pe de altă parte, tabloul intitulat Bâlciul de la Bacău (el spunându-i Un târg în Moldova).

Critica posterității

Barbu Brezianu
În cartea sa dedicată biografiei lui Nicolae Grigorescu, Barbu Brezianu a menționat prezența maestrului de la Câmpina alături de Theodor Aman, Szathmari, Preziosi și Stăncescu și a apreciat că tablourile artistului "... sclipeau ca niște sori pe un cer de plumb". El a enumerat pe cei care i-au prețuit opera - Mihail Kogălniceanu, Carol Davila, Vasile Alecsandri, Constantin Negri, Alexandru Odobescu și pe tatăl lui Jean Steriadi., și a precizat impactul pe care tablourile lui Grigorescu le-a avut asupra lui Ion Andreescu:
 "... Pe de altă parte epocala expoziție a fost scânteia ce a declanșat ca o vâlvătaie, vocația unui foarte sfios profesor de la Buzău, a lui Ion Andreescu. Acesta avea să ajungă în scurtă vreme unul din cei mai profunzi și valoroși pictori români. Se spune că tânărul dascăl de desen și caligrafie de la Buzău, care abia terminase Școala de Belle-Arte și se șimțea năpădit de mediocritatea vieții ca și de anosta sa catedră provincială - a fost cuprins de o atare emoție estetică la vederea tablourilor lui Grigorescu, încât s-a hotărât brusc și cu toată fervoarea să îmbrățișeze meșteșugul strălucitului reprezentant al noii generații de pictori."----- Barbu Brezianu: Grigorescu, Editura Tineretului, București, 1959, pag. 124 - 125

Tot Brezianu a afirmat că Nicolae Grigorescu ar fi plecat în Franța cu cei 17.067 lei pe care i-a câștigat la licitațiile organizate de Societatea Amicilor Bellelor-Arte din anul 1873.

George Oprescu
Istoricul de artă George Oprescu a comentat pe larg expoziția din anul 1873 a societății în biografia monumentală a vieții lui Nicolae Grigorescu. Analizând catalogul manifestării, a considerat că unele dintre lucrările atribuite marilor maeștri erau fanteziste, așa cum a dat ca exemplu pe cea a lui Albrecht Dürer. A constatat și existența a unora originale, ca cea intitulată Bunavestire a lui Tintoretto care se regăsește astăzi printre exponatele Muzeului Național de Artă al României. De asemenea, Oprescu a prezentat și unele informații care diferă față de cele ale altor cercetători ai manifestării. Astfel, Theodor Aman ar fi expus douăsprezece tablouri, Iaconovache Constatinescu a avut o lucrare intitulată La Flămânda și licitațiile organizate de societate, el le-a considerat loterii cu toate că referințele monografiei vorbesc despre licitații. Istoricul a precizat că lucrarea Țiganca de la Gherghani ar fi participat la această expoziție. Faptul nu a fost confirmat de cercetările documentare ale lui Adrian-Silvan Ionescu din anul 2008.

Criticul Oprescu a făcut și o corectare a informațiilor aduse de Alexandru Vlahuță în biografia sa dedicată lui Grigorescu privind licitația expoziției din zile de 15, 19 și 22 februarie 1873. Oprescu a opinat că Vlahuță ar fi avut un catalog al lucrărilor care s-au vândut în acele zile, dar el nu ar fi știut nimic despre Societatea Amicilor Bellelor-Arte și astfel, el a crezut că acel catalog ar fi fost făcut pentru o expoziție personală a artistului, considerând-o ca fiind prima expoziție personală a lui. Mai departe, criticul a pomenit și preluarea pe care Ionel Jianu a făcut-o, acesta din urmă considerând că Grigorescu ar fi participat la două expoziții - una a societății și una personală, în același an, unde a expus circa 300 de lucrări (Vlahuță menționând 200).

George Oprescu a considerat expoziția din 1873 ca fiind una din etapele importante din cariera lui Nicolae Grigorescu care avea în acel an doar 35 de ani. Astfel, el l-a caracterizat pe maestrul de la Câmpina ca fiind "... un bărbat matur, conștient de ceea ce dorea ca artist și convins că timpul petrecut până atunci în studii, în cercetări, la început nu destul de izbutite, mai în urmă complet satisfăcătoare, îl punea în posesiunea mijloacelor cele mai desăvârșite pentru a-și exterioriza gândurile și simțirea".

Ion Frunzetti
În analiza pe care criticul de artă Ion Frunzetti a făcut-o vieții și operei lui Gheorghe Tattarescu, acesta a amintit că artistul a fost unul dintre organizatori, casierul expoziției și unul dintre principalii expozanți. Tattarescu a participat cu 18 lucrări originale și copii după maeștrii europeni. Cele mai multe din tablourile pictorului au fost prezente și la Expoziția artiștilor bucureșteni din anul 1864 și multe dintre ele au fost realizate în perioada în care acesta a fost la studii în Italia. La momentul expoziției societății din anul 1873, voga artistului care se afla de ceva vreme pe un trend ascendent a fost estompată de Nicolae Grigorescu și practic eliminată din primul plan al interesului amatorilor de artă.

Petre Oprea
Deși nu a transpus în practică toate stipulările cuprinse în programul său în scurta perioadă cât a funcționat, Societatea Amicilor Bellelor-Arte a reușit să atragă atenția opiniei publice asupra evenimentelor expoziționale artistice și să demonstreze amatorilor de artă și artiștilor că o organizație de acest tip poate să ofere acțiuni de lungă durată și mai ales de mari proporții care să ducă la instruirea și la cultivarea publicului larg.

Prin Expoziția din anul 1873, societatea a realizat contactul participanților, fie că erau artiști plastici sau vizitatori, cu arta străină prin prezentarea unor lucrări realizate de mari maeștri ai artei universale alături de cele ale creatorilor autohtoni. Societatea românească în ansamblul ei, nu a fost animată de tendințe noi, ea fiind tributară artei oficiale. Excepția față de o atare stare a lucrurilor a făcut-o opera lui Nicolae Grigorescu, care s-a remarcat cu predilecție într-un astfel de cadru.

Adrian-Silvan Ionescu
Adrian-Silvan Ionescu a aprobat raționamentul pe care Ulysse de Marsillac l-a făcut în articolul său din Le Journal de Bucharest din 16 ianuarie 1873. Criticul a considerat că și speranța pe care de Marsillac și-a pus-o în societatea românească era pe deplin întemeiată, mai ales datorită activității pe care o făcea de informare a publicului despre acțiunile pe care societatea le-a realizat până la dizolvarea ei din anul 1876.

Silvan-Ionescu și-a exprimat rezerva cu privire la faptul că lucrările menționate de Ulysse de Marsillac ca aparținând lui Lucas Cranach, Carlo Criveli, Parmigianino, Tintoretto, Salvator Rosa, Watteau, Frans Floris sau Ferdinand Bol, să fi fost cu adevărat originale. Criticul a adus ca argument poziționarea unei publicații străine - La Gazette des étrangers din Viena, care a luat în derâdere expoziția, fapt care l-ar fi inflamat pe cronicarul de Marsillac. Astfel, periodicul din Viena a spus că la Hotelul Herdan "... nu era expus nimic românesc; se văd doar câteva tablouri slabe, capodopere de artiști închipuiți și venerabilele resturi de olărie ale d-lui Bolliac." Ca răspuns, ziaristul bucureștean a refuzat provocarea "... inspirată de o sistematică reavoință" și a considerat că o asemenea manifestare nu putea să aibă toate exponatele de o calitate de prim ordin și că existau pe simeze destule opere remarcabile.

Pentru publicul bucureștean, noutatea expoziției a constituit-o tematica peisajului ca parte constitutivă a operei lui Nicolae Grigorescu. Până în acest an, peisajul era abordat de către pictorii locali din România doar ca fundal al compozițiilor de gen sau istorice. Peisajul mai apărea și în copiile de școală pe care elevii le făceau după artiștii străini sau în acuarelele ce aveau doar caracter documentar. Numeroasele pânze cu peisaje expuse de Nicolae Grigorescu, fără a avea o anecdotică specifică și fără a fi necesară o decodificare a unui mesaj, erau destinate hedonismului și liniștii sufletești. Ca urmare, ele au cucerit publicul. Din acest moment, crucial pentru Grigorescu, peisagistica a devenit preferata amatorilor și colecționarilor de artă, aceasta fiind din ce în ce mai prezentă la toate manifestările artistice ulterioare. Este binecunoscut efectul pe care Expoziția Societății Amicilor Bellelor-Arte din anul 1873 l-a avut asupra lui Ion Andreescu, cel care a vizitat și el expoziția de la Hotelul Herdan. Se știe că în acest moment Andreescu a decis să se consacre picturii.

Expoziția Societății Amicilor Bellelor-Arte din 1873 a fost un succes din aproape toate punctele de vedere. Ea a asigurat triumful lui Nicolae Grigorescu. Din acest moment el a fost apreciat drept cel dintâi pictor al țării, fără rival în rândul confraților.

Expozițiile pe care Societatea Amicilor Bellelor-Arte le-a făcut, mai ales prima și ultima, au impus numele lui Nicole Grigorescu în rândul artiștilor plastici din România. El i-a eclipsat pe toți aceștia cu toate că erau mai vârstinici ca el. Grigorescu a adus un suflu nou picturii din România printr-un stil absolut nou și printr-o tematică foarte variată care a pornit de la portret și natura statică și a ajuns la peisaje și compoziții câmpenești fără a include tematica istorică ce era atât de familiară acelor timpuri, exceptând desigur, încercările de tinerețe așa cum au fost naiva compoziție Mihai Viteazul la Călugăreni și Dragoș cu zimbrul.

Principalul concurent al lui Grigorescu era fără nicio umbră de îndoială - Theodor Aman. După Expoziția Societății din anul 1873, Aman s-a abținut să mai expună la manifestările publice ale societății din anul 1874 și 1876 și nici la Expoziția artiștilor în viață din anul 1874, deși el a fost în continuare președintele acesteia. Ca urmare, el a deschis o expoziție personală în propriul său atelier în perioada 10 - 20 ianuarie 1876, parcă tocmai pentru a concura ultima expoziție a societății. Expozițiunea din atelierul lui a fost anunțată în presa timpului și printr-o foaie volantă pe care o tipărise și o distribuise publicului amator. În ziarul Pressa din 10 ianuarie 1876, cronicarul a recomandat expoziția lui Aman astfel:
 ... "E destul a cita numele d-lui Aman și a aminti distinsul său talent spre a fi convinși că publicul amator de belle-arte să primească cu satisfacțiune această plăcută nuvelă ce-i dăm. Din parte-ne, mulțumim d-lui Aman pentru această deciziune ce a luat de a delecta ochiul inimilor amatoare de belle-arte și cu sentimente estetice prin espunerea operelor sale distinse."

Expoziția din atelierul lui Theodor Aman nu a fost un succes de casă, deoarece nu a vândut decât lucrări executate în acvaforte, ieftine și accesibile oricui. Nu a vândut niciuna din picturile sale monumentale ce erau estimate la sume considerabile. Ca urmare, Aman i-a scris o scrisoare fratelui său Alexandru Aman și i-a explicat insuccesul demersului său expozițional, menționând că publicul nu a fost interesat de artă și că nu a reușit decât să-i murdărească podelele.

Note
  Agnes von Witzleben (n. 1828, Darmstadt - d. 1889, București) a fost o baroană care a venit în România în suita principesei Elisabeta de Wied. Ea a primit atribuții de damă de companie și de cameristă. A avut misiunea secretă de a o spiona pe stăpâna sa și a o informa pe mama acesteia, principesa Maria de Wied.

Note

Bibliografie
 Barbu Brezianu: Nicolae Grigorescu, București, 1959
 George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol. București, 1961-1962
 Petre Oprea: Societăți artistice bucureștene, Editura Meridiane, 1969.
 Ion Frunzetti: Arta românească în secolul XIX, Editura Meridiane, București, 1991, ISBN 973-33-00-77-2
 Petre Oprea: Cronicari și critici de artă în presa bucureșteană din secolul al XIX-lea, Editura Litera, București, 1980
 Adrian-Silvan Ionescu: Mișcarea artistică oficială în România secolului al XIX-lea, Noi - media print (NMP), București, 2008, pag. 151 - 161, ISBN 978-973-1805-18-4. Cartea a apărut cu sprijinul Administrației Fondului Cultural Național și a următorilor: Cătălina Macovei (Academia Română), Roxana Theodorescu (Muzeul Național de Artă al României), Adriana Ioaniuc (Complexul Muzeal Național "Moldova" din Iași), Rodica Rotărescu și Mircea Hortopan (Muzeul Național Peleș), Ionel Ioniță și Aura Popescu (Muzeul Municipiului București), Crișan Mușețeanu (Muzeul Național de Istorie a României), Florin Sicoe (Muzeul Județean de Artă Prahova "Ion Ionescu-Quintus"), Florin Rogneanu (Muzeul de Artă din Craiova), Russel Lewis (Chicago History Museum), Ioana și Alecu Beldiman, Gabriel Badea-Păun.

Legături externe

Organizații de artă din România
Evenimente în România
Fondări în 1872
Desființări în 1884
Societatea Amicilor Bellelor-Arte

Societatea Amicilor Bellelor-Arte


Andriïvka est le nom de plusieurs communes d'Ukraine :

 dans l'oblast de Donetsk :
 Andriïvka, dans le raïon de Horlivka,
 Andriïvka, dans le raïon de Kramatorsk,
 Andriïvka, dans le raïon de Volnovakha ;
 , dans le raïon de Bakhmout ;
 Andriïvka, dans l'oblast de Kharkiv ;
 Andriïvka, dans l'oblast de Zaporijjia ;
 Andriïvka, dans la raïon de Tchernihiv.

Andriïvka


El libro del Chiodo es un documento medieval del gobierno de la ciudad de Florencia donde los guelfos «negros» registraban las condenas realizadas en contra de sus oponentes gibelinos o güelfos «blancos» desde 1268 hasta 1369.

Recibe su nombre por los clavos (en italiano chiodo) que sirven para su empastado. Es un documento importante para la historia de Italia debido –entre otras cosas– a que en él se encuentra el registro de la condena al exilio de Dante Alighieri.

Tradición manuscrita

El libro se conserva en el Archivio di Stato de Florencia bajo Capitani di Parte Guelfa, Numeri rossi 20 y está formado por las copias de seis documentos: y el original de la resolución güelfa sobre dónde registrar a Lapo da Castiglionchio como «devastador y traidor» de la parte güelfa. Además de la condena de Dante, se encuentran copias de las «amnistías» concedidas a algunos güelfos blancos aun cuando se confirman las condenas no solo de Dante sino también del padre de Petrarca.

En el mismo archivo (bajo Capitoli, Registri 19A) se encuentra la primera parte del Libro del Chiodo en un manuscrito que sin duda es anterior a la versión mencionada en el párrafo anterior, más aún: uno depende del otro, aunque no resulta claro que uno sea copia directa del otro, ya que los errores de copia pueden haber sido causados por otros manuscritos intermedios

Ambos manuscritos son copias con al menos 50 años desde la redacción de sus originales. En el caso de Capitoli, Registri 19A se da una indicación sobre el original:

Ediciones

El texto ha sido objeto de dos ediciones impresas:
 Il Libro del Chiodo, edición crítica preparada por Fabrizio Ricciardelli, en Fonti per la storia dell'Italia Medievale 9, Istituto storico italiano per il Medio Evo, Roma 1998
 Il Libro del Chiodo. Riproduzione in fac-simile e edizione critica, edición crítica preparada por Francesca Klein, Edizioni Polistampa, Florencia 2004

Notas

Bibliografía

 Maurizio Campanelli, «» en Bullettino dell'Istituto Storico Italiano per il Medio Evo 105 (2003), 87-247

Para profundizar

 Isidoro del Lungo, «Il Libro del Chiodo e le condannagioni fiorentine del 1302» en Archivio storico italiano IV, 7 (1881), p. 204-216
 Isidoro del Lungo, «Le Liste della Proscrizione dei Ghibellini dal 1267 al 1269» en apéndice al volumen: «Una vendetta in Firenze il giorno di San Giovanni del 1295», en Archivio storico italiano IV, 18 (1886)

Historia de Florencia
Obras literarias medievales de Italia
Literatura de Italia del siglo XIV

Libro del Chiodo


UEFA Women's Champions League 2016-17 var den 16. udgave af European women's club fodboldmesterskab, som organiseres af UEFA, og den 8. udgave siden den fik et nyt brand som UEFA Women's Champions League.

Finalen blev holdt i Cardiff City Stadium i Cardiff, Wales den 1. juni 2017, to dage før finalen i mændenes turnering som blev spillet på Millennium Stadium.

Lyon var forsvarende mestre. De forsvarede titlen ved at vinde over Paris Saint-Germain i finalen, som endte uafgjort 0-0 og blev afgjort med straffesparkskonkurrence, som Lyon vandt 7-6. Lyon har derved vundet titlen fire gange ligesom rekordindehaveren, Frankfurt. De to deler rekorden.

Ranking af fodboldforbund
Skotland fik for første gang to hold med i UEFA Women's Champions League.

Noter
  – Ekstra plads til forsvarende mestre
  – Deltog ikke
  – Ingen ranking (forbundet deltog ikke i de fem sæsoner, som blev brugt til udregningen af koefficienter)

Hold

Kvalifikationsrunde

Gruppe 1

Gruppe 2

Gruppe 3

Gruppe 4

Gruppe 5

Gruppe 6

Gruppe 7

Gruppe 8

Gruppe 9

Slutspil

Overblik

Sekstendedelsfinaler
Lodtrækningen til sekstendedelsfinalerne blev foretaget den 1. september 2016, 13:30 CEST, i UEFA hovedkvarteret i Nyon, Schweiz.

Ottendedelsfinaler
Lodtrækningen for ottendedelsfinalerne blev afholdt den 17. oktober 2016. De første kampe blev spillet den 9. og 10. november, og returkampene blev spillet den 16. og 17. november 2016.

Kvartfinaler
Lodtrækningen for ottendedelsfinalerne blev afholdt den 17. oktober 2016. De første kampe blev spillet den 9. og 10. november, og returkampene blev spillet den 16. og 17. november 2016.

Semifinaler

Finalen
Finalen blev spillet den 1. juni 2017 på Cardiff City Stadium i Cardiff, Wales. "Hjemme" holdet (af administrative årsager) blev bestemt ved ekstra lodtrækning efter lodtrækningerne til kvartfinaler og semifinaler.

Topscorere

Top assists

Sæsonens trup
UEFAs tekniske studiegruppe valgte følgende 18 spillere som turneringerne trup:

Referencer

UEFA Women's Champions League 2016-17


Beatriz Costa (* 14. Dezember 1907 in Charneca do Milharado, heute Gemeinde Venda do Pinheiro, Mafra; † 15. April 1996 in Lissabon) war eine portugiesische Schauspielerin.

Werdegang

Aus einfachsten Verhältnissen, war sie früh am Unterhaltungstheater interessiert. Mit 15 stand sie erstmals auf der Bühne, in einer kleinen Rolle im Chor im Teatro Éden. Sie wurde im weiteren Verlauf als singende und tanzende Schauspielerin an den Revuetheatern in Lissabon und Rio de Janeiro bekannt. In einigen Stummfilmen hatte sie erste Rollen, bevor sie mit "Das Lied von Lissabon" (A Canção de Lisboa) an der Seite von Vasco Santana berühmt wurde, und mit Aldeia da Roupa Branca ihren Ruhm festigte. Ihre Rollen in den volkstümlichen Theaterrevuen der 30er bis 50er Jahre waren dabei die hauptsächliche Quelle ihrer Popularität, die durch die Filme sich auch auf ein breiteres Publikum ausbreitete.

Als die humorvolle und unbeschwerte Frohnatur mit charakteristischem Pagenhaarschnitt und überschäumender Lebensfreude ist sie bis heute beliebt und gilt neben António Silva und Vasco Santana als Symbolfigur der noch immer populären portugiesischen Komödien der 30er bis 50er Jahre.

Nach der Nelkenrevolution schrieb sie autobiografische Bücher, die die Aufmerksamkeit der Öffentlichkeit erhielten. Angebote, wieder aufzutreten, lehnte sie stets ab, immer mit Verweis auf das stark veränderte Musiktheater. Sie lebte die letzten Jahrzehnte ihres Lebens im Hotel Tivoli in Lissabon, im Zimmer Nummer 600. Schon zu Lebzeiten wurden ihr immer wieder Fernsehsendungen und Theaterrevuen gewidmet, und es erschienen verschiedene Schallplatten- und CD-Zusammenstellungen ihrer Lieder-Aufnahmen aus Filmen und Radiosendungen. In Malveira, nördlich von Lissabon, wurde nach ihrem Tod 1996 ein Museum für sie eingerichtet, wo neben Fotos, Plakaten, Requisiten und Garderobe, auch eine Reihe Gegenstände aus ihrem persönlichen Nachlass zu sehen sind.

Filmografie
 1926: O Diabo em Lisboa; R: Rino Lupo
 1928: Fátima Milagrosa; R: Rino Lupo
 1930: Lisboa; R: José Leitão de Barros
 1931: A Minha Noite de Núpcias; R: E. W. Emo
 1933: Das Lied von Lissabon (A Canção de Lisboa); R: José Cottinelli Telmo
 1936: O Trevo de Quatro Folhas; R: Chianca de Garcia
 1939: Aldeia da Roupa Branca; R: Chianca de Garcia

Bibliografie
 Beatriz Costa: Sem Papas na Língua Europa-América, Mem Martins 2003, ISBN 978-972-105206-2 (1976 Erstver.)
 Beatriz Costa: Quando Os Vascos Eram Santanas...e Não Só Europa-América, Mem Martins 1978, ISBN 978-972-101854-9
 Beatriz Costa: Nos Cornos da Vida Europa-América, Mem Martins 1984, ISBN 978-972-102980-4
 Beatriz Costa: Mulher Sem Fronteiras Europa-América, Mem Martins 1985
 Beatriz Costa: Eles e Eu Europa-América, Mem Martins 1990, ISBN 978-972-102967-5

Weblinks

Siehe auch
 Portugiesischer Film

Literatur
 Luciano Reis: Beatriz Costa, Sete Caminhos, Lissabon 2008, ISBN 978-989-602-123-8
 Salwa Castelo-Branco: Enciclopédia da Música em Portugal no Século XX, C–L Temas e Debates, Lissabon 2010, ISBN 978-989-644-098-5

Einzelnachweise

Autor
Filmschauspieler
Portugiese
Geboren 1907
Gestorben 1996
Frau

Beatriz Costa


Katoličke misije, hrvatski katolički misijski časopis na hrvatskom jeziku. Bio je posvećen misijskoj animaciji od najmlađih pa do najstarijih prijatelja misija.

Povijest
Počeo je kao rubrika uz Glasnik Srca Isusova i Marijina, koji je 1892. godine utemeljio vrhbosanski nadbiskup mons. dr. Josip Stadler i koji su prve dvije godine uređivali svećenici Vrhbosanske nadbiskupije. Uz taj list niklo je i nekoliko drugih časopisa. Časopis je, naime, kroz niz godina u posebnoj rubrici donosio vijesti iz misija. Ova se rubrika godine 1926. osamostalila u časopis Katoličke misije, koji je osobito pratio djelovanje hrvatskih i slovenskih misionara u Indiji, ali je isto tako donosio i vijesti iz drugih misijskih krajeva. Uz ovaj časopis nastao je niz brošura o misijama. Časopis Katoličke misije izlazio je do godine 1945. izlazio u Zagrebu, a izdavao ga je Kolegij Družbe Isusove u Zagrebu (Palmotićeva ulica 31). Uređivao ga je o. Antun Vizjak. Dolaskom komunističke vlasti ugašen je nasilno zajedno s brojnim drugim tiskovinama Katoličke crkve u hrvatskom narodu. Njegovu je tradiciju nakon tri desetljeća bez misijskog lista u Hrvata nastavio je list Radosna vijest.

Izvori

Hrvatski katolički tisak
Zagrebački tisak
Katolički misijski časopisi

Katoličke misije


Frank James Edgar, (født 16. oktober 1981 i Summit i New Jersey i USA), er en amerikansk MMA-udøver som siden 2007 konkurrer i organisationen Ultimate Fighting Championship hvor han mellem april, 2010 og februar, 2012 var mester i letvægt. Han har bemærkelsesværdige sejre mod tidligere verdensmestre Sean Sherk, Hermes França, B.J. Penn (x3), Urijah Faber såvel som fjervægt-udfordrene Cub Swanson (x2) og Chad Mendes. Den 5. marts, 2018, var Edgar rangeret som #3 fjervægtskæmper. Hans eneste nederlag i karrieren har været mod mestre eller titeludfordrere.

Tidlige liv
Født og opvokset i Toms River i New Jersey med forældrene Frank og Mary Annese, brydede Frankie Edgar på Toms River High School East, og kom hele vejen til New Jersey state championship-turneringen ved 3 lejligheder. Edgar er den ældste af 3 børn. Han deltog i NHSCA Senior Nationals og kom på anden pladsen da han færdiggjorde high school. Han fortsatte med at bryde på Clarion University of Pennsylvania, hvor han kvalificerede sig til alle nationale turneringer, de fire år han gik der. Edgar er også assistent træner på Rutgers University-bryde-hold. Frankie er af italiensk afstamning, med en italiensk-født mor, stedfar og bedste forældre , men han er også tyske forfædre på sin bilogiske fars side.

Mixed martial arts career
Efter at have beskæftiget sig med brydning i college begyndte Edgar at træne MMA i 2005. Han debuterede som professionel MMA-kæmper i den 10. juli, 2005 mod Eric Uresk på Underground Combat League i New York, som han vandt over på på TKO i 1. omgang.

Ultimate Fighting Championship
Efter at have vundet sine 5 første kampe deltog Edgar i udtagningerne til 5. sæson af TV-serien The Ultimate Fighter. Edgar blev ikke udtaget men han blev senere tilbudt en kamp mod Tyson Griffin på UFC 67 den 3. februar 2007. Det var Edgars første kamp i UFC og han vandt kampen via enstemmig aføgrelse. Han vandt 6 af sine 7 første kampe i organisationen og det eneste nederlag var til Gray Maynard via enstemmig afgørelse, den 2. april, 2008 på UFC Fight Night: Florian vs. Lauzon.

Den 10. april 2010 mødte Edgar den regerende mester B.J. Penn i en titelkamp i letvægt på UFC 112. Edgar vandt kampen via enstemmig afgørelse og blev organisationens fjerde mester i letvægt. Han besejrede igen Penn via enstemmig afgørelse i en titelkamp på UFC 118 den 28 august 2010. I Edgars andet titelforsvar mødte han Gray Maynard på UFC 125 den 1. januar, 2011. Efter at kampen havde gået samtlige 5 omgange dømte dommerne den uafgjort. De mødtes igen i en rematch den 8. oktober 2011 på UFC 136 og Edgar vandt kampen via KO (slag) i 4. omgang.

Den 25. februar 2012 mødte han Benson Henderson på UFC 144. Henderson vandt kampen via enstemmig afgørelse og blev dermed ny mester i organisationen. De mødtes igen på UFC 150 den 11. august, 2012. Henderson vandt endnu engang på dommerstemmerne, denne gang på split decision.

Edgar valgte herefter at gå ned i fjervægt og møde den regerende mester i vægtklassen, José Aldo i en titelkamp. Aldo vandt kampen via enstemmig afgørelse.

Edgar mødte Charles Oliveira den 6. juli, 2013 på UFC 162 i sin første ikke-titel-kamp siden 2009. Edgar vandt kampen via enstemmig afgørelse og kom igen på vindersporet efter 3 tabte kampe i træk. Begge kæmpere mod Fight of the Night-prisen for deres præstation.

Efter at have vundet 5 sejre i træk i 2013–2015 blev det i slutningen af 2016 offentliggjort at Edgar igen skulle møde den tidligere mester José Aldo i en kamp om interimtitlen i fjervægt på UFC 200. Aldo via enstemmig afgørelse.

Den 12. november 2016 mødtes Edgar og Jeremy Stephens på UFC 205. Edgar vandt kampen via enstemmig afgørelse. På UFC 211 den 13. maj, 2017 besejrede han Yair Rodríguez via TKO i 2. omgang.

Edgar og Brian Ortega mødtes på UFC 222 den 3. mars 2018 og Ortega vandt kampen via knockout i 4. omgang.

Den 21. april, 2018 mødtes Edgar og Cub Swanson på UFC Fight Night: Barboza vs. Lee i en kamp som Edgar vann via via enstemmig afgørelse.

Privatliv
Edgar og hans kone, Renee, blev gift 10 dage efter UFC Fight Night 13. Parret har 2 sønner— Francesco, født i januar 2009, og Santino James, født i maj 2010. De har også en datter ved navn, Valentina, født i juni 2014.

Edgar bor i Toms River i New Jersey.

Edgar var kæmper i True Life: I'm a Mixed Martial Artist op til sin kamp mod Maynard. Edgar optræder i alle 3 "UFC Undisputed" videospil (2009, 2010, UFC Undisputed 3) og også i EA Sports UFC , EA Sports UFC 2 og EA Sports UFC 3.

Edgar var ringsidekommentator i 3. udgave af Brave Combat Federation i Curitiba Brasillien.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Frankie Edgar – UFC.com

MMA-udøvere fra USA

Frankie Edgar


Guglielmo Micheli (født 12. oktober 1866 i Livorno, Italien, død 7. september 1926 i Livorno) var en italiensk maler. Han var elev af Giovanni Fattori og lærer for Amedeo Modigliani og Gino Romiti.

Eksterne henvisninger

Kunstnere fra Italien

Guglielmo Micheli


Wear Valley was, from 1974 to 2009, a local government district in County Durham, England. Its council and district capital was Crook.

The district covered much of the Weardale area. In the west it was parished and rural, whereas in the east it was more urban. Crook and Willington are unparished.

The district was formed on 1 April 1974, under the Local Government Act 1972, by the merger of the Bishop Auckland, Crook and Willington and Tow Law urban districts, along with Weardale Rural District.

The district was abolished as part of the 2009 structural changes to local government in England, becoming part of the Durham County Council unitary authority.

Wear Valley had a population of around 65,000 in 2001.

Electoral divisions
At the time Wear Valley District Council was abolished the electoral wards were:

Bishop Auckland Town ward
Cockton Hill ward
Coundon ward
Dene Valley ward
Crook North ward
Howden ward
Tow Law and Stanley ward
Crook South ward
Wheatbottom and Helmington Row ward
St John's Chapel ward
Stanhope ward
Wolsingham and Witton-le-Wear ward
Escomb ward
West Auckland ward
Hunwick ward
Willington Central ward
Willington West End ward
Henknowle ward
Woodhouse Close ward

Largest settlements
1. Bishop Auckland - 24,000

2. Crook - 13,000

3. Willington - 5,000

External links
Durham Dales

English districts abolished in 2009
Former non-metropolitan districts of Durham

Wear Valley


Mançular, günümüzde Kuzeydoğu Çin'de olan Mançurya kökenli Tunguz halkıdır. Tarihte pek çok kez devlet kuran Mançuların kurdukları en büyük devletler Mançurya İmparatorluğu, Kin Hanedanı (1115-1234) ve Qing İmparatorluğu'dur. 17. yüzyılda Çin'deki Ming Hanedanını yenmiş ve Qing Hanedanını kurmuşlardır. Qing Hanedanı Çin'i 1912 yılında Xinhai Devrimi'ne kadar yönetmiştir. Bu devrimle Çin Cumhuriyeti kurulmuştur. Asıl memleketleri olan Heilongjiang, Jilin ve Liaoning eyaletleri dışında da Çin'in çeşitli yerlerinde de yaşamaktadır.

Kaynakça
 Manchu Wikipedia

Mançular


Marwa Al-Sabouni (; nascida em 18 de setembro de 1981, na Síria) é uma arquiteta e escritora síria. Ela acredita que a arquitetura desempenha um papel importante na manutenção da paz de uma cidade. Seu primeiro livro, The Battle for Home, foi selecionado pelo The Guardian como um dos melhores livros de arquitetura de 2016. Ela foi selecionada como uma das 100 mulheres da BBC em 2019.

Infância e educação
Marwa Al-Sabouni nasceu em Homs, cidade a oeste da Síria. Ela afirmou que, na Síria, os alunos com notas mais altas estudam medicina, e os alunos que tiram notas mais baixas estudam engenharia. Marwa Al-Sabouni iria estudar arquitetura. Marwa Al-Sabouni percebeu que não havia parques ou espaços culturais funcionando perto de onde ela morava. Ela falou sobre sua infância para o The Guardian: "Eu não tinha ilusões de ser a próxima Zaha Hadid... No entanto, a esperança é cega e sempre consegue encontrar seu caminho no coração humano, inclusive no meu''' ". Ela é bacharel e doutora em arquitetura, e considera Frank Lloyd Wright uma de suas inspirações. Seu treinamento de graduação envolveu a cópia de estilos ocidentais, como as casas americanas em Cape Cod, de livros da biblioteca. Sua dissertação de doutorado, Estereótipos na Arquitetura Islâmica, foi apresentada no deconarch.com. Carreira
Quando a Guerra Civil Síria estourou, em 2011, Marwa Al-Sabouni tomou a decisão de ficar na cidade em que havia crescido. Ela passou dois anos escondida dentro de casa, educando seus dois filhos pequenos e sem ver a lua. Quando as forças rebeldes deixaram a Síria, em 2015, mais de 60% do bairro ficou em escombros. Ela falou sobre a crise habitacional na Síria (quase metade da população nacional vivia em acomodações temporárias ou habitações informais) e como a arquitetura contribuiu para sua queda. Marwa Al-Sabouni acredita que a arquitetura das cidades é fundamental para sua harmonia.

A autobiografia de Marwa Al-Sabouni, A batalha pela casa: a visão de uma jovem arquiteta na Síria foi lançada em 2016. Ela considera os papéis dos arquitetos e urbanistas na violência e no conflito civil, corrompendo as relações da comunidade por meio de edifícios fragmentados. Ela argumenta que esforços devem ser feitos para restaurar a paz por meio de desenvolvimentos urbanos. Inclui suas propostas para a reconstrução do distrito de Baba Amr, projetando estruturas que se baseiam nas formas históricas da Síria, para manter as comunidades vivendo juntas harmoniosamente. Seu projeto inclui unidades que contêm lojas e espaços comunitários em troncos, bem como apartamentos em suas ramificações. Seus esforços buscam restaurar a coesão social e um senso de identidade. Foi selecionado pelo The Guardian como um dos melhores livros de arquitetura de 2016.

Seu livro de 2021, Construindo para a Esperança: Rumo a uma Arquitetura de Pertencimento, foi publicado pela Thames & Hudson.

Ela co-dirige com seu marido (também arquiteto) um espaço online que comunica notícias arquitetônicas em árabe, o portal árabe para notícias arquitetônicas, bem como uma livraria em Homs. Em 2016, ela deu uma palestra TED, Como a arquitetura da Síria estabeleceu as bases para uma guerra brutal'', que foi vista mais de um milhão de vezes. Ela forneceu consultoria especializada para o Fórum Econômico Mundial, para a NPR, e para a BBC, além de escrever para o The Wall Street Journal.

Prêmios e honras
Seus prêmios e honrarias incluem:

 2010 - Prêmio Royal Kuwaiti para melhor projeto de mídia.
 2013 - Prêmio Pergaminho de Honra da UN-Habitat.
 2017 - Prêmio de recursos populares do The Observer.
 2018 - Finalista do Prêmio Pritzker de Arquitetura.
 2018 - Laureada do Fundo Prince Claus.
 2019 - Lista das 100 Mulheres da BBC.

Vida pessoal
Marwa Al-Sabouni é casada com Ghassan Jansiz, com quem tem uma filha e um filho.

Veja também
 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Pessoas vivas
Nascidos em 1981
Arquitetos da Síria
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2019

Marwa Al-Sabouni


Le Monument au peintre Louis Français est un monument d'Émile Peynot situé à Plombières-les-Bains dans le département français des Vosges dans la région historique de Lorraine.

Inauguré en 1901, il rend hommage au peintre Louis Français (1814-1897) né à Plombières-les-Bains, l'un des paysagistes les plus réputés de son vivant. Un musée lui est consacré dans sa ville natale.

Le monument est protégé en totalité en tant que monument historique depuis 2001.

Historique
Le buste et le groupe en bronze sont l'œuvre du sculpteur Émile Peynot (1850-1932) qui obtint la commande de ce monument en 1897 sur concours auprès du comité d'érection du monument présidé par le peintre William Bouguereau. Le monument a été inauguré le . Il a alors fait l'objet de nombreuses éditions en cartes postales de l'époque.

Le fondeur est la société A. Durenne créée par Antoine Durenne.

Les éléments architecturaux sont dessinés Jules Alexandre Biard, dit Godefroy (1863-1928).

Description
Le monument est composé d'un obélisque en granite qui constitue un socle au buste en bronze sur piédouche. Un groupe en bronze composé de deux figures ornent la partie inférieure du monument de plan en C : une dryade debout, appuyée sur le tronc d'un chêne, tenant une lyre, et une évocation de Chloé ou une allégorie du Printemps assise sur un rocher joue de la flûte à deux becs. Une palette de peintre gît au sol. Le thème choisi rappelle les domaines de prédilection de Louis Français.

Sa composition et le traitement fluide des personnages font de cette œuvre un bel exemple de la statuaire monumentale de l'époque Art nouveau.

Sur l'avant du piédestal est inscrit :
AU PEINTRE
LOUIS FRANÇAIS
1814-1897
SES AMIS
SES ADMIRATEURS

Localisation
Le monument est situé sur le square Louis-Français, le long de l'avenue Louis-Français, à proximité du centre-ville de Plombières-les-Bains.

Le square domine le pavillon des Princes, maison de l'entrevue entre Napoléon III et Camillo Cavour sur l'avenir de l'Italie, inscrite monument historique.
Le lieu offre une vue sur le coteau de la Vierge dominant la ville de Plombières-les-Bains de l'autre côté de la vallée de l'Augronne.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des monuments historiques des Vosges
 Louis Français
 Musée Louis Français
 Pavillon des Princes de Plombières-les-Bains

Liens externes

 .
 .

Sculpture française du XXe siècle
Monument historique inscrit en 2001
Monument historique à Plombières-les-Bains

Monument au peintre Louis Français


Daniel Garrison (* 3. April 1782 in Lower Penns Neck, Salem County, New Jersey; † 13. Februar 1851 in Salem, New Jersey) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1823 und 1827 vertrat er den Bundesstaat New Jersey im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Daniel Garrison genoss eine gute Schulausbildung und arbeitete danach in der Landwirtschaft. Ferner begann er als Mitglied der Demokratisch-Republikanischen Partei eine politische Laufbahn. Zwischen 1806 und 1808 gehörte er der New Jersey General Assembly an. Von 1809 bis 1823 war er Kreisrat im Salem County. In den 1820er Jahren schloss er sich der Bewegung um den späteren Präsidenten Andrew Jackson an.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1822 wurde Garrison im sechsten Wahlbezirk von New Jersey in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1823 die Nachfolge von Ephraim Bateman antrat. Nach einer Wiederwahl konnte er bis zum 3. März 1827 zwei Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Dort wurde in jenen Jahren zwischen den Anhängern und Gegnern von Andrew Jackson heftig gestritten.

Im Jahr 1826 verzichtete Garrison auf eine erneute Kongresskandidatur. Zwischen 1834 und 1838 fungierte er als Leiter der Steuer- und Zollbehörde in Bridgeton. Er starb am 13. Februar 1851 in Salem, wo er auch beigesetzt wurde.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für New Jersey
Mitglied der New Jersey General Assembly
Mitglied der Demokratisch-Republikanischen Partei
US-Amerikaner
Geboren 1782
Gestorben 1851
Mann

Daniel Garrison


Les Gwa'sala sont l'un des principaux groupes des peuples Kwakwaka'wakw, maintenant rejoints par les 'Nak'waxda'xw dans le gouvernement des Nations Gwa'sala-'Nakwaxda'xw. Leur territoire traditionnel se situe autour du Smith Sound et du Smith Inlet, tandis que ceux des 'Nakwaxda'xw se trouvent à Blunden Harbour, plus au sud, dans la partie nord du détroit de la Reine-Charlotte.

Bibliographie

Références

Voir aussi
 Kwakwaka'wakw

Première nation en Colombie-Britannique
Kwakwaka'wakw

Gwaʼsala


Villaverde (asturisch Viḷḷabaser) ist eine Parroquia und ein Ort in der Gemeinde Allande der Autonomen Gemeinschaft Asturien im Norden Spaniens.Die 104 Einwohner (2011) leben auf einer Fläche von 20,19 km² in sechs Dörfern. Pola de Allande, der Verwaltungssitz der Gemeinde, liegt 10,30 Kilometer entfernt und ist über die "AS-14" zu erreichen.

Sehenswürdigkeiten
 Pfarrkirche "San Juan"

Dörfer und Weiler

Quellen

 Bevölkerungszahlen siehe
 Koordinaten, Entfernungen und Höhenangaben siehe Google Earth

Weblinks
 Infoseite im Tourismusportal vivirasturias en, es
 Karte von Asturien (PDF; 12,52 MB)

Ort in Asturien
Allande

Villaverde (Asturien)


Minimundus er en miniaturepark i Klagenfurt i Kärnten, Østrig, hvor der på et 26.000 m² stort område er opsat 156 modeller af kendte bygningsværker fra flere kontinenter i størrelsesforholdet 1:25. Dog er modellerne af Burg Hochosterwitz og passagerskibet RMS Queen Mary lavet i mindre størrelsesforhold, sidstnævnte fordi den med 12,43 meter ellers ville for lang til søen, den er i.

Parken blev åbnet i 1958 og har siden haft mere end 15 mio. besøgende. Indtægterne tilfalder parkens ejer, hjælpeorganisationen Red barnet, til brug for nødlidende børn i Kärnten.

Over en tredjedel af de 156 modeller (status 2014) er af østrigske bygningsværker af primært regional betydning. De øvrige udgør et repræsentativt udsnit af betydningsfulde vartegn fra resten af verdenen. Til byggeriet af de fleste modeller benyttes originale materialer som sandsten, tuf, stål osv. Bygningernes kerner støbes i jernbeton, hvorefter siderne bliver muret til af modelbyggere. Figurerne på bygningerne er snittede, som for eksempel apostlene på Peterskirken. De fleste modeller er transportable og udstilles forskellige steder, når parken er lukket for vinteren.

Minimundus var delvist involveret i en international joint venture med Mini Mundus Bodensee. Mini Mundus Bodensee, der indstillede driften i 2013, var økonomisk uafhængig, men der samarbejdedes om modeller.

Eksterne henvisninger

 Officiel hjemmeside

Noter

Miniatureparker
Seværdigheder i Østrig
Etableret i 1958

Minimundus