Reto Mächler, né le  à Thalwil, est un skieur alpin suisse spécialisé dans les disciplines techniques.

Médaillé de bronze du Team Event des championnats du monde juniors en 2022.

Il fait partie du Cadre B de Swiss-Ski durant la saison 2022-2023.

Biographie

Il grandit à Thalwil, sur les bords du lac de Zurich, auprès de ses parents Yvette et Werner et de sa sœur Janine (qui fait également partie des cadres de Swiss-Ski pour la saison 2022-2023).

Après avoir terminé l'école de sport-études d'Engelberg, il commence le 1er juillet 2020 un stage de deux ans dans l'administration communale de Thalwil en tant qu'employé de commerce.

Il fait partie du même ski-club que Niels Hintermann.

Débuts

Il débute le ski à trois ans et participe à ses premières courses à l'âge de six ans.

Quand il était enfant, son institutrice est intervenue auprès de la direction de l'école pour qu'il soit libéré le mardi après-midi en hiver pour s'entraîner.

Après avoir remporté l'or en combiné et le bronze en slalom lors de la finale 2010 du Grand Prix Migros , il est honoré pour ses performances par la commune de Thalwil à seulement dix ans. Il remporte en tout 6 fois la médaille d'or du GP Migros. Il est également par la suite  du classement général de la Coupe Jeunesse 2017.

Saison 2017-2018 : premier top20 FIS

Il prend le départ de sa première course FIS le 7 décembre 2017 à l'occasion du slalom de Saas-Fee qu'il termine au 39ème rang. Dès le lendemain, lors du second slalom, il entre pour la première fois dans les vingt premiers (20ème).

Durant la saison, il se classe 6 fois dans le top30 au niveau FIS.

Saison 2018-2019 : premier top12 FIS

Durant cette saison, il réussit 11 top30 sur le circuit FIS, avec pour meilleur résultat la 12ème place du géant de Meiringen le 27 février.

En février, il prend part à l'European Youth Olympic Festival 2019, disputant les épreuves de slalom et de géant sur les pistes de Jahorina.

En mars, il devient champion de Suisse U18 de géant 2019 et prend le troisième rang du slalom.

Saison 2019-2020 : premier top10 FIS

Son début de saison est perturbé par des problèmes de rotule.

Le 10 janvier, il signe lors du slalom d'Anzère son premier top10 au niveau FIS avec la 6ème place. En février, il obtient ensuite le 9ème rang au géant des Diablerets. Sur l'ensemble de la saison, il fait partie 21 fois du top30, dont 2 top10.

Il se classe également 2ème du classement général de la Swiss Cup 2020  et est intégré dans le cadre C pour la saison suivante.

Saison 2020-2021 : premier top30 en Coupe d'Europe

En décembre, il fête à quelques jours d'écart son titre de champion de Suisse du combiné à Zinal, puis son premier podium FIS avec le troisième rang au slalom d'Oberjoch.

Le 6 janvier, il prend le départ de sa première course de Coupe d'Europe, un slalom à Val Cenis, et se classe 39ème. Dans les jours qui suivent, il monte à deux reprises sur le podium au niveau FIS à Davos, d'abord en prenant la 2ème place en slalom puis et terminant 2ème en combiné derrière Franjo von Allmen. A la fin du mois, il est sacré champion de Suisse U21 de slalom 2021.

En février, il réussit son premier top30 en Coupe d'Europe en prenant la 28ème place du premier slalom de Meiringen-Hasliberg, avant de terminer le second le lendemain au 31ème rang à seulement 3 centièmes de la 30ème place. A la fin du mois, il prend la 4ème place du slalom FIS de San Bernardino avant de réussir deux nouveaux top30 européens avec la 21ème place au slalom d'Oberjoch, puis la 27ème au slalom de Reiteralm en mars. Il monte encore deux fois sur un podium FIS en fin de saison, d'abord avec la 3ème place du slalom comptant pour les championnats du Liechtenstein à Malbun, puis le 3ème place à celui de Saas-Fee remporté par son compatriote Joel Lütolf.

Il réussit durant la saison 14 top10 au niveau FIS, dont 5 podiums.

Saison 2021-2022 : premier podium en Coupe d'Europe

Il dispute encore quelques courses FIS, réussissant dans la saison six top10 dont un podium lors du slalom d'Adelboden en décembre (3ème), et part en décembre au Canada où il prend le départ de six épreuves Nor-Am avec notamment un podium en slalom (2ème).

De retour en Europe, il s'aligne essentiellement dans les slaloms de Coupe d'Europe. Il obtient son premier top10 et top5 dès le début du mois à Berchtesgaden, 5ème du premier slalom alors que Noel von Grünigen monte sur un premier podium à ce niveau, puis 13ème lors du second le lendemain. A Vaujani, il est 7ème le premier jour, avant d'y célébrer le lendemain son premier podium de Coupe d'Europe alors que Fadri Janutin signe sa première victoire à ce niveau. Les deux jours suivants, il est à Almåsa et prend la 7ème d'une première course où Noel von Grünigen et Fadri Janutin réalise un doublé suisse, puis la 13ème place lors du second slalom.

Il retourne alors au Canada pour prendre part aux Championnats du Monde juniors de Panorama et est désigné comme l'une des plus grandes chances de médailles suisses. Il y remporte le bronze lors du Team Event aux côtés de Delia Durrer, Delphine Darbellay et Eric Wyler, même si les médias déplorent aussi le large échec de l'équipe en demi-finale contre l'Autriche, battue sur le score sans appel de 4-0, le nombre limité de médailles suisses (5 avec celle d'Aline Höpli et les 3 de Franjo von Allmen) et surtout l'absence de titre mondial. Reto Mächler dispute en tout cinq épreuves, prenant notamment la 5ème place du combiné et étant le meilleur des Suisses en slalom malgré une modeste 9ème place.

Il prend enfin part aux finales de Coupe d'Europe à Soldeu, prenant la 5ème place du slalom alors que la victoire revient à Alexander Steen Olsen qui s'empare de la Coupe d'Europe de la spécialité juste devant Noel von Grünigen.

Cette saison est celle de son affirmation parmi les meilleurs slalomeurs de Coupe d'Europe, terminant au 8ème rang de la discipline sur l'ensemble de la saison.

Palmarès

Championnats du monde juniors

Coupe d'Europe

 Premier départ : 6 janvier 2021, slalom de Val Cenis, 39ème
 Premier top30 : 18 février 2021, slalom de Meiringen-Hasliberg, 28ème
 Premier top10 : 7 janvier 2022, slalom de Berchtesgaden, 5ème
 Premier podium : 21 janvier 2022, slalom de Vaujani, 3ème
 Première victoire : aucun

 Meilleur résultat : 3ème (dernière mise à jour : avril 2022)

 Total top10 : 5 (dernière mise à jour : avril 2022)
 Total podiums : 1 (dernière mise à jour : avril 2022)
 Total victoires: aucune (dernière mise à jour : avril 2022)

Nor-Am Cup

Quatre top10 réussis en 6 courses disputées en décembre 2021, dont un podium (en slalom).

Championnats de Suisse
 Champion de Suisse du combiné 2020

Compétitions de jeunes

Championnats de Suisse U21 et U18
 Champion de Suisse U21 de slalom 2021

 Champion de Suisse U18 de géant 2019

 Troisième slalom U18 2019

Swiss Cup
 du classement général 2020

Coupe Jeunesse
 du classement général 2017

Grand Prix Migros
4 fois vainqueur du géant

2 fois vainqueur du combiné

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

 Profil officiel sur ski-fis.com

Skieur alpin suisse
Naissance en septembre 2001
Sportif zurichois
Naissance dans le canton de Zurich

Reto Mächler


An Liparis gigantea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni C.L.Tso. An Liparis gigantea in nahilalakip ha genus nga Liparis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Liparis (Orchidaceae)

Liparis gigantea


Kendrick Lamar Duckworth (), cunoscut ca Kendrick Lamar, este un rapper Compton, California. Lamar și-a început cariera în adolescență, sub pseudonimul K-Dot, lansând un mixtape care a captat atenția locală și a dus la semnarea cu casa independentă de discuri Top Dawg Entertainment (TDE). A devenit cunoscut unui public mai larg în 2010, după apariția mixtape-ului Overly Dedicated. În anul următor, Lamar a lansat primul său abum de studio, Section.80, care a inclus single-ul său de debut, "HiiiPoWeR". Popularitatea lui pe internet devenise din ce în ce mai mare, și a dus la colaborarea cu artiști importanți ai scenei hip hop, precum The Game, Snoop Dogg, Busta Rhymes și Lil Wayne.

Versurile lui Lamar au atras atenția faimosului producător Dr. Dre, care, în anul 2012, l-a ajutat să obțină un contract cu casa de discuri Aftermath, respectiv Interscope Records. Discul de debut, intitulat good kid, m.A.A.d city, a fost lansat în același an, primind recenzii foarte bune. Albumul a fost acompaniat de single-urile "Swimming Pools (Drank)", "Bitch, Don't Kill My Vibe" și "Poetic Justice". A debutat pe numărul doi în Billboard 200, și ulterior a primit discul de platină. Precedat de single-ul premiat cu Grammy, "i", Lamar și-a lansat în 2015 cel de-al treilea album, To Pimp a Butterfly, care a intrat în topurile din mai multe țări. Albumul a fost influențat de genurile free jazz, soul și funk, și a debutat în vârful clasamentelor din Statele Unite și Marea Britanie. În 2016, Lamar a lansat untitled, unmastered., o colecție de înregistrări demonstrative nelansate ce își au originea în sesiunile de înregistrare ale lui Butterfly.

Lamar a primit numeroase distincții pe parcursul carierei sale, printre care și șapte Premii Grammy. În 2013, MTV l-a numit cel mai bun MC în lista anuală, iar în 2016 revista Time l-a inclus în lista celor mai influenți 100 de oameni din lume. Pe lângă cariera solo, Lamar este cunoscut și ca membru al supergrupului hip hop Black Hippy, alături de ceilalți artiști ai TDE: Ab-Soul, Jay Rock și Schoolboy Q.

Biografie

1987–2009: Tinerețea și începuturile carierei
Kendrick Lamar Duckworth s-a născut în data de 17 iunie 1987 în Compton, California. Părinții săi sunt din Chicago, Illinois. Prenumele i-a fost dat de către mama sa, în onoarea cântărețului Eddie Kendricks. În anul 1995, la vârsta de opt ani, Lamar și-a văzut idolii, Tupac Shakur și Dr. Dre, la filmările videoclipului pentru single-ul de succes "California Love", o întâmplare ce va deveni foarte semnificativă pentru el. În adolescență, Lamar a urmat liceul Centennial din Compton, unde a avut rezultate foarte bune.

În 2004, la vârsta de 16 ani, Lamar a lansat primul proiect propriu-zis, un mixtape intitulat Youngest Head Nigga in Charge (Hub City Threat: Minor of the Year), sub pseudonimul K-Dot. Mixtape-ul a fost lansat sub egida Konkrete Jungle Muzik și i-a adus lui Lamar popularitate pe plan local. Apariția și succesul proiectului a dus la semnarea unui contract cu Top Dawg Entertainment (TDE), o casă de discuri independentă nou fondată, din Carson, California. A început să înregistreze material nou cu casa de discuri, urmând ca doi ani mai târziu să lanseze un mixtape cu 26 de piese, intitulat Training Day. De-a lungul anilor 2006 și 2007, Lamar a colaborat cu alți rapperi în căutarea succesului, precum Jay Rock și Ya Boy și a cântăt în deschiderile concertelor veteranului hip hop The Game. Sub pseudonimul K-Dot, Lamar a apărut în piesele lui The Game, precum "The Cypha" și "Cali Niggaz".

În 2008, Lamar a apărut extensiv în videoclipul single-ului de debut comercial al rapperului Jay Rock, "All My Life (In the Ghetto)", care-l include și pe Lil Wayne, superstar american al genului hip hop. Videoclipul a fost susținut de Warner Bros. Records.

În urma susținerii sale de către Lil Wayne, Lamar și-a lansat cel de-al treilea mixtape în 2009, intitulat C4, având o tematică asemănătoare LP-ului Tha Carter III al lui Lil Wayne. La scurt timp după, Lamar a decis să renunțe la numele de scenă K-Dot, și să-și folosească numele primit la naștere. În același an a pus bazele supergrupului hip hop Black Hippy, alături de colegii de la TDE: Jay Rock, Ab-Soul și Schoolboy Q.

2010–11: Overly Dedicated și Section.80

De-a lungul lui 2010, Lamar a fost în turneu cu Tech N9ne și Jay Rock, în turul The Independent Grind. La 14 septembrie 2010 a lansat videoclipul piesei "P&P 1.5" de pe Overly Dedicated, alături de colegul din Black Hippy, Ab-Soul. La aceeași dată, Lamar a lansat mixtape-ul Overly Dedicated prin intermediul platformelor de distribuție digitale, sub egida Top Dawg Entertainment, urmând ca pe 23 septembrie să-l ofere gratuit pe internet. Proiectul a reușit să-și facă loc în Billboard-ul american, ocupând locul 72 în topul albumelor R&B/Hip-Hop.

Piesa "Ignorance Is Bliss" de pe mixtape a atras atenția producătorului hip hop Dr. Dre, care a vrut să colaboreze cu Lamar după ce a văzut videoclipul pe YouTube. Au urmat sesiuni de înregistrare alături de Snoop Dogg și Dr. Dre pentru mult-amânatul album Detox, și, speculări în privința semnării unui contract cu casa de discuri Aftermath Entertainment.

În ianuarie 2011, Lamar a afirmat că următorul său proiect este terminat în proporție de 90%. În prima parte a lui 2011, Lamar a fost inclus Top 10 Freshman Class al revistei XXL, și a apărut pe copertă alături de alți rapperi noi precum Cyhi the Prynce, Meek Mill, Mac Miller, Yelawolf sau Big K.R.I.T. Pe 11 aprilie 2011, Lamar a anunțat că următorul său proiect se va numi Section.80, urmând să lanseze single-ul "HiiiPoWeR" în ziua următoare. Piesa a fost produsă de rapperul american J. Cole, marcând prima din multele colaborări ale celor doi artiști.

Pe tema faptului dacă următorul său proiect va fi un album sau un mixtape, Lamar a răspuns: "Tratez fiecare proiect ca și cum ar fi un album. Nu va rămâne nimic pe dinafară. Nu fac niciodată astfel de lucruri. Acestea sunt piesele rămase pe dinafară pe care le puteți avea toți. O să dau tot ce pot. Mă gândesc la un album pentru 2012." În iunie 2011, Lamar a lansat "Ronald Reagan Era (His Evils)", o piesă de pe Section.80, o colaborare cu RZA, liderul Wu-Tang Clan. Pe 2 iulie 2011, Lamar a lansat Section.80, primul său album independent, către succes din punct de vedere critic. Printre artiștii cu care a colaborat la înregistrarea albumului se numără GLC, Colin Munroe, Schoolboy Q, și Ab-Soul, iar producția a fost condusă de Digi+Phonics, echipa in-house de producători a casei de discuri Top Dawg. Section.80 a vândut 5.300 exemplare digitale în prima săptămână, fără să fie mediatizat la radio sau televizor, și a primit recenzii predominant pozitive.

În august 2011, la un concert în West Los Angeles, Lamar a fost supranumit "Noul Rege al Coastei de Vest" de către Snoop Dogg, Dr. Dre și Game. Pe 24 august 2011, Lamar a lansat videoclipul la "A.D.H.D", o piesă populară de pe Section.80. Videoclipul a fost regizat de Vashtie Kola, care a avut de spus următoarele: "Inspirați de instrumentalul întunecat al "A.D.H.D" și versurile melancolice care urmăresc o generație în conflict, îl găsim pe Kendrick Lamar într-un videoclip care ilustrează tema universală a tineretului apatic. Filmat în New York City în timpul căldurii din iulie, "A.D.H.D" este al treilea videoclip de pe albumul Section.80." În octombrie 2011, Lamar a apărut într-un cypher organizat la BET Hip Hop Awards, alături de rapperii B.o.B, Tech N9ne, MGK și Big K.R.I.T. În același an, Lamar a apărut pe câteva albume cunoscute, printre care The R.E.D. Album al lui Game, All 6's and 7's de Tech N9ne, The Wonder Years al producătorului 9th Wonder, și a avut o piesă solo pe Take Care, albumul premiat cu Grammy al artistului canadian Drake.

2012–13: good kid, m.A.A.d city și controverse

Pe 15 februarie 2012, o piesă intitulată "Cartoon & Cereal" în colaborare cu rapperul american Gunplay a apărut pe internet. Lamar a dezvăluit că piesa făcea parte din debutul său major de studio și că avea planuri să filmeze un videoclip. În ciuda faptului că piesa s-a clasat pe locul al doilea în lista celor mai bune 50 de cântece ale anului 2012 a revistei Complex, aceasta nu a apărut pe albumul de debut al lui Lamar. În februarie 2012, revista Fader i-a selectat pe Kendrick Lamar și rapperul Danny Brown, pentru o apariție pe coperta ediției Spring Style a revistei. În aceeași lună, Lamar a plecat în turneul Club Paradise Tour al lui Drake, deschizând concertele alături de rapperii ASAP Rocky și 2 Chainz.

În martie 2012, MTV a anunțat că Lamar a semnat contracte cu Interscope Records și Aftermath Entertainment, marcând finalul carierei sale ca artist independent. Sub noile înțelegeri, proiectele lui Lamar, inclusiv albumul good kid, m.A.A.d city vor fi lansate în comun de către Top Dawg, Aftermath și Interscope. Tot în martie, Lamar a apărut la talk show-ul Last Call with Carson Daly, unde a vorbit despre Dr. Dre și orașul său natal, Compton. Pe 2 aprilie 2012, Lamar a lansat în premieră primul single comercial, "The Recipe", în cadrul emisiunii Big Boy's Neighborhood la postul de radio Power 106. Piesa a fost lansată pe platformele de distribuție digitală în ziua următoare. Aceasta a fost produsă de Scoop DeVille și conține strofe de la mentorul său, Dr. Dre, care a și mixat piesa.

Pe 14 mai 2012, J. Cole a vorbit despre colaborările sale cu Lamar. Într-un interviu, acesta a spus: "Am început să lucrez cu Kendrick alaltăieri. Avem probabil patru sau cinci [piese] împreună." La 21 mai, Lamar a debutat în cadrul 106 & Park interpretând piesa "B Boyz" alături de Ace Hood, Birdman și Mack Maine. O săptămână mai târziu, Lamar a lansat "War Is My Love", o piesă originală pentru jocul video Tom Clancy's Ghost Recon: Future Soldier, în cadrul căruia a apărut într-un clip promoțional.

Pe 31 iulie 2012, Top Dawg, Aftermath și Interscope au numit "Swimming Pools (Drank)" drept single-ul principal al albumului de debut al lui Lamar. Videoclipul piesei, regizat de Jerome D, a fost lansat în premieră la 106 & Park în data de 3 august 2012. Piesa a ajuns pe locul 17 în Billboard Hot 100 în a treisprezecea săptămână de urcat în top. Pe 15 august 2012, cântăreața Lady Gaga a anunțat pe Twitter că a înregistrat împreună cu Lamar o piesă intitulată "PartyNauseous" pentru albumul său de debut. Cu toate acestea, Gaga a renunțat la colaborare în ultimul moment din cauza diferențelor artistice.

Debutul major de studio al lui Lamar, good kid, m.A.A.d city, a fost lansat pe 22 octombrie 2012. Albumul s-a bucurat de un succes critic major, și a debutat pe locul doi în Statele Unite, cu vânzări de 242.100 exemplare în prima săptămână. Mai târziu în acel an, Fuse TV a inclus piesa "Backseat Freestyle" în topul celor mai bune 40 de piese ale anului 2012. În câteva luni, albumul a primit discul de aur din partea Recording Industry Association of America (RIAA). HipHopDX l-a numit pe Lamar "MC-ul anului" în cadrul premiilor de sfârșit de an. În noiembrie, J. Cole a postat poze cu el și Lamar pe internet, cel din urmă confirmând faptul că încă lucrează la un proiect împreună, dar nu pot da o dată de lansare pentru acesta.

Pe 26 ianuarie 2013, Lamar a interpretat primele single-uri ale albumului, "Swimming Pools (Drank)" și "Poetic Justice", în cadrul show-ului Saturday Night Live al NBC. Pe 22 februarie acesta a lansat videoclipul pentru "Poetic Justice", în colaborare cu rapperul canadian Drake. Pe 26 februarie a interpretat piesa la Late Show with David Letterman. La doar nouă luni de la lansare, good kid, m.A.A.d city a primit discul de platină de la RIAA, prima certificare de acest gen pentru Lamar.

În august 2013, strofa lui Lamar de pe piesa lui Big Sean, "Control", a făcut furori în industria hip hop. Lamar jura să-i "ucidă" prin versurile sale pe toți rapperii din generația lui, dând nume ca J. Cole, Big K.R.I.T., Wale, Pusha T, Meek Mill, ASAP Rocky, Drake, Big Sean, Jay Electronica, Tyler, The Creator și Mac Miller. În melodie, Lamar se autoproclamă "Regele New Yorkului", fapt ce cauzează controverse printre câțiva rapperi din New York. Rapperi americani ca Meek Mill, Lupe Fiasco, Cassidy, Joe Budden, B.o.B, au dat un răspuns sau un diss track într-o săptămână. În zilele următoare de la lansarea piesei, contul de Twitter al lui Lamar a avut o creștere de urmăritori de 510%.

Pe 6 septembrie 2013, rapperul și producătorul american Kanye West a anunțat că va organiza primul său turneu în cinci ani pentru a-și promova cel de-al șaselea album, Yeezus (2013), fiind acompaniat de Kendrick Lamar. Turul Yeezus a început în octombrie. Tot în octombrie a fost dezvăluit faptul că Lamar va apărea pe al optulea album de studio al lui Eminem, The Marshall Mathers LP 2. Pe 15 octombrie 2013, Lamar a câștigat cinci premii în cadrul BET Hip Hop Awards, incluzând premiile Albumul anului și Textierul anului (pe care l-a câștigat și cu un an în urmă). La ceremonia de premiere, Lamar a interpretat "Money Trees" și a fost inclus într-un cypher alături de colegii săi de la Top Dawg: Jay Rock, Schoolboy Q, Isaiah Rashad și Ab-Soul. Într-un interviu cu XXL, din octombrie 2013, Lamar a spus că va începe să lucreze la următorul său album după finalizarea turneului Yeezus.

În noiembrie 2013, a fost numit "Rapperul anului" de către GQ, și a apărut pe coperta ediției "Men of the Year" a revistei. În cadrul interviului, acesta a menționat că va începe să înregistreze pentru al doilea album în ianuarie 2014.

Lamar a primit un total de șapte nominalizări la ediția cu numărul 56 a Premiilor Grammy (2014), printre care se numără și Cel mai bun artist nou, Cel mai bun album al anului și Cea mai bună piesă rap, dar nu a câștigat în nicio categorie. Multe publicații au spus că Academia l-a ignorat pe Lamar, inclusiv rapperul Macklemore, care a câștigat "Cel mai bun album rap", categorie în care a fost nominalizat și Lamar. La ceremonie, Lamar a interpretat "M.A.A.D City" și un remix al piesei "Radioactive", împreună cu trupa americană de rock Imagine Dragons. Remixul a fost interpretat din nou pe 1 februarie 2014 în cadrul emisiunii Saturday Night Live, marcând a doua apariție la show pentru Lamar.

2014–prezent: To Pimp a Butterfly și untitled unmastered.
Într-un interviu cu publicația Billboard din februarie 2014, Lamar a declarat că plănuiește să lanseze un album nou în septembrie. În cadrul aceluiași interviu, care i-a inclus și pe Schoolboy Q, Anthony "Top Dawg" Tiffith și Dave Free, a fost anunțată posibilitatea unei lansări în 2014 din partea colectivului Black Hippy. Pe 31 iulie 2014 a fost anunțat faptul că Lamar va lansa în premieră scurtmetrajul m.A.A.d la festivalul NEXT Fest al Sundance pe 9 august în Los Angeles. Filmul este inspirat de albumul good kid, m.A.A.d city, și a fost regizat de Kahlil Joseph, care a lucrat cu Lamar în Turneul Yeezus.

Pe 23 septembrie 2014, Lamar a lansat "i", primul single de pe al treilea album. Pe 15 noiembrie 2014, Lamar a apărut din nou pe scena Saturday Night Live ca oaspete muzical, unde a interpretat "i" și "Pay for It", alături de Jay Rock. Prin aspect, având lentile de contact negre și împletituri, Lamar a adus un omagiu rapperului din New York, Method Man, al cărui album Tical aniversa 20 de ani de la lansare în acea zi. În decembrie 2014 a fost anunțat un parteneriat dintre Lamar și brandul sport Reebok. Pe 17 decembrie 2014, Lamar a debutat o piesă fără titlu într-un episod al The Colbert Report.

La începutul lui 2015, Lamar a câștigat Cea mai bună interpretare rap și Cea mai bună piesă rap pentru "i", la ediția cu numărul 57 a Premiilor Grammy. Pe 9 februarie 2015 a lansat cel de-al doilea single de pe noul album, intitulat "The Blacker the Berry". Planificat pentru lansare pe 23 martie 2015, noul său album, To Pimp a Butterfly, a fost lansat mai devreme cu o săptămână. Albumul a debutat pe primul loc în topul Billboard 200, cu vânzări de 324.000 exemplare în prima săptămână, stabilind și recordul pentru cel mai difuzat cântec al platformei Spotify în prima zi de la lansare (9,6 milioane de ori). Ulterior, Lamar a apărut pe coperta Rolling Stone, editorul Josh Eells scriind că este "incontestabil cel mai talentat rapper al generației sale."

Pe 17 mai 2015, Lamar a interpretat alături de Taylor Swift în remixul oficial al piesei "Bad Blood", apărând și în videoclip. Single-ul a ajuns în vârful Billboard Hot 100. To Pimp a Butterfly a mai produs trei single-uri acompaniate de videoclipuri, "King Kunta", "Alright" și "These Walls". Videoclipul pentru "Alright" a primit patru nominalizări la MTV Video Music Awards 2015, printre care Cel mai bun videoclip al anului și Cel mai bun videoclip masculin. Au avut videoclip și piesele "For Free? (Interlude)", repsectiv "u" împreună cu "For Sale (Interlude)" ca parte a scurtmetrajului "God Is Gangsta". În octombrie 2015, Lamar a anunțat turneul Kunta's Groove Sessions, cu opt concerte în opt orașe. La începutul lui 2016, Kanye West a lansat piesa "No More Parties in L.A." pe contul său oficial de SoundCloud, o colaborare cu Lamar, produsă de West și Madlib. Lamar a interpretat o piesă nouă, "Untitled 2", în cadrul The Tonight Show Starring Jimmy Fallon, în ianuarie.

Lamar a câștigat cinci premii Grammy la ediția cu numărul 58, inclusiv Cel mai bun album rap pentru To Pimp a Butterfly. Printre nominalizări s-au numărat și Cel mai bun album al anului și Cea mai bună piesă a anului. La ceremonie, Lamar a interpretat o variațiune a pieselor "The Blacker the Berry" și "Alright". A fost considerat momentul serii de către Rolling Stone și Billboard, publicația din urmă scriind: "A fost cu ușurință una din cele mai bune interpretări live la TV din istorie".

Pe 4 martie 2016, Lamar a lansat un album-compilație intitulat untitled unmastered., conținând opt piese fără titlu, datate. Lamar a confirmat ulterior că piesele sunt demo-uri nefinalizate rezultate din înregistrările albumului To Pimp a Butterfly. Albumul a debutat pe primul loc în Billboard 200.

Artă

Influențe
Lamar a declarat că Tupac Shakur, The Notorious B.I.G., Jay Z, Nas și Eminem sunt cei cinci rapperi favoriți ai săi. Tupac Shakur este cea mai mare influență a sa, nu doar în ceea ce privește muzica, ci și viața de zi cu zi. Într-un interviu cu Rolling Stone din 2011, Lamar i-a menționat pe Mos Def și Snoop Dogg ca rapperi pe care i-a ascultat și din care s-a inspirat în primii ani. Acesta îl menționează și pe rapperul DMX ca una din influențe: "[DMX] m-a făcut [să încep] cu muzica", explica Lamar într-un interviu la postul de radio Power 99 din Philadelphia. "Primul lui album [It's Dark and Hell Is Hot] e un clasic, [a avut o influență asupra mea]."

Într-un interviu din septembrie 2012, Lamar a spus că Eminem "mi-a influențat stilul", și l-a acreditat pentru agresiunea sa, în piese precum "Backseat Freestyle". Lamar a menționat munca lui Lil Wayne în Hot Boyz o influență pentru stilul său, și i-a lăudat longevitatea. A spus că a crescut ascultând muzica lui Rakim, Dr. Dre și Tha Dogg Pound. În ianuarie 2013, când i-a fost cerut să numească trei rapperi care i-au influențat stilul, Lamar a spus: "E probabil mai mult o influență a coastei de vest. Puțin de Kurupt, Pac, cu niște conținut al lui Cube." Într-un interviu cu GQ din noiembrie 2013, la întrebarea "cei patru MC care l-au făcut pe Kendrick Lamar?", acesta a răspuns: Tupac Shakur, Dr. Dre, Snoop Dogg și Mobb Deep, mai exact Prodigy. Lamar a spus că a fost influențat de trompetistul jazz Miles Davis și formația Parliament-Funkadelic în timpul înregistrărilor albumului To Pimp a Butterfly.

Stil muzical
În privința genului său muzical, Lamar a spus: "Nu prea îmi poți categorisi muzica, e muzică umană." Proiectele lui Lamar sunt în general albume conceptuale. Criticii găsesc good kid, m.A.A.d city influențat în mare de hip hop-ul coastei de vest și gangsta rap-ul anilor 90. Al treilea album de studio, To Pimp a Butterfly, încorporează elemente de funk, free jazz, soul și poezie rostită.

Aprecieri
Lamar a câștigat șapte Premii Grammy. A primit un total de șapte nominalizări la ediția cu numărul 56 din 2014, inclusiv Cel mai bun album al anului pentru good kid, m.A.A.d city. La ediția cu numărul 57 din 2015, single-ul "i" i-a adus primele două premii: Cea mai bună piesă rap și Cea mai bună interpretare rap. Lamar a primit a doua nominalizare la categoria albumul anului la ediția a cincizeci și opta a Premiilor Grammy, pentru To Pimp a Butterfly, fiind cel mai nominalizat artist al ceremoniei, cu 11 categorii. Cu această performanță, l-a detronat pe Eminem, devenind rapperul cu cele mai multe nominalizări într-o ediție, situându-se după Michael Jackson, care deține recordul de 12 nominalizări pe ediție încă din 1984. Lamar a fost și cel mai premiat artist la ceremonie, câștigând cinci premii, inclusiv Cel mai bun album rap. În anul 2016, rapperul a apărut pentru prima dată pe lista celor mai influenți 100 de oameni a revistei Time.

Lamar a primit două onoruri civice. Pe 11 mai 2015 a primit premiul Generational Icon Award din partea Senatului statului California. Lamar s-a adresat senatului: "Fiind din orașul Compton și cunoscând parcurile și cartierele în care m-am jucat, întotdeauna m-am gândit cât de bine ar fi să pot da înapoi comunității prin muzica pe care o fac." Pe 13 februarie 2016, primarul orașului Compton, California, Aja Brown, i-a acordat lui Lamar cheia orașului, pentru "reprezentarea evoluției Comptonului, întruchipând Noua Viziune pentru Compton."

Debutul său major de studio, good kid, m.A.A.d city, a fost numit unul din cele mai bune 100 albume de debut din toate timpurile de către Rolling Stone. To Pimp a Butterfly a fost clasat de multe publicații ca fiind cel mai bun album al anului 2015. Criticii revistei Billboard spun: "Cu douăzeci de ani în urmă, un album conscious rap nu ar fi penetrat mainstream-ul în felul în care Kendrick Lamar a făcut-o cu To Pimp a Butterfly. Sincronizarea sa este impecabilă. În mijlocul cazurilor de brutalitate a poliției și tensiune rasială din America, el scuipă versuri crude și agresive," iar editorii Pitchfork Media notează: "I-a forțat pe critici să se gândească profund la muzică. E un album compus de cel mai bun rapper al generației sale." Producătorul Tony Visconti a spus că albumul Blackstar (2016) al lui David Bowie a fost influențat de munca lui Lamar, "ascultam mult Kendrick Lamar [...] ne plăcea faptul că Kendrick a fost deschis la minte și nu a făcut un simplu album hip-hop. S-a dedicat întru-totul, și exact asta am vrut să facem și noi."

Viața personală
În aprilie 2015 s-a logodit cu prietena sa din adolescență Whitney Alford. Unul din verii săi este Nick Young, care joacă în prezent pentru Los Angeles Lakers. Lamar este creștin, iar incipitul albumului good kid, m.A.A.d city include o variațiune a rugăciunii păcătosului.

Discografie
 Albume de studio
 Section.80 (2011)
 good kid, m.A.A.d city (2012)
 To Pimp a Butterfly (2015)
 DAMN. (2017)
 Mr. Morale & The Big Steppers (2022)

 Compilații
 untitled unmastered. (2016)

Referințe

Legături externe

 Site oficial
 Discografia lui Kendrick Lamar pe Discogs
 Kendrick Lamar pe Twitter
 Kendrick Lamar pe Instagram

Nașteri în 1987
Nașteri pe 17 iunie
Cântăreți americani
Câștigătorii premiilor Grammy
Rapperi americani
Americani în viață

Kendrick Lamar


Ion (Nicu) Crețu (n. 17 iulie 1947, Măceșu de Sus, Dolj – d. 13 ianuarie 2017, Craiova) a fost un reputat dirijor, compozitor, aranjor și violonist virtuoz român, dirijor al Ansamblului Folcloric "Maria Tănase".

Biografie
Născut pe 17 iulie 1947, la Măceșu de Sus, maestrul Nicu Crețu a condus orchestra Ansamblului Folcloric "Maria Tănase" încă din primul an de la înființare (1992), fiind unul dintre oamenii care au pus bazele ansamblului. In perioada 2003–2009, a fost directorul Ansamblului Folcloric "Maria Tănase".

A urmat facultatea la Timișoara, unde a făcut parte din Ansamblul Studențesc "Doina Timișului" și din Ansamblul Folcloric "Timișul".

Moartea
Maestrul Nicu Crețu, dirijorul Ansamblului "Maria Tănase", s-a stins din viață, la 69 de ani. A fost înmormântat la cimitirul Hanul Doctorului, din Craiova.

Nașteri în 1947
Nașteri pe 17 iulie
Decese în 2017
Decese pe 13 ianuarie
Interpreți de muzică populară românească
Violoniști români
Dirijori români

Nicu Crețu


Das Schloss Großpoppen war ein Schloss in Großpoppen in Niederösterreich und liegt heute am Gelände des Truppenübungsplatz Allentsteig.

Das Schloss wurde ab 1938, als die Aussiedlung von Großpoppen für die Anlage des Truppenübungsplatzes Döllersheim (heute Truppenübungsplatz Allentsteig) erfolgte, dem Verfall preisgegeben. Heute stehen von dem Schloss nur noch die Grundmauern.

Das Schloss Großpoppen ist in der Österreichischen Kunsttopographie beschrieben.

Geschichte
Schloss Großpoppen entwickelte sich aus einem Rittersitz, der bereits im 12. Jahrhundert bestand. Nach zahlreichen Besitzerwechseln erwarb Joachim Freiherr von Windhag 1656 das Gut und ließ den 1620 abgebrannten, oberen Stock und das Dach neu aufbauen. Außerdem wurde ein neuer Turm mit Glocke und Uhr errichtet. Nachdem seine Tochter als sein einziges Kind ins Kloster gegangen war, wurde das Gut 1675 in die Windhagsche Stipendiatsstiftung umgewandelt. 1876 wurde das Schloss an einen Privatmann verkauft.

Ab 1960 wurden Schloss und Kirche bei Schießübungen des Österreichischen Bundesheeres gezielt unter Beschuss genommen und zerstört.

Beschreibung
Laut Georg Matthäus Vischer aus dem Jahr 1672 und der Topographia Windhagiana aus dem Jahr 1673 war Schloss Großpoppen ein dreigeschossiges Bauwerk mit einem fünfgeschossigen Turm über dem Einfahrtstor an der Nordseite.

Die österreichische Kunsttopographie aus dem Jahr 1911 beschreibt Schloss Großpoppen als einfachen zweistöckigen Bau, der einen viereckigen Hof umschloss und einen vorgelegten und verkürzten Torturm mit Giebeldach hatte.

An das Schloss war die Pfarrkirche von Großpoppen angebaut.

Literatur
 k.k. Zentral-Kommission für Kunst- und historische Denkmale (Hrsg.): Österreichische Kunsttopographie. Band VIII: Die Denkmale des politischen Bezirkes Zwettl in Niederösterreich (ohne Stift Zwettl). 1. Teil: Gerichtsbezirk Allentsteig. in Kommission bei Anton Schroll & Co, Wien 1911, .
 Johannes Müllner: Die entweihte Heimat. 2. Auflage. Verein Information Waldviertel, Allentsteig 1998, ISBN 3-9500294-0-0.
 Silvia Petrin, Willibald Rosner (Hrsg.): Der Truppenübungsplatz Allentsteig – Region, Entstehung, Nutzung und Auswirkungen. Selbstverlag des NÖ Instituts für Landeskunde, Wien 1991, ISBN 3-85006-046-2. (Studien und Forschungen aus dem niederösterreichischen Institut für Landeskunde, Band 17)

Einzelnachweise

Grosspoppen
Abgegangenes Bauwerk in Niederösterreich
Truppenübungsplatz Allentsteig
Bauwerk in Allentsteig
Grosspoppen

Schloss Großpoppen


USS Rendova (CVE-114) was a  of the United States Navy.

She was originally assigned the name Mosser Bay she was laid down by Todd-Pacific Shipyards, Inc., Tacoma, Washington, 15 June 1944; launched 29 December 1944; sponsored by Mrs. Anna-Marie H. Kurtz; and commissioned 22 October 1945, Capt. R. W. Ruble in command. She was completed at Willamette Iron and Steel Works.

Operational history
Rendova, named after the landings on Rendova, completed shakedown in early January 1946, and reported for duty with the 1st Fleet in February. During March, she conducted exercises off the west coast, but in April, her complement was reduced to a maintenance crew. Immobilized at San Diego for a year, she remained on the active list as the administrative headquarters for Carrier Division 15 (CarDiv 15). In the spring of 1947, she returned to full active duty and for the next year conducted training exercises off the west coast and in the Hawaiian Islands.

On 1 April 1948, she departed San Francisco en route to Turkey with a cargo of AT-6 training planes for that country's air force. Steaming via the Panama Canal, she arrived at Yesilkoy 28 April, off loaded her cargo, and continued her voyage 4 May. She moved south to Suez, thence crossed the Indian and Pacific Oceans. With numerous good will visits en route, she returned to San Diego 1 July, only to depart again on another mission, this time to Tsingtao, on the 28th. At Tsingtao 23 – 27 August, she was back in San Diego, her homeport, in late September and through the fall trained on the west coast. With the new year, 1949, she again sailed west; operated between Tsingtao and Okinawa until mid-April; then returned to her homeport and resumed 1st Fleet training operations. In October, she arrived at Bremerton, where, after overhaul, she was decommissioned, 27 January 1950, and berthed with the Pacific Reserve Fleet.

Rendova and crew were present for two nuclear tests during Operation Ivy. The official names of the test were Ivy Mike and Ivy King. Crew were subjected to minimal exposure, officially rated to be .02 rem gamma total. The blasts were held near Eluklab Island. Rendova was present for both atmospheric and ground testing. These tests were the first ever successful detonations of hydrogen bombs.

Korean war
Six months later the North Korean Army crossed the 38th Parallel and Rendova was ordered activated. Recommissioned 3 January 1951, she reported for duty in April and on 3 July steamed west. She arrived at Yokosuka 2 August; underwent further training off Okinawa; then on 20 September, arrived at Kobe to relieve  as part of CTG 95.1.

On the 22nd, she completed embarking personnel, planes (F4Us), and equipment of Marine Fighter Squadron (VMF) 212. On the 23rd, she conducted carrier qualifications for the squadron. On the 24th, she loaded ammunition and supplies at Sasebo and on the 25th, she got underway for operating area "Nan" in the Yellow Sea. There she relieved  assuming CTE 95.11, and on the 26th, launched her first close air support sortie. During the next months, she cruised off the west coast of Korea, alternating with  as CTE 95.11. VMF-212 recorded 1,743 sorties in support of ROK, U.S. Marine, and EUSAK ground forces; enforcing the U.N. blockade; rendering SAR assistance; and flying armed and photo reconnaissance missions. On 17 November, the ship and the squadron established a new sortie record for CVEs – 64.

Rendova completed her last support operation 6 December. By the 22nd, she was back at San Diego and with the new year, 1952, she resumed west coast training operations with the 1st Fleet. In September, she sailed west again and for two months participated in Operation "Ivy" – an atomic test series in the Marshalls, then she returned to California.

In commission, in reserve in 1953, she continued her training activities off the west coast, and in 1954 returned to the active fleet and another WestPac deployment, this time as a hunter-killer carrier. Back in California by mid-June, she conducted exercises out of Long Beach until October, then shifted to Mare Island for preinactivation overhaul. She reported to the Pacific Reserve Fleet, San Francisco Group, 2 February 1955 and was decommissioned 30 June. Reclassified AKV-14 in 1959, she remained in the Reserve Fleet until struck from the Navy list 1 April 1971.

Awards

References

Commencement Bay-class escort carriers
1944 ships
Cold War aircraft carriers of the United States
Korean War escort carriers of the United States
Korean War aircraft carriers of the United States

USS Rendova


විශේෂඥ වෛද්‍ය අසෝක කමලදාස (ඉංග්‍රීසි: Asoka Kamaladasa) යනු චර්ම රෝග වෛද්‍ය විශේෂඥයකි.

ජීවන සටහන්

අසෝක කමලදාස  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි.

ආශ්‍රිත

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු ව්‍යෛද්‍යවරුන්

 ආදි නාලන්දයීය ව්‍යෛද්‍යවරුන්ගේ සංගමය

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ

අසෝක කමලදාස


Hegemony or Survival: America's Quest for Global Dominance is a book about the United States and its foreign policy written by American political activist and linguist Noam Chomsky. It was first published in the United States in November 2003 by Metropolitan Books and then in the United Kingdom by Penguin Books.

Chomsky's main argument in Hegemony or Survival is that the socio-economic elite who control the United States have pursued an "Imperial Grand Strategy" since the end of World War II to maintain global hegemony through military, political, and economic means. He argues that in doing so they have repeatedly shown a total disregard for democracy and human rights, in stark contrast to the US government's professed support for those values. He further argues that this continual pursuit of global hegemony threatens the existence of humanity itself because of the increasing proliferation of weapons of mass destruction.

Drawing historical examples from 1945 through to 2003, Chomsky looks at the US government's support for regimes responsible for mass human rights abuses—including ethnic cleansing and genocide—namely El Salvador, Colombia, Turkey, Israel, Egypt, South Africa, and Indonesia. He also discusses US support for militant dissident groups widely considered "terrorists", particularly in Nicaragua and Cuba, as well as direct military interventions, such as the Vietnam War, NATO bombing of Yugoslavia, Afghan War and Iraq War, to further its power and grasp of resources. He argues that US foreign policy—whether controlled by Republican or Democratic administrations—pursues the same agenda of gaining access to lucrative resources and maintaining US world dominance.

Mainstream press reviews in the US were mixed and were largely negative in the UK, although a review in Asia was more positive. In a speech before the UN General Assembly in September 2006, Venezuelan President Hugo Chávez openly praised the work. Sales of the book surged after the recommendation, its rank on Amazon.com rising to No. 1 in paperback and No. 6 in hardcover in only a few days.

Background

Noam Chomsky (1928–) was born in Philadelphia, Pennsylvania, to Jewish immigrants from Eastern Europe. Becoming academically involved in the field of linguistics, Chomsky gained a PhD and secured a teaching job at the Massachusetts Institute of Technology. In the field of linguistics, he is credited as the creator or co-creator of the Chomsky hierarchy and the universal grammar theory, achieving international recognition for his work.

Politically, Chomsky had held radical leftist views since childhood, identifying himself with anarcho-syndicalism and libertarian socialism. A staunch critic of U.S. foreign policy, he arose to public attention for these views in 1967, when The New York Times published his article, "The Responsibility of Intellectuals", a criticism of the Vietnam War.
His media criticism has included Manufacturing Consent: The Political Economy of the Mass Media (1988), co-written with Edward S. Herman, an analysis articulating the propaganda model theory for examining the media.

Chomsky is the author of over 100 books, and has been described as a prominent cultural figure. According to the Arts and Humanities Citation Index in 1992, Chomsky was cited as a source more often than any other living scholar from 1980 to 1992, and was the eighth most cited source overall.

The book was published as the first in The American Empire Series, edited for Metropolitan Books by Steve Fraser and Tom Engelhardt. The series had been devised as a vehicle for works of anti-imperialism that were critical of U.S. foreign policy. Engelhardt informed an interviewer that the series reflected their "counterinterventionary impulse" and represented an attempt to reclaim "the word" from the political right in the U.S. They agreed to publish with Metropolitan because it was co-run by Engelhardt and Sara Bershtel. In conjunction with the publication of the book, Chomsky answered a series of public questions on the website of The Washington Post.

Synopsis
Chomsky's first chapter, "Priorities and Prospects", provides an introduction to U.S. global dominance at the start of 2003. He looks at the role of propaganda – employed by government and mass media – in shaping public opinion in both the U.S. and United Kingdom, arguing that it allows a wealthy elite to thrive at the expense of the majority. As evidence for the manner in which the media shapes public opinion on foreign policy, he discusses the role of the U.S. government in protecting its economic interests in Nicaragua, first by supporting the military junta of General Somoza and then by supporting the Contra militias, in both instances leading to mass human rights abuses which were ignored by the mainstream U.S. media.

Chapter two, "Imperial Grand Strategy", looks at the U.S. government's belief that it should take part in "preventative war" against states who threaten its global hegemony, despite the illegality of these actions under international law. Chomsky argues that the targets of U.S. preventative war must be weak, yet important and easy to depict as a threat to the U.S. populace. Using the 2003 invasion of Iraq as an example, he discusses how the U.S. government and media portrayed the Iraqi government of Saddam Hussein as a threat to the U.S. and other Middle Eastern states, something which Chomsky argues it was not.

Chapter three, "The New Era of Enlightenment", explores further examples of U.S. interventionism in world affairs. Criticising the standard U.S. government claim that such interventionism is for humanitarian purposes, Chomsky maintains that it is an attempt to further the power of U.S. capitalism, with little interest in the welfare of the people involved. Using the 1999 NATO intervention in Kosovo as an example, he argues that western forces intervened not to protect Albanian Kosovans from Serbian aggression (as they claimed), but to humiliate and weaken Serbian President Slobodan Milošević, who had remained resistant to western demands for years. He asserts that western criticism of foreign human rights abuses is politically motivated, highlighting that while the U.S. were intervening in Kosovo, they were simultaneously supporting the governments of Turkey, Colombia and Indonesia, all of whom were involved in widespread human rights abuses and ethnic cleansing (see Kurdish–Turkish conflict (1978–present), Plan Colombia, 1999 East Timorese crisis, respectively).

In the fourth chapter, "Dangerous Times", Chomsky focuses primarily on U.S. interventionism throughout Latin America, which the government has defended through its Monroe Doctrine. He discusses the U.S. campaign to topple the socialist government of Fidel Castro in Cuba, highlighting both its economic embargo of the island and its financial backing for militant groups that attack Cuban targets, including the perpetrators of the Bay of Pigs invasion and the bombing of Cubana Flight 455. He furthermore discusses the U.S. government's role in training Latin American right wing paramilitary squads, who have perpetrated widespread human rights abuses across the region.

Chapter five, "The Iraq Connection", looks at the background to the 2003 Iraq War, beginning with an analysis of the activities of the Reagan administration in the 1980s, who focused their military efforts in Central America and the Middle East. Chomsky argues that Reagan's administration utilized fear and nationalist rhetoric to distract the public from the poor economic situation that the U.S. was facing, finding scapegoats in the form of the leftist governments of Libya, Grenada and Nicaragua, as well as the international drug trade. He examines the long relationship that the U.S. had with the Hussein's Iraqi government, noting that they actively supported Hussein throughout the Iran–Iraq War, Al-Anfal Campaign and the Halabja poison gas attack, only turning against their former ally after his Invasion of Kuwait in 1990. Proceeding to critique the idea that the Bush II administration was genuinely concerned about threats to U.S. security, he criticises their attempts to undermine international efforts to prevent the militarization of space, the abolition of biological warfare, and the fight against global pollution, as well as the fact that they ignored all warnings that the Iraq invasion would cause a worldwide anti-American backlash. Exploring the dismissive attitude that the U.S. took towards European governments who opposed the war, namely France and Germany, he critiques the idea that the U.S. wanted to install a democratic government in Iraq, arguing that they wanted to install a puppet regime that would be obedient to U.S. corporate interests.

In the sixth chapter, "Dilemmas of Dominance", Chomsky explores the relationship that the U.S. has had with Eastern Europe since the collapse of the Soviet Union and with East Asia since the Second World War. In the former, Chomsky argues, the U.S. has allied itself with the capitalist reformers who have advocated privatization and neoliberalism at the expense of the welfare state, leading to increased poverty and demographic decline across the region. In the latter, he has explored the role that the U.S. has played – through the likes of the San Francisco Peace Treaty of 1951 – in supporting capitalist development, but trying to ensure its own economic hegemony at the same time.

Chapter seven, "Cauldron of Animosities", opens with a discussion of U.S. support for the increasing militarization of Israel and its illegal development of nuclear weapons, something Chomsky believes threatens peace in the Middle East by encouraging nations like Iran and Iraq to do the same. He explores the longstanding western exploitation of the Middle East for its oil resources, first by the British Empire and subsequently by the U.S. post-World War II, and then looks at the U.S.' role in the Israeli–Palestinian conflict, continually supporting Israel both militarily and politically, furthering human right abuses against the Palestinian people and repeatedly sabotaging the peace process.

The eighth chapter, "Terrorism and Justice: Some Useful Truisms", looks at what Chomsky calls "a few simple truths" regarding the criteria that is accepted for a conflict to be internationally recognized as a "just war". He argues that these truisms are continually ignored when it comes to the actions of the U.S. and her allies. Exploring the concepts of "terror" and "terrorism", he argues that the U.S. only use the term to refer to the actions of their enemies, and never to their own actions, no matter how similar they may be. As an example of such double standards, he highlights the public outcry at the killing of Leon Klinghoffer, a disabled American murdered by Palestinian militants in 1985, contrasting it with the complete U.S. ignorance of the Israeli military's killing of a disabled Palestinian, Kemal Zughayer, in 2002. Focusing in on the Afghan War – widely described as a "just war" in the U.S. press – he criticizes such a description, arguing that the conflict was opposed by the majority of the world's population, including the Afghan people.

In the final chapter, "A Passing Nightmare", Chomsky turns his attention to weapons of mass destruction. He argues that rather than helping to eradicate nuclear, chemical and biological weaponry, the U.S. has continually increased its number of nuclear warheads, thereby encouraging other nations to do the same, putting the world in jeopardy of nuclear holocaust. Discussing the role of the U.S. in creating ballistic missile defense systems and encouraging the militarization of outer space, he notes that the U.S. government have continually undermined international treaties to decrease the number of weapons of mass destruction, because the American socio-economic elite believe that "hegemony is more important than survival." However, he argues that there is still hope for humanity if the citizens of the world – the "Second Superpower" – continue to criticize and oppose the actions of the U.S. government.

Main arguments

U.S. Imperial Grand Strategy

Chomsky's primary argument in Hegemony or Survival is that the United States government has pursued an "Imperial Grand Strategy" in order to maintain its status as the world's foremost superpower since at least the end of the Second World War. Adopting the term "Imperial Grand Strategy" from international affairs specialist John Ikenberry of Princeton University, he quotes Ikenberry on the nature of this doctrine and the manner in which it considers the "rule of force" to be more important than the "rule of law", thereby ignoring international law.
Quoting liberal statesman Dean Acheson, Chomsky asserts that the purpose of this strategy is to prevent any challenge to the "power, position, and prestige of the United States".

Noting that economic decision making in the United States is highly centralized among a select socio-economic elite who control big business, he argues that this elite play a dominant role in this Imperial Grand Strategy because they consistently maintain a strong influence over successive U.S. governments. As a result, he argues that U.S. foreign policy has focused on gaining and maintaining unrestricted access to markets, energy supplies, and strategic resources across the world. Chomsky goes on to categorize the specific purposes of the doctrine as:

containing other centers of global power within the "overall framework of order" managed by the United States; maintaining control of the world's energy supplies; barring unacceptable forms of independent nationalism; and overcoming "crisis of democracy" within domestic enemy territory.

Chomsky argues that as a part of this strategy, the U.S. has regularly engaged in "preventative war", which he highlights is illegal under international law and could be categorised as a war crime. Preventative war refers to conflict waged to prevent a nation ever reaching the stage where it could become a potential threat, and according to Chomsky, under the regimes of Ronald Reagan, George H.W. Bush and his son George W. Bush it has actively involved attacking "an imagined or invented threat" such as Grenada and Iraq. He differentiates this "preventative war" from "preemptive war", which he argues can be justifiable under international law in cases of self-defence.
Examining examples of preventative war waged by the United States, he notes that all of the nations that have been attacked have shared the same three characteristics: 1) they are "virtually defenseless", 2) they are "important enough to be worth the trouble" and 3) there has been a way to portray them as "the ultimate evil and an imminent threat to our survival."

The Bush administration and the invasion of Iraq
Chomsky argues that the Republican neoconservative administration of President George W. Bush, elected to the presidency in 2001, differed from earlier administrations in one key respect: it was open about adhering to the Imperial Grand Strategy, outright declaring that it would be willing to use force to ensure U.S. global hegemony despite international condemnation. Chomsky sees this as being in contrast to previous administrations, who had never explicitly informed the public that they adhered to such a doctrine. Instead, earlier administrations had discussed their intentions within elite circles which were known only to specialists or readers of dissident literature. Thus, where once only the socio-economic elite and their left-wing critics knew of the Imperial Grand Strategy, now the entire American populace are potentially aware of it. He considers this a "significant difference."

In Chomsky's view, the invasion of Iraq by a U.S. and U.K. coalition must be seen in the wider context of the U.S. government's Imperial Grand Strategy. He claims that the Iraq invasion fits the three criteria that he has highlighted for being classified as a U.S. target for preventative war. Considering the country "virtually defenseless" against the superior might of the western armed forces, he also notes that securing control of the country would be an important move for the U.S. socio-economic elite, gaining unlimited access to the country's lucrative oil resources and asserting their own military might to intimidate other nations into compliance. He also argued that government and media propaganda also set out to forge an erroneous link between Iraq President Saddam Hussein and Al-Qaeda, playing on the American people's horror of the 9/11 attacks. Furthermore, he stated that they also wrongly claimed that the Iraqi government was developing weapons of mass destruction to be used against the U.S. or its allies. Chomsky remarks that the 2003 invasion of Iraq is particularly significant because it signals the "new norm" in international relations, and that in future the U.S. might be willing to wage a preventative war against "Iran, Syria, the Andean region, and a number of others."

Reviews

Academic reviews

Writing in the International Affairs journal, Michael T. Boyle of the Australian National University reviewed Hegemony or Survival alongside Immanuel Wallerstein's The Decline of American Power: The U.S. in a Chaotic World (2003), considering both to be "well-considered if imperfect arguments" that the Bush administration's foreign policy was in keeping with a long history of U.S. interference in global affairs. Praising its "prescient" appearance and its analysis of the historical evidence, Boyle did present some criticism of the book. In stressing the Bush administration's continuity with earlier presidencies, Boyle argued that Chomsky had neglected to highlight the differences between the Bush administration and its predecessors, in particular its willingness to break relationships with long-standing allies. Furthermore, Boyle opined that Chomsky had failed to offer a "compelling explanation" for why the U.S. government was willing to declare war on Iraq in 2003, a conflict that was far costlier and riskier than the 1980s military adventures in Nicaragua and Grenada.

Journalism lecturer David Blackall of the University of Wollongong reviewed Chomsky's book for the Asia Pacific Media Educator. He noted that it would polarize readers between those whose anti-imperialist beliefs would be reinforced and those who would denounce Chomsky's ideas as conspiracy theories. He thought the book was important in reminding readers that the War on Terror was keeping the US public in fear and was ensuring an ongoing international market for weaponry. However, he thought that there were "recurring attribution problems" in Chomsky's text, for instance by referring to the international press as if it were a homogeneous entity with a single point of view. Ultimately, he thought that the book had something to teach educators of journalism: that "[w]hen there is a desire of the power elite to move on an issue, and the population is generally opposed, then the issue is removed from the political arena and from the news media priorities – distraction being a primary method."

Eliza Mathews of the University of Queensland published a review of the book in the Journal of Australian Studies. She considered it similar to other books criticizing Bush's administration, such as those of Michael Moore, John Dean, and Bob Woodward, but thought it novel in acknowledging prior policy. She thought some of his research to be "inadequate" in supporting his arguments, relying too heavily on newspaper reports and not verifying secondary sources. In other instances, she thought it unsatisfactory that Chomsky used his own work as a reference. She thought that despite being aimed at a wide audience, the text was not "light reading", and expressed dislike at Chomsky's "sarcastic tone".

Press reviews

Views in the U.S. press were mixed. In a review for The New York Times, former U.S. ambassador to the United Nations, Harvard scholar, and Pulitzer Prize winner Samantha Power described the book as a "raging and often meandering assault" on U.S. foreign policy. Believing that Chomsky divides the world into two camps, the oppressor and the oppressed, she asserts that in Hegemony or Survival he portrays the U.S. as "the prime oppressor, [who] can do no right", meanwhile overlooking the crimes of the oppressed. Arguing that he completely ignores the concept that the U.S. might undertake any foreign interventions with good intentions, she asserts that his book is not easy to read, and that his "glib and caustic tone" are distracting. Furthermore, she highlights problems with his use of end notes, particularly when some of these notes simply reference his earlier publications. Although disagreeing with his arguments, she believed that reading his book was "sobering and instructive", having value in illustrating how many non-Americans viewed the U.S. and highlighting many of the "structural defects" in U.S. foreign policy. Furthermore, recognizing that Chomsky's "critiques have come to influence and reflect mainstream opinion elsewhere in the world," she concedes that Chomksy's analysis has a coherence that, for many, resolves much of the post-9/11 confusion and disillusionment stemming from the Bush administration's standard response to the question, "Why do they hate us?".

Carol Armbrust discussed Chomsky's book critically in The Antioch Review, claiming that his writing style was "a monumental turnoff" and that only those who already agreed with Chomsky's political views would read the book. Claiming that his opinions constituted "conspiracy theories", she compared his arguments to adding "two and two" together and getting "minus six". Conversely, Publishers Weekly considered it "highly readable" and thought it both "cogent and provocative", representing a significant addition to the debate on U.S. foreign policy.

Views in the British press were largely negative. Writing in The Observer, journalist Nick Cohen wrote disparagingly of Hegemony or Survival, describing Chomsky as a "master of looking-glass politics", exemplifying a trend in the western Left for being more interested in anti-Americanism than in opposing the "fascist" regime of Saddam Hussein. Focusing his critique primarily on Chomsky and his readership than the book itself, he refers to its "convoluted prose", and remarks that its argument is "dense and filled with non sequiturs". In a shorter review published in The Observer, Oliver Robinson described the work as an "unequivocally incensed, if meandering" study of U.S. foreign policy.

Piyush Mathur reviewed the work for Asia Times Online, a joint Thai-Hong Kongese publication. Praising the book, Mathur argued that by being a U.S. citizen who was willing to criticise his own government, Chomsky was showing "a way beyond parochialism" that avoided nationalistic or ethnocentric intentions. Highlighting Chomsky's "wry humor and sarcasm", he notes that the author "successfully shows that the American emperor, while preaching modesty to the rest, himself struts about rather ostentatiously." Mathur also turned his attention to the most prominent press reviews of the book that appeared in the U.S. and U.K., those of Power and Cohen. He argues that the former's review was "hardly charitable", and that she had narrowly framed Hegemony or Survival as a critique purely of the Bush administration, something Mathur stated it clearly was not. Turning to Cohen's "venomous" review, he highlights that it actually dealt very little with Chomsky's book, instead offering a diatribe against the Left, one which consisted of a "thoroughly convoluted vagueness". Ultimately, Mathur notes that the "strangely defensive and rather parochial posture" adopted by Power and Cohen was "entirely in line" with the reception that Chomsky had received from the Anglo-American world.

Hugo Chávez's endorsement
In September 2006, Venezuelan President Hugo Chávez held up a Spanish-language copy of Hegemony or Survival during his speech at the United Nations. Chávez praised the work as an "excellent book to help us understand what has been happening in the world throughout the 20th century". He urged everyone present to read it, including those in the U.S., remarking that "I think that the first people who should read this book are our brothers and sisters in the United States, because their threat is right in their own house." A vocal anti-imperialist and prominent critic of U.S. foreign policy, particularly in his native Latin America, Chávez went on to describe U.S. President Bush as the "devil" in his speech.

In the U.S., demand for the book dramatically increased. Within a week, sales had risen tenfold; it reached number 1 on amazon.com's best-seller list, and number 6 in the best-seller lists of the bookstore chains Borders Group and Barnes & Noble. A prominent critic of Chomsky's political views, Alan Dershowitz of Harvard Law School, told The New York Times that he believed most of those buying Hegemony or Survival would not read it, remarking that "I don't know anybody who's ever read a Chomsky book". Furthermore, he related that the MIT professor "does not write page turners, he writes page stoppers. There are a lot of bent pages in Noam Chomsky's books, and they are usually at about Page 16."

In response to Chávez's endorsement, Chomsky told The New York Times that he would be "happy to meet" the Venezuelan President, asserting that he was "quite interested" in what his administration had achieved and thought many of Chávez's views to be "quite constructive".
This meeting came about in August 2009, when Chomsky visited the Latin American country. In a press conference to commence the meeting, Chávez made reference to the intellectual's work, remarking "Hegemony or survival; we opt for survival", before comparing Chomsky's thesis with the concept of "Socialism or Barbarism" advocated by German Marxist Rosa Luxemburg in the early 20th century. Speaking through an interpreter, Chomsky replied that "I write about peace and criticize the barriers to peace; that's easy. What's harder is to create a better world ... and what's so exciting about at last visiting Venezuela is that I can see how a better world is being created." He went on to Venezolana de Televisión, where he commented on the U.S. government's role in orchestrating the 2009 Honduran coup d'état to overthrow leftist President Manuel Zelaya. He also expressed cautious support for the leftist reforms being implemented by Chávez's administration, remarking his opinion that their moves "toward the creation of another socio-economic model could have a global impact if these projects are successfully carried out".

In summer 2011, Chomsky expressed criticism of Chávez's government over the controversial imprisonment of judge María Lourdes Afiuni, who had been detained since December 2009. He asserted that he was "convinced that she must be set free, not only due to her physical and psychological health conditions, but in conformance with the human dignity the Bolivarian revolution presents as a goal." In December 2011, Chomsky reiterated this position, sending a letter to Chávez asking him to include the judge in his "Christmas-time pardons".
Afiuni was released on June 14, 2013.

See also

 Cultural hegemony
 Full-spectrum dominance
 Hegemony
 Pax Americana

Notes

Citations

Bibliography

External links
 The American Empire Project
 Amazon.com's book reviews and description
 Barnes & Noble's editorial reviews and overview
 OnTheIssues.org's book review and excerpts
 Full text from archive.org

2003 non-fiction books
American non-fiction books
American political books
Anti-Americanism
Anti-imperialism
Books about foreign relations of the United States
Books by Noam Chomsky
Hegemony
Metropolitan Books books

Hegemony or Survival


Murad al V-lea (în , ) a fost cel de-al 33-lea sultan al Imperiului Otoman, care a domnit între 30 mai și 31 august 1876.

Note

Nașteri în 1840
Decese în 1904
Sultani ai Imperiului Otoman

Murad al V-lea


The Lancaster House Agreement refers to a series of agreements signed on 21st December, 1979 in Lancaster House, following the conclusion of a constitutional conference where different parties discussed the future of Zimbabwe Rhodesia, formerly known as Rhodesia. The signing of agreements effectively terminated armed conflict in Zimbabwe. It also marked the nullification of Rhodesia's Unilateral Declaration of Independence, as British colonial authority was to be restored for the transition period, during which free elections under supervision by the British government would take place. Crucially, the political wings of ZANU and ZAPU, two nationalist groups who had been waging a national liberation movement since 1964, would be permitted to stand candidates in the forthcoming elections. This was however conditional to compliance with the ceasefire and the verified absence of voter intimidation.

Negotiations
Following the Meeting of Commonwealth Heads of Government held in Lusaka from August 1-7 1979, the British government invited Muzorewa and the leaders of the Patriotic Front to participate in a Constitutional Conference at Lancaster House. The purpose of the Conference was to discuss and reach agreement on the terms of an post-independence constitution, to agree on the holding of elections under British authority, and to enable Zimbabwe Rhodesia to proceed to lawful and internationally recognized independence, with the parties settling their differences by political means. The conference formally began on September 10, 1979.

Lord Carrington, Foreign and Commonwealth Secretary of the United Kingdom, chaired the Conference. The conference took place from 10 September – 15 December 1979 with 47 plenary sessions. In late September 1979, President Jimmy Carter, in a letter to Senator John Stennis, praised the conference for making "some important first steps have been taken there, but argued that "many difficult negotiations lie ahead."

During the negotiations, the British delegation was headed by Antony Duff. It included over 20 other members, such as Lord Carrington, Ian Gilmour, Michael Havers, David Ormsby-Gore, Richard Luce, Michael Palliser,  Derek Day. Other delegates included Robin Renwick, Nicholas Fenn of the Foreign Office, George Walden, and Charles Powell. Andrew Novak wrote that Shridath Ramphal, the head of the Commonwealth of Nations, acted as a "shadow mediator" for the conference, restraining Carrington from hard-line positions, and ensuring Carrington and the Patriotic Front received "private concessions" during the negotiations.

The Patriotic Front delegation was led by Robert Mugabe and Joshua Nkomo. ZAPU leaders Josiah Mushore Chinamano and Joseph Msika, ZANLA general Josiah Tongogara, and ZAPU members Ernest R Kadungure and T George Silundika were also delegates. Additional delegates included Edgar Tekere,
Dzingai Mutumbuka, Josiah Tungamirai, Edson Zvobgo, Simbi Mubako, Walter Kamba, and John Nkomo.

The delegation which represented Zimbabwe Rhodesia was led by Bishop Abel Muzorewa. This delegation also included Ian Smith (Minister without Portfolio), Ndabaningi Sithole, Kayisa Ndiweni, Rowan Cronjé, Harold Hawkins, Kayisa Ndiweni, Simpson Mutambanengwe, and Gordon Chavunduka

In the course of its proceedings the conference reached agreement on a post-independence constitution, arrangements for the post-independence period, and a cease-fire agreement signed by all the parties. In concluding this agreement and signing its report, the parties agreed to accept the authority of the Governor, abide by the independence constitution (later called the "Lancaster Constitution") and ceasefire agreement, comply with the pre-independence arrangements, campaign peacefully and without intimidation, renounce the use of force for political ends, and accept the outcome of the elections and to instruct any forces under their authority to do the same. Under the constitution, 20 percent of the seats in the country's parliament were to be reserved for whites. This provision remained in the constitution until 1987.

In November 1979, U.S. Secretary of State Cyrus Vance recommended that President Jimmy Carter not lift sanctions on Rhodesia, arguing that doing so would "jeopardize the negotiations" and undermine U.S. ability to urge "flexibility on...external parties and...Front Line states." The next month, Stephen Solarz argued that lifting sanctions before the end of the conference could be "cited as a reason for its collapse".

The Lancaster House Agreement was signed on December 21, 1979. Lord Carrington and Sir Ian Gilmour signed the Agreement on behalf of the United Kingdom, Bishop Abel Muzorewa and Dr Silas Mundawarara signed for the Government of Zimbabwe Rhodesia, and Robert Mugabe and Joshua Nkomo for the Patriotic Front. According to Robert Matthews, the success of the Lancaster House negotiations can be explained by a "balance of forces on the battlefield that clearly favoured the nationalists" the impact of international sanctions on the Rhodesian economy, "a particular pattern of third party interests" and the resource and skills that Lord Carrington brought to the table as a mediator. The Agreement was also described as a "constitutional compromise".

Outcome
Under the terms of the Agreement, Zimbabwe Rhodesia temporarily reverted to its former status as the Colony of Southern Rhodesia, thereby ending the rebellion caused by Rhodesia's Unilateral Declaration of Independence. Lord Soames was appointed Governor with full executive and legislative powers. The Agreement would lead to the dissolution of the unrecognised state of Zimbabwe Rhodesia, created months earlier by the Internal Settlement.

In terms of the ceasefire, ZAPU and ZANU guerillas were to gather at designated Assembly Points under British supervision, following which elections were to be held to elect a new government. These elections were held in February 1980, and resulted in the Zimbabwe African National Union - Patriotic Front (ZANU-PF) led by Robert Mugabe winning a majority of seats. Independence in terms of the agreed-upon Constitution, during the Lancaster House negotiations, was granted to Zimbabwe on 18 April 1980 with Robert Mugabe as the first Prime Minister. Mugabe's victory reportedly spelled "disaster" for South Africa's plan to establish a "neutral constellation of friendly, client states."

The content of Lancaster House Agreement covered the new constitution, pre-independence arrangements, and the terms of ceasefire. The Agreement is named after Lancaster House in London, where the conference on independence from September 10 to December 15, 1979 was held. The agreement was not, however, signed until December 21st.

Later developments
In February 1980, the U.N. Security Council passed Resolution 463 which called on all parties to comply with the agreement, and the U.K. to fully implement the agreement, encouraging the U.K. government to ensure that South African forces would be withdrawn, regular or mercenary, out of the country. It also requested that U.K. allow the speedy return of Zimbabwean exiles and refugees, release of political prisoners, confinement of the Rhodesian and auxiliary forces to their bases, and rescindment of all emergency measures and laws inconsistent with the conduct of free and fair elections. The resolution also condemned South Africa for its interference in Southern Rhodesia and reaffirmed the "unalienable right" of the Zimbabwean people to self-determination. The Council adopted the resolution by 14 votes to none, while the United Kingdom did not participate in the vote.

It was said that the "crucial land question" was excluded from the conference's deliberations, with the "key financial backing for land restitution" promised by the Carter Administration, but it actually delayed land reform by ten years. The agreement specified that the new government could buy land owned by White settlers, but only from "willing sellers" with compensation, and without formal stipulations for Britain to "fund land programmes". It was also said that the British were protective of "white farming interests" in Zimbabwe.

In 1997, war veterans began receiving individual personal payments of ZW$50,000 each for their service in the Rhodesian Bush War, costing the nation's tax payers billions of dollars, and depleting government coffers.  Some months later, Robert Mugabe announced that the forced acquisition of land under Section 8 would proceed. Within 24 hours, the local currency had devalued more than 50%. Thus began a period of hyperinflation and the demonetisation of the Zimbabwean currency, accompanied by the "White flight" from the country. In 2000 and 2001, the U.S. and British governments, and the European Union, would condemn the new land reform program, as did other organizations.

See also
 Land reform in Zimbabwe

References

Sources

  ALT URL

Further reading
 Matthews, Robert O. "From Rhodesia to Zimbabwe: prerequisites of a settlement." International Journal 45.2 (1990): 292–333.
 Preston, Matthew. "Stalemate and the termination of civil war: Rhodesia reassessed." Journal of Peace Research 41#1 (2004): 65–83.
 Soames, Lord. "From Rhodesia to Zimbabwe." International Affairs  56#3 (1980): 405–419. online
 Tendi, Blessing-Miles. "Soldiers contra diplomats: Britain's role in the Zimbabwe/Rhodesia ceasefire (1979–1980) reconsidered." Small Wars & Insurgencies 26.6 (2015): 937–956.

 Yorke, Edmund. "'A Family Affair': the Lancaster House Agreement." in Diplomacy at the Highest Level (Palgrave Macmillan, 1996) pp. 200–219.

External links
 Read the full Agreement on UN Peacemaker Database

Rhodesia–United Kingdom relations
Treaties concluded in 1979
Treaties of the United Kingdom
Treaties of Zimbabwe
Treaties of Rhodesia
Rhodesian Bush War
United Kingdom and the Commonwealth of Nations
Zimbabwe and the Commonwealth of Nations
1970s in the City of Westminster
1979 in the British Empire

Lancaster House Agreement


Leda, Yunan mitolojisine göre Zeus'un eşlerinden biri. Leda (Yunanca : Λήδα [lɛ͜ɛda͜a]),  Aetolia kralı Thestios'un kızı ve Sparta Kralı Tyndareos'un eşidir. Zeus kuğu şeklinde görünüp Sparta Kralı Tyndareos'un eşi Leda isimli güzel kızla birlikte olmuştur. Fakat Leda, aynı gece kocası Tyndareos ile de beraber olduğu için iki yumurta yumurtlar. Truva Savaşı'na neden olacak dünyanın en güzel kızı Helen ve Pollux'un (Polydeuces) babaları Zeus iken Castor ile Clytemnestra Tyndareos'un çocuklarıdır. Ayrıca Zeus, Helen'in doğum anısına kuğu figürünü gökyüzüne takımyıldızı olarak yerleştirir.

Ünlü ressam Leonardo da Vinci'nin Leda ve Kuğu adlı eserine konu olmuştur.

Lakonia mitolojisi
Zeus
Yunan mitolojisinde kadınlar
Yunan mitolojisinde prensesler

Leda


An Oncidium strictum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Célestin Alfred Cogniaux, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark W. Chase och Norris Hagan Williams. An Oncidium strictum in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Oncidium

Oncidium strictum


Ryan De Vries (født 14. september 1991) er en newzealandsk fodboldspiller. Han har tidligere spillet for New Zealands landshold.

New Zealands fodboldlandshold

|-
|2015||1||0
|-
!Total||1||0
|}

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra New Zealand

Ryan De Vries


James Alan John Harper (Chelmsford, Inglaterra, 9 de noviembre de 1980) es un futbolista inglés que juega como centrocampista en el Ascot United F. C. de la Combined Counties League.

De madre ghanesa, en 2006 rechazó jugar con la .

Clubes

Referencias

Enlaces externos

Futbolistas de Inglaterra
Futbolistas del Cardiff City Football Club
Futbolistas del Reading Football Club
Futbolistas del Sheffield United Football Club
Futbolistas del Hull City Association Football Club
Futbolistas del Wycombe Wanderers Football Club
Futbolistas del Doncaster Rovers Football Club
Futbolistas del Barnet Football Club
Futbolistas del Basingstoke Town Football Club
Futbolistas del Hendon Football Club
Futbolistas del Gosport Borough Football Club
Futbolistas nacionalizados en Ghana
Nacidos en Chelmsford

James Harper (futbolista)


An Philodendron glanduliferum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eizi Matuda. An Philodendron glanduliferum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 P. g. camiloanum
 P. g. glanduliferum

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Philodendron

Philodendron glanduliferum


FISG ist eine Abkürzung für:
 Federazione Italiana Sport del Ghiaccio, der Italienische Eissportverband
 Gesetz zur Stärkung der Finanzmarktintegrität

Abkürzung

FISG


سطام الشمري، لاعب كرة قدم كويتي. يلعب مع نادي التضامن الكويتي.

مراجع

صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة (أشخاص أحياء)
لاعبو كرة قدم كويتيون
مواليد القرن 20

سطام الشمري


LTE Advanced Pro (prescurtat LTE-A Pro, cunoscut ca 4.5G, 4.5G Pro, 4.9G, Pre-5G, 5G Project) este numele pentru release-urile 3GPP 13 și 14, pentru a le diferenția de versiunile anterioare LTE și LTE Advanced.

Tehnologie mobilă

LTE Advanced Pro


An Oberonia longitepala in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jeffrey James Wood. An Oberonia longitepala in nahilalakip ha genus nga Oberonia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Papua New Guinea. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oberonia

Oberonia longitepala


Fabio da Conceicao Amorim (født 28. februar 1990) er en brasiliansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Shonan Bellmare.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Fabio da Conceicao Amorim


Afroqueta, jedan od dva novija roda iz porodice trubanjovki (Passifloraceae) kojemu pripada samo jedna vrsta, Afroqueta capensis, koju je prvi puta opisao William Henry Harvey 1862. godine pod imenom Turnera capensis, nakon čega ju je Ignatz Urban 1883. klasificirao u rod Piriqueta, da bi je tek 2012. Thulin i Razafimandimbison smjestili u samostalan rod Afroqueta.

Raste najviše na sjevertoitoku Južnoafričke Republike, ali i u Esvatiniju, Mozambiku, Bocvani i Zimbabveu.

Izvori

Trubanjovke

Afroqueta


Aurul lui Mackenna (titlul original: Mackenna's Gold) este un film western american realizat în 1969 de regizorul J. Lee Thompson după romanul omonim din 1963 a scriitorului Will Henry. Muzica filmului este semnată de Quincy Jones, iar melodia de titlu este interpretată de José Feliciano.

Tema filmului este fictivă: munți întregi de aur ai indienilor băștinași la care se putea ajunge doar printr-un canion îngust cunoscut doar de ei, era ținut secret și apărat de aceștia de aviditatea conquistadorilor, iar mai târziu a americanilor, de a intra în posesia lor.

Conținut

Distribuție
 Gregory Peck – Marshal Sam Mackenna
 Omar Sharif – Colorado
 Telly Savalas – Tibbs
 Camilla Sparv – Inga Bergerman
 Keenan Wynn – Sanchez
 Julie Newmar – Hesh-Ke
 Ted Cassidy – Hachita
 Lee J. Cobb – editorul de ziar
 Raymond Massey – preotul
 Burgess Meredith – proprietarul de magazin
 Anthony Quayle – englezul în vârstă
 Edward G. Robinson – Adams
 Eli Wallach – Baker
 Eduardo Ciannelli – Prairie Dog
 Dick Peabody – Avila
 Rudy Diaz – Besh
 Robert Phillips – Monkey
 Shelley Morrison – Squaw
 Victor Jory – narator

Melodii din film
 Old Turkey Buzzard, muzica de Quincy Jones, interpret José Feliciano

Referințe

Vezi și
 Filmografia lui Gregory Peck
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1969
Filme western
Filme western americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de J. Lee Thompson

Aurul lui Mackenna


Hesaplamalı Bilim ve Mühendislik, bilimsel araştırma metotları içerisinde oldukça yeni olan bir daldır. Bu dalın bilimsel araştırma yapısı ve izlediği süreçler arasında, söz konusu sistemin veya fiziksel bir olayın matematiksel modelinin geliştirilmesi ve bu denklemi sayısal olarak (bilgisayar ortamında) çözmek için bir algoritmanın geliştirilmesi sayılabilir. Ayrıca bilgisayar yazılımıyla bu algoritmanın işlerlik kazanması ve uygulanması, fiziksel olayın sayısal simülasyonu, hesaplanan sonuçların kapsamlı bir şekilde temsil edilmesi, sunulması ve hesaplanan sonuçların doğrulanması ve yorumlanması da HBM'nin izlediği süreçler arasındadır.

Bu süreçler gerektiği durumlarda belirli bir çevrim içerinde yinelemeli olarak gerçekleştirilip orijinal matematiksel modeli tekrar sorgulama aşamasını da bünyelerinde barındırır.

Dış bağlantılar
 ITU Hesaplamalı Bilim ve Mühendislik Bölümü
 Boğaziçi Üniversitesi Hesaplamalı Bilim ve Mühendislik Bölümü

Hesaplamalı Bilim ve Mühendislik


Thomas Robert "Tom" Daley  () este un săritor în apă britanic, laureat cu bronz la Londra 2012 și la Rio de Janeiro 2016, dublu campion mondial în 2009 și în 2015.

Carieră
S-a apucat de sărituri în apă la vârsta de șapte ani la clubul său local. Trei ani mai târziu a câștigat campionatul național britanic pentru juniori (sub 18 ani). În 2008, la vârsta de 13 ani, a devenit cel mai tânăr campion britanic la seniori. Două săptămâni mai târziu, a cucerit prima sa medalie la o competiție internațională.

În 2008 a devenit cel mai tânăr campion european în cadrul Campionatului European de la Eindhoven. La vârsta de 14 ani, s-a calificat la Jocurile Olimpice de vară din 2008 în probele de 10 m platformă și de 10 m platformă sincron. Astfel a devenit cel mai tânăr sportiv olimpic britanic după canotorul Kenneth Lester, care a participat la vârsta de 13 ani la Jocurile Olimpice din 1960 de la Melbourne. S-a clasat pe locul 7 la proba de 10 m platformă și pe locul 8 la 10 m platformă sincron. În 2009 a împlinit vârsta minimă pentru a participa la Campionatul Mondial de juniori și s-a clasat pe locul 2. În 2009 a devenit campion mondial la seniori, aducând Marea Britanie primul său titlu mondial la acest sport.

Împreună cu atleta Jessica Ennis a promovat Jocurile Olimpice din 2012 de la Londra: postere uriașe cu chipul său au fost afișate în toate țară și a inaugurat Centrul Acvatic din Londra, care va găzdui probele de înot sincron, natație, și sărituri în apă. În timpul Jocurilor s-a clasat pe locul 4 cu Peter Waterfield la 10 m platformă sincron. La proba de 10 m platformă, a fost deranjat în timpul finalei de flash-urile spectatorilor. A obținut o încercare suplimentară cu care s-a clasat pe locul 3.

În decembrie 2013 și-a declarat bisexualitatea într-un clip pe YouTube. În octombrie 2015 și-a anunțat logodna cu scenaristul american Dustin Lance Black.

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1994
Săritori în apă britanici
Săritori în apă la Jocurile Olimpice de vară din 2008
Săritori în apă la Jocurile Olimpice de vară din 2012
Săritori în apă la Jocurile Olimpice de vară din 2016
Săritori în apă la Jocurile Olimpice de vară din 2020
Medaliați olimpici cu bronz britanici
Oameni din Plymouth
Britanici în viață

Tom Daley


A Arizona Wing Civil Air Patrol (AZWG) é uma das 52 "alas" (50 estados, Porto Rico e Washington, D.C.) da "Civil Air Patrol" (a força auxiliar oficial da Força Aérea dos Estados Unidos) no Estado do Arizona. A sede da Arizona Wing está localizada em Glendale a 15 km da capital Phoenix. A Arizona Wing consiste em mais de 1.200 cadetes e membros adultos distribuídos em 20 locais espalhados por todo o Estado.

A ala do Arizona é membro da Região Sudoeste da CAP juntamente com as alas dos seguintes Estados: Arkansas, Louisiana, New Mexico, Oklahoma e Texas.

Missão
A Civil Air Patrol tem três missões: fornecer serviços de emergência; oferecer programas de cadetes para jovens; e fornecer educação aeroespacial para membros da CAP e para o público em geral.

Em março de 2021, como parte da resposta da PAC no combate à pandemia COVID-19, os membros do Arizona Wing forneceram apoio em um ponto de distribuição da vacina.

Serviços de emergência
A CAP fornece ativamente serviços de emergência, incluindo operações de busca e salvamento e gestão de emergência, bem como auxilia na prestação de ajuda humanitária.

A CAP também fornece apoio à Força Aérea por meio da realização de transporte leve, suporte de comunicações e levantamentos de rotas de baixa altitude. A Civil Air Patrol também pode oferecer apoio a missões de combate às drogas.

Programas de cadetes
A CAP oferece programas de cadetes para jovens de 12 a 21 anos, que incluem educação aeroespacial, treinamento de liderança, preparo físico e liderança moral para cadetes.

Educação Aeroespacial
A CAP oferece educação aeroespacial para membros do CAP e para o público em geral. Cumprir o componente de educação da missão geral da CAP inclui treinar seus membros, oferecer workshops para jovens em todo o país por meio de escolas e fornecer educação por meio de eventos públicos de aviação.

Organização

* O "East Tucson Cadet Squadron" e o "Tucson Composite Squadron" se fundiram para formar o novo "Davis-Monthan Composite Squadron".

Ver também
 First Air Force
 Civil Air Patrol
 Arizona Air National Guard
 História da Civil Air Patrol

Ligações externas

 Civil Air Patrol Newsroom
 Civil Air Patrol Official Website

Organizações dos Estados Unidos
Educação e treinamento militar
Força Aérea dos Estados Unidos
Ajuda humanitária

Arizona Wing Civil Air Patrol


ريسكيو 911 ، حيث أن رقم 911 هو رقم الطوارئ في الولايات المتحدة، كان برنامجا تلفزيونيا أمريكيا بأسلوب تلفزيون الواقع ، يعتبر في الوقت نفسه دراما وثائقية، نظرا لتوثيقه أحداثا حقيقية بأسلوب قصصي، حيث تعرض قصة الحادثة، مرفقة بتسجيلات صوتية لمكالمة الطوارئ، وأحيانا يتم عرض تسجيل فيديو من آلات تصوير صادفت وقوع الحادث. البرنامج كان من تقديم ويليام شاتنر ، وتم تقليده في عدد من الدول، كما تم بث البرنامج الأصلي في دول أخرى.

الحبكة الروائية في البرنامج
يمتزج تسلسل عرض البرنامج بالإثارة، الدراما، وأحيانا الدعابة وقليل من الطرافة، كما وأن الأحداث تنتهي عادة بشكل سار، فإن قليلا منها ينتهي نهاية مأساوية، البرنامج شمل عمليات إنقاذ الأرواح البشرية من مختلف الحوادث، كما وشمل عمليات إنقاذ بعض الحيوانات، وغالبا ما تكون حيوانات أليفة كالقطط.

غطى البرنامج أغلب الحوادث المنتشرة، كحوادث السير، الحرائق، السرقات والجرائم، الاختناقات والحالات الطبية الطارئة، الصعق الكهربائي... إلخ. حيث تسرد عملية الإنقاذ وكيف نجت الضحية أو الضحايا بفضل الرحمة الإلهية ثم جهود فرقة الطوارئ. ورغم خطورة تلك الحوادث، فقد غطى البرنامج أيضا عمليات الإنقاذ من الحوادث العرضية البسيطة والتي لا تخلو من الطرافة، كحادثة الفتى الذي التصق لسانه بالثلاجة.

قنوات العرض
البرنامج أنتج لمصلحة تلفزيون سي بي إس الأمريكي، عرض لأول مرة في 18 أبريل 1989.

سبق لمشاهدي تلفزيون المملكة العربية السعودية مشاهدة البرنامج فترة التسعينات، عبر القناة الثانية الناطقة باللغة الإنجليزية، وحظي بمتابعة كغيره من برامج تلفزيون الواقع.

مراجع

وصلات خارجية

برامج سي بي إس
عروض تلفزيونية صورت في يوتا
عروض قناة ديسكفري
مسلسلات أمريكية انتهت في 1996
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 1989
مسلسلات تلفزيونية أمريكية في العقد 1980
مسلسلات تلفزيونية أمريكية في العقد 1990
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون تونتيث سينتشوري فوكس
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون سي بي إس
مسلسلات شبكة سي بي إس

ريسكيو 911


The Future Fire es una pequeña revista en línea de ciencia ficción a cargo de un conjunto de editores británico-estadounidense. La revista fue lanzada en enero de 2005 y emite comunicados cuatro veces al año, con historias, artículos y reseñas en los formatos HTML y PDF. A veces (sobre todo entre 2006-2007) los problemas aparecieron de forma más esporádica que en otras ocasiones.

Contenido
The Future Fire publica ficción y no ficción. La ficción que publica es ficción especulativa, Cyberpunk y fantasía oscura, con un enfoque en temas sociales, políticos y mundanos. En el área de no ficción publica reseñas y entrevistas, como las realizadas a Cory Doctorow, autor de Down and Out in the Magic Kingdom, y Kevin Warwick el científico de los Cyborg, artículos sobre nuevos medios de comunicación, posthumanismo, y la inteligencia artificial. En 2010 The Future Fire publicó temas de ciencia ficción feminista y ciencia ficción LGBT.

The Future Fire ha publicado historias de:
 Neil Aires
 Terry Grimwood
 Steven Pirie
Malena Salazar Maciá
 Brett Alexander Savory
 Richard Thieme
 Lynda Williams

Enlaces externos

 Sitio original

Revistas en inglés
Revistas de ciencia ficción del Reino Unido
Publicaciones fundadas en 2005

The Future Fire


Cuprum Lubin poljski je odbojkaški klub iz Lubina. Od 2014. natječe se u PlusLigi, prvoligaškom odbojkaškom natjecanju.

Osnovan je 2001. godine, a domaće utakmica igra u Športskoj dvorani u Lubinu.

Za klub su tijekom njegove povijesti igrali brojni poljski reprezentativci, među kojima se ističu Łukasz Kadziewicz, Marcel Gromadowski, Marcin Możdżonek i Grzegorz Łomacz. Od stranih igrača u klubu su igrali Nijemac Marcus Böhme i Srbin Miloš Terzić.

Najbolji rezultat u PlusLigi je 5. mjesto iz sezone 2015./16.

Vanjske poveznice
 Službene klupske stranice

Odbojkaški klubovi
Poljski športski klubovi

Cuprum Lubin


In Österreich wird eine Sachentscheidung in Zivilprozessen und Strafprozessen in der Regel durch ein Urteil getroffen. Keine Urteile gibt es im Verfahren außer Streitsachen. Im Bereich der Gerichtshöfe des öffentlichen Rechts werden Sachentscheidungen als Erkenntnisse bezeichnet. Urteile werden "Im Namen der Republik" verkündet und ausgefertigt, ebenso die Erkenntnisse der Gerichtshöfe öffentlichen Rechts.

Zivilverfahren
Ein Urteil kann entweder
 direkt nach Schluss der Verhandlung mündlich oder
 durch den Richter als Vorbehalt einer schriftlichen Ausfertigung gefällt werden, wenn das Urteil nicht sofort mündlich ausgesprochen werden kann (Regelfall).

Die Sachentscheidung (das Erkenntnis) heißt
 im Besitzstörungsverfahren: Endbeschluss
 im Mahnverfahren: bedingter Zahlungsbefehl
 im Mandats- und Wechselmandatsverfahren: Zahlungsauftrag
 im Bestandverfahren nach gerichtlicher Kündigung: Übergabs- bzw. Übernahmsauftrag

Erscheint eine der Parteien nicht zur ersten mündlichen Verhandlung (oder versäumt die Frist zur Klagebeantwortung im Gerichtshofverfahren), so kann auf Antrag der erschienenen Partei ein (echtes) Versäumungsurteil gefällt werden. Das Vorbringen der säumigen Partei bleibt dabei völlig unberücksichtigt, das Vorbringen der erschienenen Partei ist für wahr zu halten.

Wird hingegen ein (späterer) Verhandlungstermin von einer Partei versäumt, kann auf Antrag ein unechtes Versäumungsurteil gefällt werden. Die nicht erschienene Partei ist dann von weiterem Vorbringen ausgeschlossen. Entscheidungsgrundlage für den Richter ist alles, was bisher vorgebracht wurde.

Strafverfahren
Im Strafverfahren gibt es in Österreich drei Möglichkeiten für den Urteilsausspruch:
 freisprechendes Urteil,
 schuldsprechendes Urteil und
 Unzuständigkeitsurteil

Das österreichische Strafverfahren hat einen zweigliedrigen Instanzenzug. Gegen Urteile des Bezirksgerichts und des Landesgerichts als Einzelrichter ist die Berufung (sogenannte "volle Berufung") zulässig. Hier können nicht nur ausgesprochene Strafhöhe (sogenannte "Strafberufung") und die Feststellung des Sachverhalts und der Schuld des Angeklagten ("Schuldberufung") bekämpft werden, sondern auch gesetzlich bestimmte Nichtigkeitsgründe ("Nichtigkeitsberufung") geltend gemacht werden. Über die volle Berufung im bezirksgerichtlichen Verfahren entscheidet ein aus drei Richtern bestehender Senat am Landesgericht; über jene des einzelrichterlichen Verfahren am Landesgericht ein aus drei Richtern bestehender Senat am Oberlandesgericht.

Im Verfahren am Landesgericht als Schöffengericht oder Geschworenengericht gibt es die Möglichkeit der Strafberufung sowie der Nichtigkeitsbeschwerde. Über die Strafberufung entscheidet das Oberlandesgericht, über die Nichtigkeitsbeschwerde (und eine allfällig gleichzeitig miteingebrachte Strafberufung) der Oberste Gerichtshof.

Einzelnachweise

Recht (Österreich)

Urteil (Österreich)