Jesper Bruun Rasmussen (født 14. oktober 1942 i København) er en dansk auktionarius og bestyrelsesformand for Bruun Rasmussen Kunstauktioner. Han var formand for Auktionslederforeningen fra 1988 til 2016.

Historie
Bruun Rasmussen er opvokset på Christianshavn og begyndte i 1948 på Østersøgades Gymnasiums grundskole. Efter skoletid tog han ind til faren, Arne Bruun Rasmussen i Bredgade, der havde grundlagt Bruun Rasmussen Kunstauktioner samme år.

Efter realskolen kom Jesper Bruun Rasmussen som 17-årig til London og Paris for at lære sprog og kultur. Som 18-årig vendte han tilbage til Danmark og begyndte at arbejde for Bruun Rasmussen Kunstauktioner i 1961. I slutningen af 1960'erne havde han arbejdet tre måneder hos henholdsvis Sotheby's i London og auktionshuset Parke Bernett i New York City. Da han var midt i 20'erne, var han første gang auktionarius ved en auktion i Bredgade.

Efter farens død i 1985 overtog Jesper Bruun Rasmussen det fulde ejerskab af Bruun Rasmussen Kunstauktioner. Indtil marts 2022 var familien Bruun Rasmussen ejere af virksomheden. I dag er virksomheden ejet af det britiske Bonhams – et af verdens ældste og førende auktionshuse.

Film og tv
Jesper Bruun Rasmussens debuterede i en spillefilm i 1985, da han i Københavns Lufthavn tilfældigt mødte filminstruktør Henning Carlsen og den canadiske skuespiller Donald Sutherland. De var i København for at optage filmen Oviri om den franske kunstner Paul Gauguin. Det endte med at filmens auktionsscene blev optaget i Bredgade med en udklædt Jesper Bruun Rasmussen i rollen som auktionarius.

Bruun Rasmussen deltog flere gange i programmet Kunstquiz på DR K.

Auktionshuset
Tv-produktionsselskabet Monday Media har siden 2013 produceret tv-programmerne Auktionshuset, der følger dagligdagen hos Bruun Rasmussen Kunstauktioners ejere og ansatte. Indtil 2016 blev programmerne vist på DR1 med 707.000 seere i gennemsnit i første og 716.000 i anden sæson. I den fjerde og sidste sæson på kanalen fulgte i gennemsnit 595.000 seere med. Fra efteråret 2016 købte TV 2 flere sæsoner af programserien, og første episode blev vist på kanalen 4. oktober 2016. I slutningen af 2017 var der produceret 61 episoder af programmet.

Privat
Jesper Bruun Rasmussen er søn af Vera og Arne Bruun Rasmussen. Den 27. juni 1970 blev han gift med Birthe Maria Glavind. De har børnene Frederik og Alexa, der begge arbejder i auktionshuset. Parret er bosat i Taarbæk og erhvervede i 2005 et sommerhus i Gammel Skagen for 10.500.000 kr.

Siden 1970'erne har Birthe og Jesper Bruun Rasmussen været nære venner af Dronning Margrethe og Prins Henrik. De har blandt andet fejret nytårsaften sammen. Desuden var Jesper Bruun Rasmussen nær ven til skibsreder Mærsk Mc-Kinney Møller, og efter dennes død, blev hans samling af sølv solgt på auktion hos Bruun Rasmussen, med vennen som auktionarius.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Jesper Bruun Rasmussen på www.bruun-rasmussen.dk

Kunsthandlere fra Danmark
Foreningsformænd fra Danmark
Personer i Kraks Blå Bog
Personer fra København
Danskere i 1900-tallet
Danskere i 2000-tallet

Jesper Bruun Rasmussen


الإِبْرِيْق  من المعربات الفارسية ويسمى أيضًا التَأمُوْر وهو أحد أنواع الأوعية التي تستخدم لحفظ السوائل. تحتوي الأباريق على فتحة ضيقة لسكب الشراب الموضوع بداخلها، والكثير منها يحتوي على مقابض. و قد يوضع فم الإبريق ما يحفظه ويسمى فدام أو ثدام.يمكن صناعة الأباريق من أي مادة، لكن معظمها عبر التاريخ تمت صناعتها من الطين والزجاج. يحتوي الإبريق أو الإناء على عروة وفم وبلبلة.

الأصل اللغوي
الإبريق  كلمة فارسية وتعني «صب الماء»، قال تعالى في سورة الواقعة: ، في العربية الفصحى تستخدم كلمة التأمور للدلاة على الإبريق، وتعني الصومعة التي يصب منها الماء.

انظر أيضا
 قنينة
 قارورة
 قلة

هوامش

مراجع
 أدى شير. الألفاظ الفارسية المعربة. الطبعة الثانية 1987-88

أدوات ذكرت في القرآن
أواني الشرب
أوعية
أوعية للسوائل
حاويات
عدة الشاي

إبريق


Chronologie de l'économie
Années 1320 - Années 1330 - Années 1340

Événements

 1331 et 1343 : ordonnances instituant le monopole et un impôt sur le sel en France.
 1333 : en Asie centrale, les grands marchés qui sillonnent la route des Indes entrent en décadence. Selon Ibn Battûta qui visite la région en 1333, Kaboul et Ghaznî sont en ruine et les Afghans sont des bandits de grand chemin. Le marché de Tabriz s'appauvrit et les routes qui en partent vers Trébizonde, Sivas où Lajazzo n'offrent plus aucune sécurité.

 1335-1345 : crises financières et monétaires en France. Début d'une phase de hausse générale des prix (vers 1335-1375).

 1335-1347 : série de disettes en Languedoc.
 1335-1343 : La Pratica della Mercatura, manuel de commerce réalisé par Pegolotti, un des facteurs des Bardi de Florence.2008

Notes et références

+1330

Chronologie des faits économiques et sociaux dans les années 1330


Die Raiffeisenbank Haag-Gars-Maitenbeth eG mit Sitz in Haag i. OB ist eine Genossenschaftsbank in Bayern. Ihr Geschäftsgebiet umfasst den Westen des Landkreises Mühldorf.

Neben der Hauptstelle in Haag verfügt die Bank über Geschäftsstellen in Maitenbeth, Gars am Inn, Stadl (Ortsteil der Gemeinde Unterreit), Oberornau (Ortsteil der Gemeinde Obertaufkirchen) und Reichertsheim. Hinzu kommt der Geldautomat im Dorfladen Ramsau (Ortsteil der Gemeinde Reichertsheim).

Geschichte
Die Raiffeisenbank Haag-Gars-Maitenbeth eG in der heutigen Form ist 1997 durch die Fusion der Raiffeisenbank Haag-Maitenbeth eG mit der Raiffeisenbank Gars am Inn eG entstanden.

Raiffeisenbank Haag
Am 26. Februar 1899 wurde auf Initiative des H. H. Expositus Max Fischer der Dahrlehenskassenverein Ramsau gegründet. Im Jahr 1965 schlossen sich die Raiffeisenkassen Ramsau, Berg-Winden und Kirchdorf zur Raiffeisenbank Haag eGmbH zusammen. Zudem wurden der Bau eines Geschäftsgebäudes und die Sitzverlegung nach Haag beschlossen. Im Jahr 1968 beschloss die Generalversammlung der Raiffeisenkasse Oberornau mit der Raiffeisenbank Haag zu fusionieren. Dem folgte die Raiffeisenbank Reichertsheim im Jahr 1971. 1973 wurde das Grundstück in Haag für den späteren Bau eines neuen Bankgebäudes gekauft, das 1981 bezogen wurde. 1988 fusionierte die Raiffeisenbank Haag eG mit der Raiffeisenbank Maitenbeth eG zur Raiffeisenbank Haag-Maitenbeth eG. Im Jahr 1996 beschloss die außerordentliche Generalversammlung mit der erforderlichen Mehrheit die Zusammenlegung mit der Raiffeisenbank Gars am Inn eG. Diese Fusion wurde 1997 beim Registergericht in Traunstein eingetragen. Die neue Firmierung lautete Raiffeisenbank Haag-Gars-Maitenbeth eG.

Raiffeisenbank Gars am Inn
Ebenfalls im Jahr 1899 wurde auf Initiative des Herrn Pfarrer August Nischwitz der Darlehenskassenverein Gars gegründet, der bereits im 1. Geschäftsjahr einen Gewinn von 318,46 Mark erwirtschaftete. Die Generalversammlung der Raiffeisenkasse Mittergars beschloss 1953, sich dem Darlehenskassenverein Gars anzuschließen. Im Jahr 1964 vollzog die Raiffeisenkasse Au den gleichen Schritt. Die Generalversammlung vom 7. April 1967 beschloss, geeignete Räume am Marktplatz in Gars am Inn zu mieten und umzubauen, und als Raiffeisenbank zu firmieren. Als weiteres Finanzinstitut schloss sich die Raiffeisenkasse Wang im Jahr 1969 an. Im Jahr 1977 fand schließlich der Einzug in die neuen Geschäftsräume in Gars am Inn statt. Am 21. November 1996 beschloss die außerordentliche Generalversammlung die Zusammenlegung mit der Raiffeisenbank Haag-Maitenbeth eG.

Geschäftsbetrieb
Die Raiffeisenbank Haag-Gars-Maitenbeth eG ist als Universalbank tätig. Neben dem klassischen Zahlungsverkehrs- sowie Kredit- und Einlagengeschäft arbeitet sie mit der Allianz Versicherung, der DZ Bank, der DZ Hyp, der DZ Privatbank, der R+V Versicherung, der MünchenerHyp, der Bausparkasse Schwäbisch Hall, easyCredit, VR Smart Finanz und der Union Investment zusammen. Zudem ist sie Mitglied in der Sicherungseinrichtung des Bundesverbandes der Deutschen Volksbanken und Raiffeisenbanken.

Am 5. Mai 2021 gründete die Raiffeisenbank Haag-Gars-Maitenbeth eG die RI Waldkraiburg GmbH mit dem Firmenzweck "Erwerb, Verkauf und Verwaltung von Immobilien".

Als regionales Unternehmen übernimmt die Raiffeisenbank soziales und gesellschaftliches Engagement: Im Jahr 2020 wurden 44.220 € an gemeinnützige Vereine und Verbände in der Region in Form von Spenden- oder Sponsorengeldern ausgeschüttet.

Weblinks

 Website der Raiffeisenbank Raiffeisenbank Haag-Gars-Maitenbeth eG

Einzelnachweise

Haag
Haag in Oberbayern
Maitenbeth
Unternehmen (Landkreis Mühldorf am Inn)
Gegründet 1899
Friedrich Wilhelm Raiffeisen als Namensgeber

Raiffeisenbank Haag-Gars-Maitenbeth


Holidays in Poland are regulated by the Non-working Days Act of 18 January 1951 (Ustawa z dnia 18 stycznia 1951 o dniach wolnych od pracy; Journal of Laws 1951 No. 4, Item 28). The Act, as amended in 2010, currently defines thirteen public holidays.

Public holidays

Note: The table below lists only public holidays i.e. holidays which are legally considered to be non-working days.

May holidays
Under communist rule, 1 May was celebrated as Labour Day with government-endorsed parades, concerts and similar events. The holiday carried over to present day Poland as State Holiday, albeit without any formal connection to International Workers' Day. In addition, 3 May was reinstated as 3 May Constitution Day. The May holidays (1, 2 and 3 May) are called "majówka" in Polish (roughly translated as May-day picnic).

National and state holidays
The following are national and state holidays in Poland, although they are normally working days unless declared a public holiday.
 19 February - Polish Science Day (Dzień Nauki Polskiej), established in 2020
 1 March - National Cursed Soldiers Remembrance Day (Narodowy Dzień Pamięci "Żołnierzy Wyklętych"), established in 2011
 24 March - National Day for the Remembrance of Poles Rescuing Jews under German Occupation (Narodowy Dzień Pamięci Polaków ratujących Żydów pod okupacją niemiecką), established in 2018
 14 April - Baptism of Poland Day (Święto Chrztu Polski), established in 2019
 1 May - state holiday (święto państwowe), public holiday, established in 1950
 3 May  - Constitution Day (Święto Narodowe Trzeciego Maja), public holiday; first observed in 1919, disestablished in 1946, then reinstated in 1990
 8 May - Victory Day (Narodowy Dzień Zwycięstwa), established in 2015
 12 July- Day of Struggle and Martyrdom of the Polish Villages (Dzień Walki i Męczeństwa Wsi Polskiej), established in 2017
 1 August - National Warsaw Uprising Remembrance Day (Narodowy Dzień Pamięci Powstania Warszawskiego), established in 2009
 31 August - Day of Solidarity and Freedom (Dzień Solidarności i Wolności) set on the anniversary of August Agreement from 1980, established in 2005
 19 October - National Day of Remembrance for Steadfast Clergy (Narodowy Dzień Pamięci Duchownych Niezłomnych), established in 2018
 11 November - Independence Day (Narodowe Święto Niepodległości), public holiday; first observed in 1937, disestablished in 1945, then reinstated in 1989
 27 December - Greater Poland Uprising Remebrence Day (Narodowy Dzień Pamięci Zwycięskiego Powstania Wielkopolskiego) established in 2021

Former national and state holidays
In the past, there were public holidays newly established by the communist authorities after the Second World War. These were intended to replace discontinued original national holidays such as the National Independence Day and the 3 May Constitution Day and to serve propaganda purposes. All were canceled after the fall of communism in Poland.
 9 May - National Victory and Freedom Day (Narodowe Święto Zwycięstwa i Wolności), established in 1945, disestablished in 2015 (celebrated for the last time in 1989)
 22 July - National Day of the Rebirth of Poland (Narodowe Święto Odrodzenia Polski), set on the anniversary of the PKWN Manifesto's signing, established in 1945, disestablished in 1990 (celebrated for the last time in 1989)
 7 November - Great October Socialist Revolution Day (Wielka Październikowa Rewolucja Socjalistyczna), established in 1945, disestablished in 1990 (celebrated for the last time in 1989)

Other holidays

Holidays declared by statute
The following are holidays declared by statute in Poland. These holidays are declared in statute and as such they form a part of law in Poland. However, these holidays are not granted the distinction of national or state holidays. These are normally working days, unless coinciding with a public holiday.

 27 January – Public Employment Services Worker's Day, Dzień Pracownika Publicznych Służb Zatrudnienia, established in 2010
 8 February – Prison Service Day, Święto Służby Więziennej, established in 2010
 22 February – Crime Victims Day, Dzień Ofiar Przestępstw, coinciding with European Victims Day, established in 2003
 2 May – Flag Day, Dzień Flagi Rzeczypospolitej Polskiej, established in 2004
 2 May – Polish Diaspora Day, Dzień Polonii i Polaków za Granicą, established in 2002
 4 May – Firefighters Day, Dzień Strażaka, coinciding with International Firefighters' Day, established in 2002
 16 May – Border Guard's Day, Święto Straży Granicznej, established in 1991 (this may coincide with Pentecost)
 29 May – Veterans of Overseas Military Activities Day, Dzień Weterana Działań poza Granicami Państwa, coinciding with International Day of United Nations Peacekeepers, established in 2011 (this may coincide with Pentecost or Corpus Christi)
 12 June – State Protection Service's Day, Święto SOP, established in 2018 (this may coincide with Pentecost or Corpus Christi)
 13 June – Military Gendarmerie Day, Święto Żandarmerii Wojskowej, established in 2001 (this may coincide with Pentecost or Corpus Christi)
 24 July – Police Day, Święto Policji, established in 1995
 31 July – Treasury Day, Dzień Skarbowości, celebrated since 2008, established in 2010
 15 August – Armed Forces Day, Święto Wojska Polskiego, this holiday coincides with a public holiday (Assumption of Mary), established in 1992
 29 August – Municipal Police Day, Dzień Straży Gminnej, established in 1997
 1 September – Veterans Day, Dzień Weterana, established in 1997
 21 September – Customs Service Day, Dzień Służby Celnej, established in 1999
 13 October – Paramedics' Day, Dzień Ratownictwa Medycznego, established in 2006
 14 October – Teacher's Day, Dzień Edukacji Narodowej, established in 1972
 16 October – Saint Pope John Paul II Day, Dzień Papieża Jana Pawła II, established in 2005
 21 November – Social Workers' Day, Dzień Pracownika Socjalnego, established in 1990

Holidays declared by parliamentary resolution
The following are holidays declared by parliamentary resolution in Poland. These holidays are declared by a resolution of Sejm. These holidays do not form a part of law in Poland, and consequently are not granted the distinction of national or state holidays. These are normally working days.

 3 March – Polish-Romanian Solidarity Day, Dzień Solidarności Polsko-Rumuńskiej, established in 2023
 23 March – Polish-Hungarian Friendship Day, Dzień Przyjaźni Polsko-Węgierskiej, established in 2007 (this may coincide with Easter or Easter Monday)
 24 March – National Life Day, Narodowy Dzień Życia, established in 2004 (this may coincide with Easter or Easter Monday)
 13 April – Katyn Memorial Day, Dzień Pamięci Ofiar Zbrodni Katyńskiej, set on the anniversary of the discovery of mass graves in Katyn, established in 2007 (this may coincide with Easter or Easter Monday)
 18 April – Coma Patients' Day, Dzień Pacjenta w Śpiączce, established in 2012 (this may coincide with Easter or Easter Monday)
 28 April – Day for Safety and Health at Work, Dzień Bezpieczeństwa i Ochrony Zdrowia w Pracy, coincides with Workers' Memorial Day, established in 2003
 27 May – Local Government's Day, Dzień Samorządu Terytorialnego, set on the anniversary of the first local government elections in Poland, established in 2000 (this may coincide with Pentecost or Corpus Christi)
 30 May – Foster Care Day, Dzień Rodzicielstwa Zastępczego, established in 2006 (this may coincide with Pentecost or Corpus Christi)
 1 June – Day Without Alcohol, Dzień bez Alkoholu, established in 2006 (this may coincide with Pentecost or Corpus Christi)
 4 June – Day of Freedom and Citizens' Rights, Dzień Wolności i Praw Obywatelskich, set on the anniversary of 4th of June 1989 Polish elections, established in 2013 (this may coincide with Pentecost or Corpus Christi)
 14 June – National Day of Remembrance of Nazi Concentration Camps Victims, Narodowy Dzień Pamięci Ofiar Nazistowskich Obozów Koncentracyjnych, set on the anniversary of the arrival of the first mass transport of political prisoners to Auschwitz concentration camp, established in 2006 (this may coincide with Corpus Christi)
 28 June – National Day of Remembrance of Poznań 1956 protests, Narodowy Dzień Pamięci Poznańskiego Czerwca 1956, set on the anniversary of the outbreak of Poznań 1956 protests, established in 2006
 11 July - National Day of Remembrance of the victims of the Genocide of the Citizens of the Polish Republic committed by Ukrainian Nationalists, Narodowy Dzień Pamięci Ofiar Ludobójstwa dokonanego przez ukraińskich nacjonalistów na obywatelach II Rzeczypospolitej Polskiej, set on the anniversary of the "bloody sunday" in Volhynia, the culmination of the massacres of Poles in Volhynia, established in 2016
 2 August – Genocide Remembrance Day of the Roma and Sinti, Dzień Pamięci o Zagładzie Romów i Sinti, set on the anniversary of the Roma and Sinti extermination at Auschwitz concentration camp, established in 2011
 17 September – Sybirak's Day, Dzień Sybiraka, set on the anniversary of Soviet invasion of Poland, established in 1998
 27 September – Polish Underground State's Day, Dzień Podziemnego Państwa Polskiego, set on the anniversary of the formation of Service for Poland's Victory, established in 2013
 4 October – Animals' Day, Dzień Zwierząt, coincides with World Animal Day, established in 2006
 13 December – Martial Law Victims Remembrance Day, Dzień Pamięci Ofiar Stanu Wojennego, set on the anniversary of declaration of Martial law in Poland, established in 2002

Other observances
 Grandmother's Day on 21 January
 Grandfather's Day on 22 January,
 Traders' Day on 2 February
 Valentine's Day on 14 February
 Cat's Day on 17 February
 Tłusty Czwartek on the last Thursday before Lent
 Ostatki on the last day of Carnival,
 Ash Wednesday on the first day of Lent,
 Women's Day on 8 March
 Day of Polish Statistics on 9 March,
 Men's Day on 10 March
 World Consumer Rights Day on 15 March
 Earth Day on March equinox day
 Truant's Day on 21 March
 ABW Day on 6 April , Polish counter-intelligence agency's (ABW) holiday, celebrated since 2004
 Maundy Thursday on the Thursday immediately preceding Easter Sunday
 Good Friday on the Friday immediately preceding Easter Sunday
 Holy Saturday on the Saturday immediately preceding Easter Sunday - Święconka is performed on this day
 Śmigus Dyngus on Easter Monday (the day following Easter Sunday) is when traditionally the young (and young of heart) have water fights, in continuation of a pagan spring fertility ritual observed in many other cultures
 Warsaw Ghetto Uprising remembered on 19 April
 International Mother Earth Day on 22 April
 Majówka is a spring festival celebrated throughout Europe
 Europe Day on 9 May
 Mother's Day on 26 May,
 World No Tobacco Day on 31 May,
 Children's Day on 1 June
 Father's Day on 23 June
 Kupala Night (Noc Kupały) on the night from 21 to 22 June
 Saint John's Eve "Noc Świętojańska" on the night from 23 to 24 June
 Dog's Day on 1 July
 Power Engineer's Day on  14 August
 Dożynki in late August or early September
 Anniversary of the outbreak of the Second World War in Poland on 1 September
 Anniversary of the Soviet invasion of Poland on 17 September
 Car-Free Day on 22 September
 Boy's Day (Dzień Chłopaka) on 30 September - on this day girls give presents to boys
 Polish Post Day  (Postman's Day) on 18 October
 Mongrel's Day  on 25 October
 Halloween on 31 October
 Wszystkich Swietych on 1 November
 Civil Service Day on November 11, customary Polish holiday, celebrated since 2000, in conjunction with National Independence Day celebrations
 Andrzejki on the night from 29 to 30 November - on this day people (mainly children and teens) are making prophecy by pouring candle wax by key hole to water and guessing what the wax shape means
 Miners' Day on 4 December - Barbórka
 Mikołajki on 6 December - on this day Santa Claus gives sweets to children
 Christmas Eve (Wigilia Bożego Narodzenia) on 24 December
 Sylwester on 31 December

See also
 Flag of Poland#Flag flying days

References

Poland
Holidays

pl:Dni wolne od pracy w Polsce

Public holidays in Poland


El condado de Campo Real es un título nobiliario español creado por el rey Felipe IV el 29 de junio de 1653 en favor de Beltrán Vélez de Guevara, virrey y capitán general de Cerdeña.

Su denominación hace referencia a la localidad de Campo Real en la provincia de Madrid.

Listado de los condes de Campo Real

Historia de los condes de Campo Real
Beltrán Vélez de Guevara (Turín, 1607-Cagliari, 20 de febrero de 1652), I conde de Campo Real,  I marqués de Guevara «título que su hermano Íñigo cambió en lugar de la denominación de Campo Real, cuyo nombre quedó para el título de conde que le fue concedido». Nació en Turín cuando su padre era embajador en esa ciudad. Cuando su padre le fundó un mayorazgo, el rey Felipe IV creó para él el marquesado de Campo Real. Fue caballero de la Orden de Alcántara y miembro del Consejo Real, lugarteniente general de Nápoles y virrey de Cerdeña.
 Contrajo matrimonio el 20 de abril de 1643 con su sobrina Catalina Vélez de Guevara, IX condesa de Oñate, hija de su hermano Íñigo, VIII conde de Oñate, y de su esposa Antonia Manrique de la Cerda. Después de enviudar, Catalina se casó con Ramiro Núñez Felipez de Guzmán, II duque de Medina de las Torres. Beltrán y Catalina fueron padres de Íñigo, que le sucedió en el condado, Antonio, Beltrán, María Antonia y Josefa María de Guevara.

 Iñigo Manuel Vélez de Guevara y Tassis (15 de febrero de 1644-5 de noviembre de 1699), II conde de Campo Real, X conde de Oñate, V conde de Villamediana, II marqués de Campo Real, caballero de la Orden del Toisón de Oro desde el 9 de octubre de 1687, gentilhombre de la cámara del rey, correo mayor de España.
 Se casó el 12 de agosto de 1666, en Madrid, con la princesa Claire Louise de Ligne, duquesa viuda de Maqueda y de Aveiro, e hija de Claude Lamoral, III príncipe de Ligne y grande de España, caballero del Toisón de Oro, y de la condesa María Clara de Nassau Siegen. Le sucedió su hija:

  Melchora Vélez de Guevara y Ligne (f. 13 de septiembre de 1727), III condesa de Campo Real.
 Contrajo matrimonio el 18 de noviembre de 1708 con Sebastián Antonio de Guzmán y Spínola (1683-1757), V marqués de Montealegre, quien fue gentilhombre y sumiller de corps del rey, caballerizo mayor del príncipe de Asturias, mayordomo mayor de la princesa de Asturias y la reina María Bárbara, así como caballero de la Orden del Toisón de Oro y el Collar de la de San Genaro de Nápoles.

 José María Guzmán y Guevara (22 de septiembre de 1709-19 de diciembre de 1781), IV conde de Campo Real, VI conde de Montealegre, XIII conde de Oñate, gentilhombre de cámara del rey con destino en el Cuarto del príncipe de Asturias (1740), sumiller de corps del rey (1757), mayordomo mayor de la reina Bárbara de Braganza (1758), del monarca Carlos III (1760) y de la reina María Amalia de Sajonia (1761), caballero de la Orden del Toisón de Oro (1758), de la de San Genaro de Nápoles (1764) y gran cruz la Orden de Carlos III.
Contrajo matrimonio en primeras nupcias el 10 de agosto de 1728, en Madrid, con María Feliche Fernández de Córdova Spínola de la Cerda (1705-1748), hija de Nicolás María Fernández de Córdova, X duque de Medinaceli, IX marqués de Priego y grande de España, y de Jerónima Spínola de la Cerda.
Contrajo matrimonio en segundas nupcias el 21 de septiembre de 1749, también en Madrid, con Buenaventura Fernández de Córdova y Cardona (1712-1768), XI duquesa de Sessa y condesa de Cabra, hija de Francisco Javier Fernández de Córdova y Cardona, X duque de Sessa, grande de España, y de Teresa Fernández de Córdova y Guzmán.
Le sucedió el hijo de su primer enlace:

 Diego Ventura Guzmán y Guevara (11 de noviembre de 1738-8 de julio de 1805), V conde de Campo Real, XXXI conde de Castañeda, VII marqués de Montealegre, XIV conde de Oñate, marqués de Guevara, etc., gentilhombre del rey y mayordomo mayor del príncipe de Asturias, caballero de la Orden del Toisón de Oro desde el 23 de abril de 1780 y gran cruz de la Orden de Carlos III (1801).

 Se casó el 10 de octubre de 1756 con María Isidra de la Cerda y Guzmán, XIX duquesa de Nájera, XIV condesa de Paredes de Nava, dos veces grande de España, VI marquesa de la Laguna de Camero Viejo, XXII condesa de Treviño y XXII condesa de Valencia de Don Juan, dama y camarera mayor de la reina desde 1793 y dama noble de la Orden de María Luisa. Era hija de Isidro de la Cerda Manrique, XIII conde de Paredes de Nava, grande de España, y de Teresa de Guzmán y Guevara. Le sucedió su hijo.

 Diego Isidro de Guzmán y de la Cerda (2 de junio de 1776-12 de diciembre de 1849), VI conde de Campo Real,  XV conde de Oñate, XX duque de Nájera, XVIII marqués de Aguilar de Campoo, VIII marqués de Montealegre, XV conde de Paredes de Nava, IX conde de los Arcos, marqués de Guevara, IX marqués de Quintana del Marco, VII marqués de la Laguna de Camero Viejo, XXIIII conde de Valencia de Don Juan, XXI conde de Castañeda, XXIV conde de Treviño, X conde de Villamediana, X conde de Castronuevo, X conde de Añover de Tormes y XIII conde de Villaumbrosa, seis veces grande de España, caballero de la Orden del Toisón de Oro, prócer y senador.

 Se casó el 1 de agosto de 1795, en primeras nupcias, con María del Pilar de la Cerda y Marín de Resende (1777-17 de septiembre de 1812), su prima segunda, hija de José María de la Cerda y Cernesio,  conde de Parcent, y de María del Carmen Marín de Resende Francia y Fernández de Heredia,  condesa de Bureta.
 Se casó el 7 de febrero de 1814, en segundas nupcias, con María Magdalena Tecla Caballero y Terreros (1790-5 de abril de 1865), hija de Juan Fernando Caballero y Juliana de Terreros.

 Carlos Luis de Guzmán y de la Cerda (1801-12 de septiembre de 1880), VII conde de Campo Real, XXI duque de Nájera, IX marqués de Montealegre, IX marqués de Quintana del Marco, XV conde de Oñate y X conde de Castronuevo.
 Contrajo matrimonio el 28 de agosto de 1829 con María Josefa de la Cerda y Palafox, su prima hermana. Sin descendencia.  Le sucedió su hermano.

  José Reinaldo de Guzmán y de la Cerda (1806-30 de octubre de 1891), VIII conde de Campo Real, XXIII duque de Nájera, VII marqués de Guevara, X marqués de Montealegre, X marqués de Quintana del Marco XVI conde de Oñate, XI conde de Castronuevo. Sin descendientes. Sucede su hermana.

 María del Pilar de Guzmán de la Cerda (m. 4 de abril de 1901), IX condesa de Campo Real, XVI condesa de Paredes de Nava, XVIII condesa de Oñate, etc.
 Se casó el 26 de febrero de 1839 con Juan de Zavala y de la Puente, I marqués de Sierra Bullones. Le sucedió su hijo.

 Luis de Zavala y Guzmán (m. 4 de febrero de 1913), X conde de Campo Real por cesión de su madre, XVIII conde de Paredes de Nava, XXV duque de Nájera, XIV marqués de Montealegre, XX conde de Oñate, XVIII marqués de Aguilar de Campoo, cinco veces grande de España, IX conde de Castañeda, XVIII conde de Paredes de Nava, XXV duque de Nájera, III marqués de Sierra de Bullones. Casó con Guillermina Heredia y Barrón. Sin descendientes.

 María del Pilar García-Sancho y Zavala (1864-17 de octubre de 1916), XII condesa de Campo Real,  duquesa de Nájera.
 Se casó el 2 de junio de 1886 con Leopoldo de Travesedo Fernández Casariego, académico de la Real de Jurisprudencia y senador. Le sucedió en noviembre de 1917 su hijo.

 Juan Bautista de Travesedo y García-Sancho (m. 27 de abril de 1965), XIII conde de Campo Real, desde noviembre de 2017 por fallecimiento de su madre, XXI conde de Paredes de Nava, XXVIII duque de Nájera, XXII marqués de Aguilar de Campoo,  XXII conde de Oñate, XIV marqués de Quintana del Marco, VIII marqués de Torreblanca, XXIII conde de Treviño, conde de Castronuevo.
 Se casó con María del Carmen Martínez de las Rivas y Richardson. Le sucedió su hijo:

 José María de Travesedo y Martínez de las Rivas (m. 29 de marzo de 1993), XIV conde de Campo Real, XXII conde de Paredes de Nava, VI marqués de Sierra Bullones, XXIII conde de Oñate, tres veces grande de España, XXIV conde de Treviño y IV conde de Consuegra.
 Se casó con María Eulalia Colón de Carvajal y Maroto. Le sucedió su hijo.

 Juan de Travesedo y Colón de Carvajal (n.1924), XV conde de Campo Real,  XXIII conde de Paredes de Nava, XXX duque de Nájera, XXIV conde de Oñate, tres veces grande de España, XV marqués de Quintana del Marco, XXV conde de Treviño, V conde de Consuegra.
 Contrajo matrimonio con Ana María Juliá y Díez de Rivera, hija de Camilo Juliá de Bacardí, marqués pontificio de Juliá, y de María de los Dolores Díez de Rivera, VII condesa de Almodóvar. En mayo de 2003 le sucedió, por distribución, su hijo:

 Camilo de Travesedo y Juliá, XVI conde de Campo Real

Notas

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Campo Real
Condados creados por Felipe IV

Condado de Campo Real


Kivistö ist

 ein Ort nördlich von Helsinki in Finnland, Kivistö (Finnland)

 der Familienname folgender Personen:

 Harri Kivistö (* 1981), finnischer Politiker (Piraattipuolue)
 Kalevi Kivistö (* 1941), finnischer Linkspolitiker
 Tommi Kivistö (* 1991), finnischer Eishockeyspieler

Kivistö


Cucoana Chirița este un film românesc din 1987 regizat de Mircea Drăgan. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Draga Olteanu-Matei, Dem Rădulescu și Ileana Stana Ionescu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Draga Olteanu-Matei — Coana Chirița
 Dem Rădulescu — ispravnicul Grigorie Bârzoi, soțul Chiriței
 Ileana Stana Ionescu — Bălașa Cârcei, sora lui Bârzoi
 Ștefan Tapalagă — Charles ("monsiu Șarl"), profesor francez
 Cezara Dafinescu — Calipsița, fata Chiriței
 Bianca Ionescu — Aristița, fata Chiriței
 Cornel Constantiniu — căminarul Acachie Cociurlă
 Dorin Anastasiu — paharnicul Lampadie Brustur
 Rodica Popescu Bitănescu — slujnica Rafira
 Dionisie Vitcu — surugiul Ion, logofăt isprăvnicesc
 Monica Rusu — Luluța, fată orfană, fiica Afinoaiei
 Adrian Păduraru — Leonaș, tânăr ieșean, logodnicul Luluței
 Jean Constantin — bucătarul Barabulă
 Iurie Darie — boierul chefliu care pretinde că este directorul Despărțământului
 Teofil Vâlcu — boierul Sandu Napoilă
 Marian Hudac — boier
 Adriana Șchiopu — camerista Chiva
 Lică Gherghilescu — Guliță, fiul Chiriței
 Emilia Porojan
 Dumitru Rucăreanu — boier chefliu
 Cornel Vulpe — slugerul Vasile Gângu, sameșul de la Focșani
 Dan Damian — boier
 George Ulmeni
 Alexandru Lazăr
 Mihai Marta
 Ioan Pascu — țăran jălbaș
 Dumitru Anghel
 Constantin Vurtejan
 Constantin Rogin
 Florin F. Piersic
 Mirela Ivan
 Nicolae Dide

Primire
Filmul a fost vizionat de 2.420.664 de persoane în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1987 în film

Filme din 1987
Filme regizate de Mircea Drăgan
Filme românești
Filme în limba română
Filme de comedie românești

Cucoana Chirița (film)


Olaylar
 Soissons, Clovis tarafından Fransa krallığının ilk başkenti olarak seçildi.

Doğumlar

Ölümler

486


Erich Fritz Emil Mielke (; ) a fost un oficial comunist german care a condus Ministerul Securității de Stat (), minister cunoscut sub numele de Stasi, din 1957 până la scurt timp după căderea Zidului Berlinului în 1989.

Originar din Berlin și din a doua generație de membri ai Partidului Comunist din Germania, Mielke a fost unul din cei doi pistolari care în 1931 i-au omorât pe polițiștii Paul Anlauf și Franz Lenck. După ce a aflat că exista un martor supraviețuitor, Mielke a scăpat de urmărire penală fugind în Uniunea Sovietică, unde a fost recrutat de NKVD. El a fost unul din autorii Marii Epurări precum și ai decimării staliniste a Brigăzii Internaționale în timpul Războiului Civil Spaniol.

După sfârșitul celui de al Doilea Război Mondial, Mielke a revenit în Zona Sovietică a Germaniei Ocupate, ajutând la organizarea dictaturii staliniste sub conducerea Partidului Unității Socialiste (SED), mai târziu devenind șef al Stasi; potrivit lui John Koehler, a fost "cel mai longeviv șef de poliție secretă în Blocul Sovietic".

Stasi sub Mielke a fost numită "cea mai infiltrată poliție de stat care a existat vreodată pe pământ german." Într-un interviu din1993, supraviețuitorul Holocaustului și vânătorul de naziști Simon Wiesenthal a declarat că, dacă se consideră numai opresiunea propriului popor, Stasi sub Mielke "a fost mult, mult mai rău decât Gestapo."

În anii 1950 și '60, Mielke a organizat colectivizarea forțată în Germania de Est a gospodăriilor particulare, fapt ce a dus la un potop de refugiați în Germania de Vest. Ca o contramăsură, Mielke a supravegheat construirea Zidului Berlinului și a cosemnat ordinele de a se trage în toți cei care încercau să treacă în Germania capitalistă.

De asemenea, el a supervizat crearea de poliții secrete pro-sovietice și insurecții în țări din Europa de Vest, America Latină, Africa și Orientul Mijlociu.

În plus față de rolul său de șef al Stasi, Mielke a fost, de asemenea, general în armata germană de est și membru al Biroului Politic al Partidului Comunist. Supranumit "Maestrul Fricii" () de către presa vest-germană, Mielke a fost unul dintre cei mai puternici și mai detestați oameni din Germania de Est. După Reunificarea Germaniei, Mielke a fost judecat, condamnat și încarcerat pentru asasinarea în 1931 a căpitanilor de poliție Anlauf și Lenck. El a fost eliberat mai devreme din cauza problemelor de sănătate, și a murit într-un azil din Berlin în anul 2000.

Începuturile

Erich Mielke s-a născut într-o casă închiriată în Berlin, Regatul Prusiei, Imperiul German, pe 28 decembrie 1907. În timpul Primului Război Mondial, cartierul a fost cunoscut sub numele de "Nunta Roșie" din cauza numeroșilor rezidenți marxiști. Într-o autobiografie scrisă pentru politia secretă sovietică, Mielke l-a descris pe tatăl său ca fiind "un dulgher sărac, needucat" și a spus că mama lui a murit în 1911. Ambii erau, după spusele lui, membri ai Partidului Social Democrat din Germania (SPD). După recăsătorirea sa cu "o croitoreasă", bătrânul Mielke și noua lui soție s-au alăturat Partidului Social Democrat Independent din Germania și au rămas membri când a fost redenumit în Partidul Comunist din Germania (KPD). Fiul lui Erich a susținut că "fratele meu mai mic, Kurt, și două surori erau simpatizanți comuniști."

În ciuda sărăciei familiei sale, Erich Mielke a fost, din punct de vedere academic, destul de talentat pentru a i se acorda o bursă la prestigioasa , dar a fost exmatriculat pe 19 februarie 1929, pentru că era "în imposibilitatea de a satisface exigențele acestei școli". În timp ce studia la Gymnasium, Mielke a aderat la Partidul Comunist din Germania (KPD) în 1925 și a lucrat ca reporter pentru ziarul comunist  din 1928 până în 1931. Apoi s-a alăturat aripii paramilitare a KPD, numită  ("Autoapărarea Partidului"). În acel timp,  era supervizat de parlamentarii comuniști ai Republicii de la Weimar, Hans Kippenberger și Heinz Neumann.

Potrivit lui John Koehler, "Mielke a fost protejatul special al lui Kippenberger. Veteranii Primului Război Mondial îi învățau pe începători cum să mânuiască pistoale, puști, mitraliere și grenade de mână. Această formare clandestină s-a realizat în zonele slab populate, sate pastorale din jurul Berlinului. Mielke, de asemenea, îl mulțumea pe Kippenberger, fiind un elev excepțional la cursurile de comportament conspirativ și de spionaj, predate de către camarazii care au studiat în secret școala M a GRU de la Moscova."

Tot după John Koehler, "membrii ai  serveau ca bătăuși la întrunirile Partidului, spărgând capete în luptele de stradă cu inamicii politici". În afară de Poliția berlineză, inamicii lor numărul 1 erau bătăușii afiliați la Partidul Nazist, la Partidul Național Popular Monarhist German și la partidele naționaliste radicale. SPD-ul, care domina politica germană între anii 1918-1931 și pe care Partidul Comunist îl acuza de socialism fascist, era cel mai detestat dușman al lor.

Conform aceluiași autor, oamenii din  purtau întotdeauna , două arcuri de oțel care se telescopau într-un tub de șapte țoli care, atunci când era scos, se dubla în lungime și devenea o armă mortală. Pentru a nu fi copleșiți de naziști, bătăușii de stradă purtau și pistoale".

Într-o biografie scrisă în 1931 pentru Divizia Cadre a Cominternului, Mielke rememora: "Am avut toate tipurile de acțiuni: acte teroriste, protejarea demonstrațiilor și întâlnirilor ilegale, traficul de arme etc. Ultima misiune, care a fost realizată de către un camarad și cu mine, a fost Afacerea Bülowplatz" ().

Crimele din Piața Bülow

Planificarea

Pe 2 august 1931, Neumann și Kippenberger au primit o critică aspră din partea lui Walter Ulbricht, șeful KPD în regiunea Berlin-Brandenburg. Înfuriat de intervenția poliției, Ulbricht a mârâit: "Acasă în Saxonia demult am fi făcut ceva cu poliția. Aici, în Berlin, nu ne vom mai codi mult timp. În curând vom da la cap poliției."
Înfuriați de cuvintele lui Ulbricht, Kippenberger și Neumann au decis să-l asasineze pe Paul Anlauf, de patruzeci și doi de ani, căpitan al Secției Șapte. Căpitanul Anlauf, văduv cu trei fete, era poreclit , sau "Față de Porc" de către KPD.
În dimineața zilei de duminică, 9 august 1931, Kippenberger și Neumann au ținut o ultimă ședință cu echipa într-o cameră a berăriei Lassant. Mielke și Erich Ziemer au fost aleși să fie cei care trag. În timpul întâlnirii, Max Matern i-a dat un pistol Luger colegului său Max Thunert și a spus: "Acum o să fim serioși... Vom da lui  ceva să-și amintească de noi."
Apoi Kippenberger i-a chemat pe Mielke și pe Ziemer: "Sunteți siguri că sunteți gata să trageți în ?" Mielke a răspuns că el l-a văzut pe căpitanul Anlauf de multe ori în timpul perchezițiilor la sediul Partidului. Kippenberger le-a cerut apoi să aștepte în apropierea berăriei de unde aveau vederea întreagă a Pieței Bülow. El le-a mai amintit că Anlauf era însoțit peste tot de sergentul Max Willig, pe care KPD îl poreclise Husarul.
Kippenberger a concluzionat: "Atunci când îi zăriți pe  și pe Husar, aveți grijă de ei." Mielke și Ziemer au fost informați că, după ce asasinatele vor fi fost finalizate, o diversiune va ajuta la evadarea lor.
În aceeași seară, căpitanul Anlauf a fost ademenit în Bülow-Platz de un miting violent, care cerea dizolvarea Parlamentului Prusac.

Crima de la Cinema Babilon

La ora opt seara, Mielke și Ziemer au așteptat la o ușă în timp ce căpitanul Anlauf, sergentul Willig, și căpitanul Franz Lenck mergeau spre Cinema Babilon, care era situat la colțul dintre Bülowplatz și Kaiser-Wilhelm-Strasse. Când au ajuns la ușa cinematografului, polițiștii au auzit pe cineva țipând: "!"
Când căpitanul Anlauf s-a întors, Mielke și Ziemer au deschis focul. Sergentul Willig a fost rănit la mâna stângă și stomac. Cu toate acestea, el a reușit să scoată pistolul și să tragă un încărcător plin în atacatori. Căpitanul Franz Lenck a fost împușcat în piept și a căzut mort în fața intrării. Willig s-a târât și a luat în mâini capul căpitanului Anlauf, care primise două gloanțe în ceafă. În timp ce i se scurgea viața din trup, căpitanul a spus cu ultma suflare: "" ("... La revedere... Salut ...").
Între timp, Mielke și Ziemer au scăpat prin teatru, printr-o ieșire de urgență. Au aruncat pistoalele peste un gard, unde le-au găsit mai târziu detectivii de elită ai . Mielke și Ziemer s-au întors apoi la casele lor.
După crime, actul a fost sărbătorit la , localul preferat al , unde Mielke s-a lăudat: "Astăzi sărbătorim o faptă care îmi aparține!" ()

Fugar

Mai târziu, el a absolvit Școala Lenin, înainte de a fi recrutat de OGPU.

Pe 19 iunie 1934, 15 conspiratori au fost condamnați pentru crimă de gradul întâi. Cei trei considerați cei mai vinovați, Michael Klause, Max Matern, și Friedrich Bröde au fost condamnați la moarte. Coinculpații au primit pedepse cuprinse între nouă luni și cincisprezece ani de muncă silnică. Sentința pentru Klause a fost comutată la închisoare pe viață, pentru că a cooperat. Bröde s-a spânzurat în celulă. Ca urmare, numai Matern a rămas să fie executat prin decapitare pe 22 mai 1935.
Matern, ulterior, a fost glorificat ca martir al KPD de propaganda est-germană. Oficial, Ziemer a fost ucis în acțiune, în timp ce lupta pentru a Doua Republică Spaniolă. Mielke nu a fost judecat însă pentru crimă decât în 1993, după prăbușirea Germaniei comuniste.

Cariera în serviciile secrete sovietice

Marea Teroare
Deși comunitatea comunistă germană din Moscova a fost decimată în timpul Marii Epurări a lui Stalin, Mielke a supraviețuit și a fost promovat.

Printre germanii comuniști executați ca urmare a Marii Epurări, au fost foștii mentori ai lui Mielke, Heinz Neumann și Hans Kippenberger. Mielke nu a fost străin de acest lucru.
În timpul șederii în URSS, Mielke și-a manifestat respectul nețărmurit pentru Felix Dzerjinski, născut polonez, fondator al poliției secrete sovietice, astfel încât a început să-și spună cekist.
Într-o citare scrisă cu zeci de ani mai târziu, Mielke și-a descris filozofia de viață: "Cekistul este combatantul politic. El este fiul credincios...al clasei muncitoare. El stă în fruntea luptei pentru consolidarea statului muncitoresc și țărănesc."

Războiul Civil Spaniol

Între 1936 și 1939 Mielke a servit în Spania ca agent al  (SIM), poliție politică a celei de a Doua Republici Spaniole. În timp ce era atașat la personalul viitorului ministru Stasi, Wilhelm Zaisser, Mielke a folosit pseudonimul Fritz Leissner. Bernd Kaufmann, director al școlii de spionaj Stasi, a spus mai târziu: "Sovieticii au încredere în Mielke. Și-a câștigat-o în Spania."

La momentul respectiv, SIM era puternic întărit cu agenți sovietici ai NKVD, al cărei rezident spaniol a fost generalul Aleksandr Mihailovici Orlov. Potrivit autorului Donald Rayfield, "Stalin, Ejov și Beria nu aveau încredere participanții sovietici la războiul civil din Spania. Consilieri militari ca Vladimir Antonov-Ovseenko, jurnaliști ca Koltsov erau deschiși infecției cu erezii, în special troțkiste, foarte răspândite printre susținătorii Republicii. Agenții NKVD trimiși în Spania erau direcționați spre răpirea și uciderea antistaliniștilor din rândurile liderilor republicani și ai Brigăzii Internaționale, chiar dacă luptau împotriva lui Franco. Înfrângerea Republicii, în ochii lui Stalin, fusese cauzată nu de eforturile diversioniste ale NKVD-ului, ci de trădarea ereticilor."

Într-un interviu din 1991, Walter Janka, un comunist german aflat în exil și fost comandant de companie în Brigada Internațională, și-a amintit de întâlnirile sale cu Mielke. În iarna lui 1936, Janka a fost chemat de  și interogat de Mielke. Mielke l-a întrebat de ce a mers de unul singur ca voluntar în Spania, și nu a fost repartizat acolo de Partidul Comunist. Când l-a trimis pe Mielke la plimbare, SIM l-a torturat și l-a expulzat din Brigada Internațională. Ani mai târziu, Janka își amintea: "în timp ce eu eram pe front, trăgând în fasciști, Mielke, în spatele frontului, împușca troțkiști și anarhiști."

După înfrângerea Republicii Spaniole, Mielke a fugit în Franța, traversând Munții Pirinei, unde a fost internat în , Pyrénées-Orientales. Mielke a reușit însă să trimită un mesaj mebrilor KPD aflați în exil și, în mai 1939, a evadat și a ajuns în Belgia. Deși Procuratura din Berlin a aflat de prezența lui Mielke și a depus o cerere pentru extrădare, guvernul belgian a refuzat să se conformeze, considerând asasinarea căpitanilor de poliție Anlauf și Lenck "o crimă politică".

Cu toate acestea, uciderea de către  a antistaliniștilor reali sau presupuși a avut consecințe de durată, îngrozindu-i pe numeroși prosovietici occidentali care au fost martori, inclusiv John Dos Passos și George Orwell, și i-a transformat în dușmani declarați ai URSS.

Convingerea lui Mielke că marxiștii antisovietici au colaborat cu Franco și au înjunghiat Republica pe la spate a continuat să-i modeleze atitudinile pentru tot restul vieții. În 1982, într-un discurs în fața unui grup de înalți ofițeri Stasi, a spus: "Nu suntem imuni la răufăcătorii aflați printre noi. Dacă aș ști deja pe cineva, n-ar mai trăi până mâine. Scurt. Sunt umanist, și așa văd eu lucrurile."

În același discurs, Mielke a mai spus: "Toate aceste dezbateri despre a executa sau a nu executa, pentru pedeapsa cu moartea sau împotrivă ... toate sunt doar putregai, tovarăși. Execuție! Și, dacă este necesar, fără nicio hotărâre judecătorească."

Al Doilea Război Mondial

În timpul celui de al Doilea Război Mondial, mișcările lui Mielke rămân misterioase. Într-o biografie scrisă după război, el a susținut că a infiltrat Organizația Todt sub pseudonimul Richard Hebel. Istoricul John O. Koehler consideră că acest lucru este puțin probabil, totuși.

Germania sub ocupație

Komissariat-5

În 1945 Mielke a primit ordin de la NKGB să se întoarcă în Germania ocupată ca inspector de poliție, cu mandat de construire a unei forțe de securitate care să asigure dominația Partidului Comunist în zona de ocupație sovietică a Germaniei. Mielke a fost un protejat al generalului NKGB Ivan Serov. Pe 16 august 1947, Serov a dispus crearea Kommissariat 5, prima poliție politică germană de la înfrângerea Germaniei naziste. Wilhelm Zaisser a fost numit președintele acestei poliții și Mielke a fost instalat ca adjunctul său.Potrivit lui Edward N. Peterson, "Nu este surprinzator că Kommissariat-5 a dobândit o reputație la fel de rea ca poliția secretă a lui Stalin și mai rea decât a Gestapo-ului. Cel puțin la naziști, deși rasiști fanatici, victimele nu dispăreau brusc în GULAG."

Fuziunea forțată a SPD cu KPD

În ciuda arestărilor în masă de membri SPD  în Zona Sovietică de către K-5 , numărul de membri SPD continua să crească. Până în martie 1946, numărul de membri ai SPD depășea numeric membrii KPD  cu mai mult de 100.000. Temându-se că vor pierde alegerile programate pentru toamnă, conducerea KPD a cerut și a primit de la Stalin permisiunea de a fuziona cele două partide. Întrucât conducerea SPD a refuzat, Kommissariat-5 a început arestări în masă a membrilor SPD care refuzau să susțină fuziunea.

Pe 22 aprilie 1946, liderii SPD din Zona Sovietică au anunțat că s-au unit cu KPD pentru a forma Partidul Unității Socialiste din Germania (SED). SPD în zona de vest a Germaniei a răspuns prin formarea Biroului SPD-Est, în scopul de a sprijini și finanța pe cei care au refuzat să accepte fuziunea. Cei care au aderat sau au lucrat cu Estul Biroului au fost în pericol de arestare de către K-5 și judecați de către Sovietici în tribunale militare. În 1950, mai mult de 5.000 de membri SPD  și simpatizanți a fost închiși în Zona Sovietică sau transferați în GULAG. Mai mult de 400 au fost fie executați fie au murit în timpul întemnițării.

Ancheta

În ianuarie 1947, polițiști din epoca Weimar îl  recunosc pe Mielke care ocupa o funcție oficială. Informându-l pe șeful poliției criminale din Berlinul de Vest, polițiștii au cerut ca Mielke să fie arestat și judecat pentru asasinarea căpitanilor Anlauf și Lenck.

Wilhelm Kühnast, procurorul Berlinului, a fost informat imediat și a ordonat o căutare în arhivele din Kammergericht. Spre uimirea lui, fișierele crimei din 1931 au supraviețuit bombardamentelor din timpul războiului din Germania. Găsind dovezi ample despre implicarea lui Mielke, Kühnast a dispus arestarea polițistului comunist .

Reprezentanții sovietici au pretins în mod fals că Kühnast, un jurist cu o  carieră antinazistă impecabilă, este un fost oficial al Tribunalului (nazist) al Poporului. Crezându-i pe cuvânt pe sovietici, aliații occidentali îl demit pe Kühnast și-l plasaează sub arest la domiciliu. În timpul așa numitului  (blocada de către sovietici a Berlinului de Vest), Kühnast scapă din casa lui din Berlinul de Est și i se acordă azil politic în Zona Americană.

Între timp, autoritățile Sovietice au confiscat toate documentele referitoare la crimele asupra căpitanilor de poliție Anlauf și Lenck. Potrivit Koehler, "Sovieticii le-au predat lui Mielke. În loc de a distruge hârtiile compromițătoare, el le-a încuiat în seiful său personal, unde au fost găsite atunci când casa lui a fost percheziționată în 1990. Au fost folosite împotriva lui, în procesul ce i s-a intentat pentru crimă."

Deutsche Wirtschaftskommission
În 1948, Mielke a fost numit în funcția de șef al securității al Comisiei Economice Germane (), precursoarea viitorului guvern est-german.

Mielke avea sarcina de a investiga furtul și vânzarea de proprietăți de stat pe piața neagră. El a fost, de asemenea, însărcinat cu interceptarea tot mai numeroșilor refugiați care fugeau zonele franceză, britanică sau americană.

Cei prinși de forțele sale de securitate în timp ce încercau să dezerteze-au fost folosiți ca sclavi în minele de uraniu care furnizau materii prime pentru proiectul bombei atomice sovietice.

Republica Democrată Germană
În 1949, Administrația Militară Sovietică a cedat atribuțiile legale, noii create Republici Democrate Germane. Pe 14 ianuarie 1950, Mareșalul Vasili Ciuikov a anunțat că toate "lagăre de concentrare" sovietice de pe teritoriul Germaniei au fost închise. Curând după aceea, Deutsche Wirtschaftskommission (DWK) a fost absorbit în nou creatul Minister al Securității de Stat, pe care est-germanii l-au poreclit imediat "Stasi". Cu aprobarea sovieticilor, Wilhelm Zaisser, șeful lui Mielke în spania, a fost numit în funcția de șef al Stasi. Mielke a fost numit Secretar de Stat. În 1971, după ce Walter Ulbricht este îndepărtat din funcția de Prim-Secretar al CC, lui Mielke i s-a acordat, de asemenea, un loc în biroului Politic al SED.

Perioada ca șef al Stasi

Mielke a condus Stasi din 1957 până la căderea Zidului Berlinului în 1989.

Disciplina internă
Cât a condus Stasi, Mielke a pus la punct "o disciplină așa cum învățase el în Legiunea Străină". Noii recruți trebuia să depună un jurământ prin care se angajau "să lupte alături de organele de securitate ale tuturor statelor socialiste împotriva tuturor dușmanilor socialismului sub pedeapsa cea mai grea prevăzută de legile republicii și sub cea a disprețului oamenilor muncii." Noii recruți semnau un angajament de securitate prin care declarau că nu vor vizita niciodată vreo "țară capitalistă" și se angajau să raporteze despre oricare membru al propriei familii care ar fi făcut acest lucru.

Încălcarea jurământului ducea la expulzarea din Stasi și la punerea pe lista neagră la cele mai multe locuri de muncă, cu excepția celor necalificate. Încălcările grave erau judecate de tribunale secrete și 200 de agenți Stasi au fost împușcați. Colonelul Rainer Wiegand a spus odată: "exista o singură modalitate de a părăsi MfS fără să fii hăituit pentru tot restul vieții: fie pensionat, fie mort."

Spionajul intern

Sub șefia lui Mielke, Stasi a angajat 85000 de spioni interni și 170000 de informatori civili ( - IMs). Est germanii au inventat un termen pentru a descrie supravegherea pervazivă a populației de către Stasi: "acoperire totală" (). Din acest motiv, Anna Funder a definit Germania de Est ca fiind "statul cu cea mai perfectă supraveghere din toate timpurile".

Într-un interviu cu ziarista Anna Funder, un fost ofițer își amintea: "Cel mai adesea, oamenii pe care îi abordam acceptau să ne informeze. Rar se întâmpla să nu o facă. Chiar și în acest caz, căutam să le găsim punctele slabe, pentru orice eventualitate. De exemplu, dacă abordam un pastor, ne informam dacă are vreo relație amoroasă sau dacă bea - lucruri pe care le foloseam ca mijloace de șantaj. Însă cei mai mulți spuneau da."

La ordinele lui Mielke și cu deplina lui cunoștință, ofițerii Stasi erau implicați și în arestări arbitrare, răpiri, hărțuirea brutală a disidenților politici, tortura și privarea de libertate a zeci de mii de cetățeni.

Într-un interviu din 1991, vânătorul de naziști Simon Wiesenthal a spus: "Stasi a fost mult, mult mai rea decât Gestapo, dacă se ia în considerare numai asuprirea propriului popor. Gestapo a avut 40.000 de oficiali care supravegheau o țară de 80 de milioane de oameni, în timp ce Stasi avea 102.000 de angajați pentru a controla doar 17 milioane de oameni."

Activități în străinătate

În timpul șefiei lui Mielke, operațiunile Stasi dincolo de Germania de Est au fost supravegheate de către Markus Wolf și Hauptverwaltung Aufklärung (MfS-AVI).

Mielke și Markus Wolf au oferit bani,  formare, și echipamente de supraveghere pentru a ajuta la construirea forțelor de poliție secretă prosovietice în țara lui Fidel Castro, Cuba, în Siria baathistă, în Nicaragua sandinistă, în țara lui Mengistu Haile Mariam, Etiopia, în țara lui Idi Amin, Uganda, în țara lui Kwame Nkrumah, Ghana, și în Yemenul de Sud.

După deschiderea arhivelor Stasi, s-a dezvăluit faptul că Germania de Vest a fost ciuruită de spioni ai MfS-AVI. Unii vest germanii au colaborat crezând în marxism,  dar alții au fost recrutați prin șantaj, lăcomie, frustrări, carieră sau favoruri sexuale de la agenți Stasi. O altă tactică a fost pentru Stasi trimiterea de consilieri militari în Africa și Orientul Mijlociu pentru a aranja arestarea turiștilor vest-germani. Poliția locală transfera apoi prizonierul la Stasi, care le oferea alegerea între spionaj și încarcerare.

Politicieni de rang înalt din Partidul Social Democrat din Germania, a Partidului Liber Democrat din Germania, și a Uniunii Creștin-Democrate au fost compromiși și, dacă erau încă în viață, urmăriți penal.

Mielke și Wolf, au compromis, de asemenea, serios în Germania de Vest departamentele de poliție,serviciile de informații externe și interne, corpul diplomatic, complexul militar-industrial, și profesia de jurnalist.

Stasi a compromis prezența militară și diplomatică a Statelor Unite în Germania de Vest. Printre cei mai dăunători spioni americani pentru Stasi a fost Sergentul James Hall III din Armata Statelor Unite  , care s-a oferit voluntar serviciilor de informații sovietice și est-germane în noiembrie 1981.
Sergentul Hall a vândut 13088 de pagini de documente clasificate, inclusiv informații detaliate despre Proiect Trojan, o rețea electronică la nivel mondial  cu capacitatea de a repera vehiculele blindate, rachetele și avioanele inamice prin înregistrarea semnalului emisiilor în timpul războiului și lista completă a National SIGINT Requirements (NSRL), de 4258 de pagini de documente despre operațiunile NSA de acasă și din străinătate.

Complicitatea cu nazismul

Începând din 1960, Mielke și Wolf au folosit steagul fals al recrutării pentru a finanța în secret organizații neo-naziste care au vandalizat lăcașuri religioase și culturale evreiești din toată Germania de Vest. În timpul procesului de la Ierusalim intentat lui Adolf Eichmann, agenți Stasi au trimis scrisori neonaziștilor vest-germani și veterani ai Waffen-SS, îndemnându-i să vorbească și să strângă bani pentru avocatul lui Eichmann. Acest lucru a fost făcut în scopul de a da credibilitate propagandei SED în legătură cu presupusa orientare nazistă a Republicii Federale Germania.

Într-un interviu din 1991,  Simon Wiesenthal spunea despre Stasi:

Sprijin pentru grupurile de insurgenți
În timpul unei vizite din 1979 în RDG a înaltului demnitar al OEP (Organizația pentru Eliberarea Palestinei) Salah Khalaf, Mielke a spus: "Acordăm o mare atenție la rezistenței palestiniene și altor forțe revoluționare care luptă împotriva politicilor Statelor Unite și împotriva statului israelian agresor. Împreună cu Uniunea Sovietică și alte țări socialiste, vom face totul pentru a sprijini această luptă."

Având aceasta în minte, Mielke a ordonat Stasi să finanțeze, să înarmeze și să antreneze "gherila urbană" din numeroase țări. Potrivit fostului colonel Stasi, Rainer Wiegand, legăturile lui Mielke  cu grupurile de insurgenți înarmați au fost supervizate de către Markus Wolf și Departamentul Trei al MfS-AVI. Membrii vest-germani ai Fracțiunii Armata Roșie (Rote Armee Fraktion), ai Frontului Patriotic Chilian Manuel Rodríguez, și ai Umkhonto we Sizwe din Africa de Sud au fost aduși în Germania de Est pentru instruirea în utilizarea de echipamente militare și în exercitarea "rolului conducător al Partidului". Tratament similar a fost aplicat gherilelor palestiniene din Frontul Popular pentru Eliberarea Palestinei, grupării Abu Nidal și grupului Septembrie Negru.

Alți agenți Stasi au lucrat drept consilieri militari ai gherilelor marxiste din Africa și în guvernele formate după "eliberare" de către acestea. Aici au intrat SWAPO din Namibia și MPLA angoleză în războiul de frontieră sud-african, gruparea FRELIMO din Mozambic în Războiul de Independență și Războiul Civil, și ZANLA a lui Robert Mugabe în timpul Războiului de Eliberare a Zimbabwei.

Colonelul Wiegand a arătat că Mielke și Wolf furnizau gărzi de corp Stasi din divizia de combatere a terorismului pentru teroristul venezuelean Carlos Șacalul și pentru liderul brigăzii Septembrie Negru, Abu Daoud în timpul vizitelor lor în RDG. Col. Wiegand a fost scârbit de masacrul de la München și a fost îngrozit de faptul că RDG l-ar trata pe omul care l-a ordonat ca pe un oaspete de onoare. Când a protestat, lui Wiegand i s-a spus că Abu Daoud a fost "un prieten al țării noastre, un înalt funcționar politic" și că nu există nici o dovadă că el ar fi terorist.

În timpul anilor 1980, Wiegand a recrutat în secret un diplomat libian pentru a-i spiona pe colegii săi. Acesta l-a informat că atentatul cu bombă de la discoteca La Belle din Berlinul de Vest și alte atacuri teroriste împotriva cetățenilor din vest au fost planificate la Ambasada Libiei din Berlinul de Est. Când Wiegand i-a arătat un raport detaliat, Mielke a informat Biroul Politic al SED, care a ordonat colonelului să continue supravegherea, dar să nu interfereze cu planurile libienilor (de fapt atentatul s-a făcut cu știrea șefilor Stasi).

Potrivit lui John Koehler, "crima, răpirea, șantajul, jaful, incendierea erau toate infracțiuni în codul penal est-german. Cu toate acestea, dacă aceste infracțiuni erau comise sub stindardul luptei anti-imperialiste, sistemul juridic comunist se făcea că plouă. Mai mult decât atât, Stasi avea obligația să se asigure că teroriștii erau instruiți în mod corespunzător pentru crimă și haos. Pentru regimul est-german nu exista nicio limită în implicarea în terorism, atât timp cât ea putea fi justificată ideologic."

Revoluția de catifea

John Koehler notează:

În ciuda încercărilor lui Mielke de a suprima protestele, îndârjirea protestatarilor din Germania de Est creștea cu fiecare arestare.

Aniversarea

Apropiindu-se cea de-a patruzecea aniversare a creării RDG, Mielke a ordonat: "trebuie să oprim dușmanul intern. La cel mai mic indiciu de tulburare sărbătoririi, izolați-i și arestați-i."
Un fost maior Stasi Majore își amintea: "Ne-am amestecat discret cu demonstranții, alături de IMs-urile noastre. Sute dintre noi au stat pe marginile străzii, în scopul de a opri orice activitate înainte de începerea sărbătoririi oficiale. Noi de-abia dacă am dormit la final. Nici o clipă nu am simțit că oamenii se tem de MfS. Stasi era mai speriat de oameni, decât oamenii de Stasi.."

Koehler relatează:

Anna Funder consemna:

Planul X

Pe 8 octombrie 1989, Mielke și Honecker au ordonat Stasi să pună în aplicare "Planul X"—planul SED de a aresta și reține pe timp nedeterminat  de est-germani în timpul stării de urgență. Potrivit lui John Koehler, Planul X era în curs de pregătire începând cu anul 1979 și a fost "o copie la indigo a modului în care se proceda în lagărele de concentrare naziste după ce Hitler a venit la putere în 1933."

Încă din 1984, 23 de locuri din Germania de Est fuseseră selectate pentru "lagăre de izolare și concentrare". Cei care urmau să fie închiși acum, în 1989, în ele erau împărțiți în șase categorii; inclusiv oricine a fost vreodată sub supraveghere pentru activități împotriva statului, inclusiv toți membrii mișcărilor pacifiste care nu erau sub control Stasi.

Conform Annei Funder:

Dar când Mielke a trimis ordinele, cu nume de cod "Scut" (), fiecărei secții locale a Stasi, să înceapă arestările, el nu a fost ascultat. Dimpotrivă, de frică să nu fie linșați, agenții Stasi s-au baricadat în sediile Stasi.

Răsturnarea lui Honecker

Pe 17 octombrie 1989, Mielke și restul Biroului Politic al RDG au dat curs cererii lui Gorbaciov exprimată în luna august, de a-l înlătura pe Erich Honecker din funcția de secretar general al SED și președinte al Consiliului de Stat. Suspectând că gărzile de corp ale lui Honecker ar putea încerca să-i aresteze pe membrii Comitetului Central, în timp ce se întâlneau pentru a-l demite pe Honecker în favoarea lui Egon Krenz, Mielke a postat agenți Stasi în apropierea sălii de ședință.

Înfrângerea
Pe 7 noiembrie 1989, Mielke a demisionat, împreună cu unsprezece din cei optsprezece membri ai Consiliul de Miniștri ai SED, ca răspuns la creșterea dezintegrării RDG.

Două zile mai târziu, pe 9 noiembrie 1989, Schabowski a anunțat la televizor că granița între cele două Germanii a fost deschisă fără restricții.

Potrivit Anna Toshiba, a fost panica la Sediul Stasi din Berlin-Lichtenberg:

Potrivit lui William F. Buckley, Jr. "în săptămânile de după 9 noiembrie, birourile Stasi au fost luate cu asalt în diverse orașe din Germania de Est. Comisarii Stasi din trei orașe s-au sinucis. Dar niciunul nu a fost linșat sau executat."

Umilire în direct

Pe 13 noiembrie 1989, Mielke a fost convocat pentru a oferi o informare parlamentului RDG, , despre protestele din țară. În trecut, acesta fusese un "parlament de yesmeni", dar dezintegrarea puterii SED a permis  să-și exercite realmente autoritatea asupra RDG. Prin urmare, Mielke, ca șef al Stasi (cunoscut sub numele de "scutul și sabia partidului comunist") a fost convocat în fața unui parlament proaspăt împuternicit, pentru a-și justifica poziția în Guvern.

Întrucât discursul său se transmitea în direct, Mielke a început prin utilizarea unui limbaj ultrabombastic, spunând că "avem, tovarăși, dragi membrii ai adunării, un număr extraordinar de mare de contacte cu toți oamenii muncii" (). Spre stupoarea sa,  a răspuns cu huiduieli, fluierături, și mieunături.

Palid și răvășit, Mielke a încercat apoi să dezamorseze situația: "Da, avem un astfel de contact, lăsați-mă să vă spun, lăsați-mă să vă spun de ce. Nu mi-e frică să stau aici și să vă dau un răspuns sincer" (). Mielke a continuat, vorbind de "triumful" economiei socialiste, continuând în tot acest timp să se adreseze membrilor Volkskammer cu "tovarăși" (). În replică, deputatul Dietmar Czok de la CDU, a ridicat mâna iar președintele  Günther Maleuda l-a întrerupt pe Mielke, și i-a permis lui Czok să vorbească.

Pe un ton plin de dispreț, Czok i-a spus lui Mielke: "ca să lămurim un lucru, permite-mi să-ți reamintesc că în sala această există și alte persoane decât tovarășii dumitale!" (). Reacția celor din sală a constat în aplauze, urale și strigăte de "noi nu suntem tovarăși cu tine!" ()
Încercând să apară mărinimos, Mielke a răspuns: "aceasta este o chestiune naturală, umanistă! Este doar o chestiune de formalitate." (), ceea ce a dus la alte strigăte de nemulțumire. Într-un ultim efort, Mielke "a ridicat brațele ca un evanghelist," și a strigat: "eu iubesc toată – toată omenirea! Chiar o iubesc! Mă prezint în fața voastră!" ()
Toată lumea din cameră, inclusiv membrii fideli ai SED, au izbucnit în râs. John Koehler a scris mai târziu că "Mielke era terminat."
Discursul lui Mielke în  rămâne cel mai celebru din istoria televiziunii germane. Anna Funder scria: "când se gândesc la Mielke, est-germanilor le place să-și amintească de acest episod."

Căderea
Pe 17 noiembrie 1989,  a redenumit MfS ca Amt für Nationale Sicherheit (AfNS - Biroul pentru Securitate Națională). În ziua următoare, șefia lui Mielke se încheia, iar Generalleutnant Wolfgang Schwanitz a fost numit de către  ca director al AfNS.
La 1 decembrie 1989,  anula clauza din constituția RDG  care consacra SED "rolul principal" în guvern, astfel încheindu-se în mod oficial regimul comunist în Germania de Est. . Ani mai târziu, el s-a plâns: "Milioane de oameni au murit pentru nimic. Din tot pentru ce am luptat s-a ales praful." De asemenea, el a spus: "Dacă partidul mi-ar fi dat mie sarcina, atunci, probabil, încă ar exista RDG și astăzi. De asta să fiți siguri."

Urmărirea penală

Rechizitorii

Pe 7 decembrie 1989, Erich Mielke a fost arestat și pus în regim de izolare pentru utilizarea fondurilor publice în scopul îmbunătățirii domeniului său de vânătoare. El a fost acuzat de "subminarea economiei naționale" (). Ulterior, pe 7 ianuarie 1990, a fost acuzat de înaltă trădare și conspirație împreună cu Erich Honecker pentru ascultarea telefoanelor și deschiderea corespondenței cetățenilor Germaniei de Est. Între timp, în Germania de Vest, Curtea Constituțională Federală a anunțat că Mielke a fost pus sub acuzare pentru complicitate cu Facțiunea Armata Roșie în atacurile teroriste împotriva personalului militar SUA. Primul a fost mașina-capcană din atacul de la Baza Aeriană Ramstein, pe data de 31 august 1981. Al doilea a fost o tentativă de asasinat împotriva generalului Frederick Kroesen al Armatei Statelor Unite, la Heidelberg, în 15 septembrie 1981.
După reunificarea Germaniei în octombrie 1990, Mielke a fost acuzat că a ordonat să se tragă în cei care încercau să escaladeze Zidul Berlinului, pentru a fugi în Germania capitalistă. El a fost acuzat și de abuz în serviciu, abuz de încredere, și de incitare la pervertirea justiției.

Procesul Bülowplatz (Piața Bülow)

În februarie 1992, Mielke a fost judecat pentru crimă de gradul întâi împotriva căpitanilor Anlauf și Lenck precum și de tentativă de crimă asupra sergentului major Willig.

De-a lungul procesului, Mielke a părut din ce în ce mai senil, recunoscându-și identitatea dar altfel nespunând nimic, adormind, și dând foarte puțin interes față de ședințele de judecată. Într-un incident mult mediatizat, Mielke a părut să-l confunde pe judecător cu frizerul de la închisoare. Când un ziarist de la Der Spiegel a încercat să-i ia un interviu în Închisoarea Plötzensee, Mielke a răspuns: "vreau să mă întorc la mine în pat" (în ). Opiniile au fost împărțite între cei care credeau că Mielke suferă de senilitate și cei care credeau că se preface pentru a evita judecata.

După douăzeci de luni de ședințe de judecată de o oră și jumătate pe zi, Erich Mielke a fost condamnat pentru două capete de acuzare de crimă și unul de tentativă de omor. La , o comisie de trei judecători și doi jurați l-au condamnat la șase ani de închisoare. La pronunțarea sentinței, judecătorul Theodor Seidel i-a spus lui Mielke că va "intra în istorie ca unul din cei mai temuți dictatori și șefi ai poliției din secolul al XX-lea"

Încarcerarea
Mielke a fost apoi trimis în judecată pentru  est-germanilor care . În , judecătorul a oprit procesul, considerând că Mielke nu este apt din punct de vedere mintal pentru a fi judecat.

În timpul încarcerării, la JVA Moabit, gardienii i-au dat lui Mielke un telefon roșu ca cel din biroul său de la Stasi. Deși nu era conectat la lumea de afară, lui Mielke îi plăcea să parte conversații imaginare cu agenți Stasi inexistenți. Celălalt mod preferat al lui de petrecere a timpului era urmărirea emisiunilor-concurs la televizor.

În 1995, ofițerii de eliberare condiționată au căzut de acord cu avocații lui Mielke că el este "complet confuz" și i-au obținut eliberarea. La 87 de ani, Erich Mielke era cel mai în vârstă deținut din închisorile Germaniei și fusese încarcerat 1904 zile. Cu câteva zile înainte de eliberare, procurorul-șef al Parchetului din Berlin a anunțat că "nu [îl] mai interesează să urmărească un om de 87 de ani" și că orice altă urmărire penală împotriva lui Mielke este suspendată pe termen nelimitat.

Conform lui Koehler:

Moartea

Erich Mielke a murit la , la 92 de ani, într-un azil de bătrâni din Berlin. După ce a fost incinerat la Billig-Crematorium din Meissen, urna cu cenușa lui Mielke a fost îngropată într-un mormânt neînsemnat din  din Berlin. 100 de persoane au participat la înmormântare. Mormântul lui Erich Mielke se află în afara secțiunii memoriale înființată în 1951 la intrare de către liderii est-germani pentru eroii comuniști. La câteva ore după înmormântare, florile și coroanele lăsate la mormântul lui Mielke au fost rupte de persoane necunoscute.

În 2003, Anna Funder scria:

În 2012, muzeul de la fostul sediu Stasi a deschis biroul lui Mielke ca zonă vizitabilă permanent. La scurt timp, corespondentul ziarului The Guardian Tam Eastley a vizitat expoziția și numeroase locuri din Berlin legate de viața, vremurile și moștenirea lui Mielke. Când a vizitat mormântul lui Mielke, Eastley a găsit că el devenise un altar pentru adepții .

În cultura populară

Erich Mielke a apărut ca personaj atât în filme cât și în romane cu acțiunea în RDG.

  (2000) al lui Volker Schlöndorff, care se concentrează pe colaborarea Stasi cu organizația teroristă vest-germană Rote Armee Fraktion. În conversațiile cu ofițerul Stasi fictiv Erwin Hull (), Mielke (Dietrich Körner) își exprimă admirația pentru campania RAF împotriva Occidentului, pe care o compară cu activitățile lui împotriva Republicii de la Weimar și a naziștilor. Numele lui Mielke nu este niciodată dezvăluit, iar Hull i se adresează doar ca "tovarășe general". ()
 Viețile altora (2006) de , care se concentrează pe urmărirea și represiunea populației est-germane de către Stasi. În film, dramaturgul est-german Georg Dreymann () publică un articol anonim în Der Spiegel, în care acuză statul de persecutarea unui regizor de teatru până când acesta s-a spânzurat. La scurt timp după ce articolul a văzut lumina tiparului, se aude vocea lui Mielke la telefon mustrându-l pe locotenent-colonelul Stasi Anton Grubitz (Ulrich Tukur). Numit doar "" (Mielke era singura persoană cu acest grad din Stasi), Mielke îl amenință pe Grubitz cu plutonul de execuție dacă nu reușește să-l identifice și să-l închidă pe autorul articolului.
 În romanul Field Grey (2010) de Philip Kerr, Mielke apare mai întâi în Berlinul anului 1931, când protagonistul Bernie Gunther îl salvează de la moartea în fața cămășilor brune naziste. Romanul trece apoi imediat înainte în timp în 1954, când Gunther este recrutat într-un complot CIA de a-l răpi pe Mielke din Berlinul de Est.

Referințe

Nașteri în 1907
Decese în 2000
Prizonieri și deținuți din Germania
Ordinul Karl Marx
Terorism în Germania
Oameni din Berlin
Decese în Berlin
Criminali germani
Eroi ai Uniunii Sovietice

Erich Mielke


Baptist Quaderer (* 28. März 1892 in Schaan; † 29. März 1931 ebenda) war ein liechtensteinischer Landwirt und Abgeordneter.

Biografie
Quaderer war wie sein Vater Landwirt von Beruf. Von 1921 bis 1924 gehörte er dem Gemeinderat von Schaan an. Des Weiteren fungierte er dort von 1924 bis 1927 als Gemeindekassier. Von 1925 bis 1928 war er Mitglied des Landesschulrates. Als Mitglied der Volkspartei (VP) wurde er 1922 zum Abgeordneten des Liechtensteiner Landtags gewählt. Zeitweilig war er Schriftführer und Mitglied des Landesausschusses sowie der Finanz- und der Geschäftsprüfungskommission. 1928 trat er nicht mehr zur Wahl an, danach war er von 1929 bis zu seinem Tod Vizeobmann der Volkspartei.

Weblinks

 Eintrag zu Baptist Quaderer auf www.e-archiv.li

Landtagsabgeordneter (Liechtenstein)
Landwirt (Liechtenstein)
Mitglied der Christlich-sozialen Volkspartei (Liechtenstein)
Liechtensteiner
Geboren 1892
Gestorben 1931
Mann

Baptist Quaderer (Politiker, 1892)


Mel Columcille Gerard Gibson (d. 3 Ocak 1956), Avustralya asıllı Amerikalı oyuncu, yönetmen ve yapımcıdır.

Rol aldığı yapımlar arasında en çok bilinenler, Mad Max film serisi, Cehennem Silahı serisi, hem rol aldığı ve yönettiği Oscar ve Altın Küre ödüllü Cesur Yürek filmidir. Ayrıca 2004 yılında yönettiği Tutku - İsa Mesih'in Çilesi adlı yapım da oldukça ses getirmiştir.

Hayatı

On bir çocuklu bir ailenin altıncı çocuğu olarak dünyaya gelen oyuncu Mel Gibson, New York Merkez Tren İstasyonu'nda çalışan babasının, oğullarını hem ekonomik zorluklardan hem de Vietnam tehlikesinden kurtarmak maksadıyla geldiği Peekskill'de doğdu. Katolik lisesindeki zamanını aşçı ya da gazeteci olmak hayalleriyle geçiren Gibson, okulu bitirdikten sonra New South Wales Üniversitesi'nin drama bölümüne girdi. Ablasının kendisinin haberi olmadan kayıt yaptırması üzerine zorunlu olarak başladığı oyunculuk, yıllar geçtikçe vazgeçilmez bir tutkusu haline geldi.

Öğrencilik yıllarında "Summer City" adlı bir filmde Scollop adında genç bir sörfçüyü canlandırdı. Mezun olduktan sonra da Güney Avustralya Devlet Tiyatrosu'na katıldı. Burada birçok klasik oyunda rol alan Gibson, özellikle çağdaş oyunlardaki performanslarına hayran kalan yönetmen George Miller'ın gözüne girdi. Miller'ın teklifiyle kendini bir anda film setinde bulan oyuncu, sinemaya "Mad Max" adlı aksiyon filmiyle giriş yaptı.

Filmdeki, "geleceğin yeni kahramanı Mad Max" karakteriyle Avustralya'da büyük üne kavuşan Gibson, filmin devamı niteliğindeki "The Road Warrior" ile Amerika'da da tanındı. Yönetmen Peter Weir'ın I. Dünya Savaşı epiği "Gallipoli"deki rolüyle En İyi oyuncu dalında Avustralya Film Enstitüsü ödülünü kazanan oyuncu, "The Year of Living Dangerously", "The Bounty" ve "Mrs. Soffel" adlı filmlerle iyi bir oyuncu olduğunu kanıtladı. Gibson, People dergisinin 1985 yılında düzenlediği yarışmada "Yaşayan En Seksi Adam" unvanının da sahibi olarak kadınların tutkusu haline geldi.

Aksiyon filmlerine devam etmekte kararlı görünen Mel Gibson, Mad Max'ten sonra "Lethal Weapon" ile çok farklı ve yine unutulmaz bir kahraman karakteri yarattı. Ölümden korkmayan depresif polis karakteriyle box office listelerinde fırtınalar estiren Gibson, Hollywood'un en popüler oyuncularından biri oldu. Elde ettiği prestijle kendi istediği filmlerde oynama lüksüne kavuşan oyuncu, "Hamlet" ve "The Man Without a Face" gibi dramatik oyunculuğu ağır basan filmlerde oynadı. Bu filmlerin beklenen ilgiyi görmemesi Gibson'ı aksiyon filmlerine dönmeye mecbur etti.

1994 yılında "Maverick" adlı çağdaş western filmiyle komedi türünü de deneyen oyuncu, oyunculuğa ara verip yönetmenliğe soyundu. İskoçya'nın İngiltere'ye karşı verdiği mücadeleyi konu alan görkemli "Braveheart"ın hem yönetmeni hem başrol oyuncusu olan oyuncu, En İyi Film ve En İyi Yönetmen olmak üzere iki Oscar ödülünün sahibi oldu.

"Randsom" adlı gerilim filminde oğlu kaçırılan bir hava alanı yetkilisini canlandıran oyuncu, 1997 yılında Julia Roberts ile birlikte "Conspiracy Theory" adlı filmde rol aldı. Ertesi yıl "Lethal Weapon" serisinin sonuncusuna imza atan Gibson, "Payback" adlı yüksek bütçeli gerilim filminde, inançsız karısı ve iki taraflı oynayan bir arkadaşından intikam almaya çalışan bir hırsızı canlandırdı.

2000 yılının en çok iş yapan yaz filmlerinden "Chicken Run"da seslendirme yapan oyuncu, daha sonra Roland Emmerich'in Amerikan Bağımsızlık Savaşı'nı konu alan "The Patriot" adlı filmde oynadı.

Filmografi

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Film.Gen.Tr / Mel Gibson
 Sinemafanatik.com / Mel Gibson
 NNDB / Mel Gibson

1956 doğumlular
Peekskill doğumlular
Avustralyalı erkek sinema oyuncuları
Amerikalı erkek tiyatro oyuncuları
Amerikalı erkek sinema oyuncuları
Amerikalı erkek dizi oyuncuları
Amerikalı film yapımcıları
Amerikalı erkek seslendirme sanatçıları
Amerikalı film yönetmenleri
İrlanda asıllı Amerikalılar
Avustralya asıllı Amerikalılar
En İyi Yönetmen Akademi Ödülü sahipleri
En İyi Film Akademi Ödülü sahibi filmlerin yapımcıları
En İyi Yönetmen Altın Küre Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
20. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
21. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
21. yüzyıl Amerikalı yazarları
Amerikalı hayırseverler
Amerikalı televizyon yapımcıları
En İyi Erkek Oyuncu AACTA Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen AACTA Ödülü sahipleri
AACTA Ödülü sahipleri

Mel Gibson


Merele este un film românesc din 1968 regizat de Nell Cobar.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1968 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1968
Filme de animație

Merele


توماس كوك  (22 نوفمبر 1808 - 18 يوليو 1892) كان رجل أعمال بريطاني ورائداً في السياحة. أسس مكتب السفريات ذي الشهرة العالمية توماس كوك.

حياته
ولد توماس كوك في ديربيشاير، بـإنجلترا، وترعرع في ظروف فقيرة. دخل المدرسة في سن العاشرة. اشتغل بعدها بائع كتب. أصبح بعدها منصراً بروتستينياً وأحد الـمنادين بالاعتدال في الدين. في 5 يوليو 1841 نظم توماس هو وصديقه ماريو رحلةً بالقطار كان على متنها 570 ناشطاً من ليستر إلى لافبرا. كما نظم أيضاً في وقت لاحق رحلات أخرى بالقطار والسفن البخارية. في عام 1872 نظم رحلةً حول العالم بطول 40,000 كلم، دامت 222 يوماً. كانت أول رحلة برية أوروبية نظمها كوك عام 1855. في 17 مايو 1861 قام كوك بتنظيم رحلة عمل بواسطة القطار، والسفينة إلى باريس. وفي عام 1866 قام بتنظيم رحلة أخرى لأول مرة إلى أمريكا.

قامت شركته بتنظيم رحلة إلى الأقصر في مصر في جولة عبر نهر النيل. عملت شركته عقداً لنقل حملة الجنرال غوردون إلى السودان عام 1884 حيث نقل 11,000 جندياً بريطانياً و7،000 جندي مصري. كانت هذه الشركة السياحية التي أسسها توماس كوك وابنه عام 1871 مملوكةً للعائلة إلى غاية عام 1928.

روابط خارجية

مراجع

أصحاب أعمال إنجليز في القرن 19
أصحاب أعمال بريطانيون
الحاصلون على وسام القديس سافا
السياحة في المملكة المتحدة
القرن 19 الكنيسة المعمدانية
إنجيليون إنجليز
رؤساء تنفيذيون إنجليز
شخصيات أعمال في السياحة
مبشرون بروتستانتيون إنجليز
معمدانيون إنجليز
مكفوفون من إنجلترا
مواليد 1808
مواليد في ديربيشاير
مؤسسو شركات إنجليز
وفيات 1892
وفيات في لستر
وكالات سفر

توماس كوك


Andreas Andreæ var dansk guvernør i Trankebar i en kort periode i 1701.

Danskere i 1700-tallet
Dansk Ostindiens guvernører

Andreas Andreæ


Probele sportive de natație la Jocurile Olimpice de vară din 2016 s-au desfășurat între 6 și 13 august 2016 pe Stadionul Acvatic Olimpic din cartierul Barra da Tijuca de la Rio de Janeiro. Cele două probe de maraton (10 km) au avut loc în aer liber pe Fortul Copacabana. Cele 34 de probe sportive sunt împărțite între 17 feminine și 17 masculine.

Probe sportive
Următoarele probe sportive s-au desfășurat:

Stil liber : 50 m, 100 m, 200 m, 400 m, 800 m (feminin), 1500 m (masculin)
Spate : 100 m, 200 m
Bras : 100 m, 200 m
Fluture : 100 m, 200 m
Individual : 200 m, 400 m
Ștafetă : 4×100 m liber, 4×200 m liber; 4×100 m mixt
 Maraton: 10 km

Rezultate

Masculin

 Înotători care au participat doar în serii și au primit medalii.

Feminin

 Înotători care au participat doar în serii și au primit medalii.

Clasament pe medalii
Legendă
 Țara-gazdă

Legături externe

     Natație  la rio2016.com

Sporturi la Jocurile Olimpice de vară din 2016
2016

Natație la Jocurile Olimpice de vară din 2016


ජීමේල් යනු නිදහස්, වෙළඳ ප්‍රචාරණ-සහය දක්වන වෙබ්තැපෑලක් වන අතර POP3, සහ IMAP යන සේවාවන් සපයන ගූගල් සමාගමෙහි තවත් එක් සේවාවක්ද වෙයි. Gmail was launched as an invitation-only beta release on April 1, 2004 and it became available to the general public on February 7, 2007, though still in beta status at that time.

See also
 Comparison of webmail providers
 Gmail interface
 History of Gmail
 List of Google services and tools

Third party software
 Gmail Drive
 GmailFS
 Mailplane

References

External links

Official mobile website

Internet properties established in 2004
Gmail
Google services
Email websites
Web 2.0
Cross-platform software
Internet privacy

ජීමේල්


The president of the Republic of Malawi () is the head of state and head of government of Malawi. The president leads the executive branch of the Government of Malawi and is the commander-in-chief of the Malawian Defence Force.

Executive branch

Under the 1995 constitution, the president, who is both head of state and head of government, is chosen through universal direct suffrage every five years. Malawi has a vice president who is elected with the president. The president has the option of appointing a second vice president, who must be from a different party. It also includes a  presidentially appointed cabinet. The members of the cabinet of Malawi can be drawn from either within or outside of the legislature. The President is also concurrently the Minister of Defense.

The current president is Lazarus Chakwera sworn in as president of Malawi on 28 June 2020.

Origins of the presidency

On 6 July 1964, Nyasaland became independent from British rule and renamed itself Malawi, with Elizabeth II as Queen of Malawi. Under a new constitution in 1966, Malawi became a republic with prime minister  Hastings Banda becoming its first president. Under the country's 1966, 1994 and 1995 constitutions, the president is executive head of state and government. The first president was elected by the National Assembly, but later presidents were elected in direct popular elections for a five-year term.

Election to the presidency

The president is elected by a majority vote (50% + 1) of the electorate through direct, universal and equal suffrage. All Malawian citizens that have attained the age of 18 are eligible to vote in all elections. Every presidential candidate shall declare who shall be the vice-president if elected at the time of the candidate's nomination. The vice-president shall be elected concurrently with the president, with both names on the ballot.

Term limits
As of 2021, there is a two-term limit for the president in the Constitution of Malawi. There was an attempt to modify the term limits in 2003 for Bakili Muluzi, but it did not materialize.

List of presidents

Latest election

See also
List of colonial heads of Malawi (Nyasaland)
List of heads of state of Malawi
List of heads of government of Malawi
Lists of incumbents

References

Malawi

1966 establishments in Malawi

President of Malawi


DJ Woody bezeichnet:

 DJ Woody (Hip-Hop) alias Lee Woodvine (* 1977), britischer Hip-Hop-DJ und -Musiker
 Woody (DJ) alias Naufel Ksaier, deutscher Techno-DJ und -Musiker
 Woody van Eyden (* 1963), niederländischer Techno-DJ und -Musiker

DJ Woody


Île Bell peut désigner :
 , île de l'archipel des Lucayes, aux Bahamas ;
 Île Bell (Terre-Neuve-et-Labrador), île de la baie de la Conception, au Canada ;
 Île Bell (Îles Grey), l'une des îles Grey au large de la péninsule Great Northern, à Terre-Neuve ;
 , île de l'archipel Alexandre, en Alaska ;
 Île Bell (Terre François-Joseph), île de la terre François-Joseph, en Russie ;
 Île Bell (Nouvelle-Zélande), île de la baie de Tasman, en Nouvelle-Zélande.

Voir aussi
 Belle-Île

Île Bell


Robert Alan Frosch FREng (May 22, 1928 – December 30, 2020) was an American scientist who was the fifth administrator of NASA. He was the administrator from 1977 to 1981 during the Carter administration.

Biography
Born in New York City, Frosch was educated in the public school system in The Bronx. He earned undergraduate and graduate degrees in theoretical physics at Columbia University.

Between September 1951 and August 1963, Frosch worked as a research scientist and director of research programs for Hudson Laboratories of Columbia University in Dobbs Ferry, New York, an organization under contract to the Office of Naval Research. Until 1953, he worked on problems in underwater sound, sonar, oceanography, marine geology, and marine geophysics. Frosch was first associate and then director of the laboratories, where he managed 300 employees, two ocean-going research vessels, and a $3.5 million annual budget for fundamental research and engineering. During this period he was also technical director of Project Artemis, a very large experimental active sonar system development.

In September 1963, Frosch went to Washington, D.C., to work with the Advanced Research Projects Agency (ARPA) in the U.S. Department of Defense, serving as director for nuclear test detection (Project VELA), and then as deputy director of the Advanced Research Projects Agency, sharing responsibility for managing a $270 million per year program of research and development. In July 1966 he became Assistant Secretary of the Navy for Research and Development, responsible for all Navy programs of research, development, engineering, test and evaluation averaging $2.5 billion annually. From January 1973 to July 1975, Frosch served as assistant executive director of the United Nations Environmental Program. With the rank of assistant secretary general of the United Nations, he was responsible for substantive global program activities of the United Nations system and other international activities related to environment matters.

While at NASA, Frosch was responsible for overseeing the continuation of the development effort on the Space Shuttle program. During his tenure, the project underwent testing of the first orbiter, Enterprise, at NASA's Dryden Flight Research Center in southern California.

He was appointed an International Fellow of the Royal Academy of Engineering in 1989.

Frosch left NASA with the change of administrations in January 1981 to become vice president for research at the General Motors Research Laboratories. In 1985, he was the recipient of the Maurice Holland Award from the Industrial Research Institute for a paper published in IRI's journal, Research Management. In 1996, his leadership at GM was recognized once more by IRI with the presentation of their official Medal. After retiring, he remained active in scientific and technical policy activities; as a senior research fellow at the Kennedy School of Government, Harvard University, and a guest investigator at Woods Hole Oceanographic Institution.

Frosch died in South Hadley, Massachusetts, on December 30, 2020, at the age of 92, after a long illness.

References

Portions of this article are based on public domain text from NASA.

External links

 Oral history interview transcript with Robert Frosch on 10 July 1981, American Institute of Physics, Niels Bohr Library & Archives - Session I
 Oral history interview transcript with Robert Frosch on 23 July 1981, American Institute of Physics, Niels Bohr Library & Archives - Session II
 Oral history interview transcript with Robert Frosch on 19 August 1981, American Institute of Physics, Niels Bohr Library & Archives - Session III
 Oral history interview transcript with Robert Frosch on 15 September 1981, American Institute of Physics, Niels Bohr Library & Archives - IV
 Oral history interview transcript with Robert Frosch on 6 October 1981, American Institute of Physics, Niels Bohr Library & Archives - V
 Oral history interview transcript with Robert Frosch on 28 May 1998, American Institute of Physics, Niels Bohr Library & Archives

1928 births
2020 deaths
20th-century American physicists
Administrators of NASA
American officials of the United Nations
Carter administration personnel
Columbia College (New York) alumni
Columbia Graduate School of Arts and Sciences alumni
Harvard Kennedy School people
Members of the United States National Academy of Engineering
Scientists from the Bronx
Theoretical physicists

Robert A. Frosch


الهواء السائل هو الهواء العادي ولكن بصورة سائلة، ويمكن الحصول عليه بعد تخفيض حرارة الهواء إلى درجة حرارة متدنية جداً تصل إلى نحو - 190°م، ويمكن أن تصل درجة البرودة به إلى القدر الذي يجعله يغلي حينما يسكب على قطعة من الثلج، وذلك لأن الثلج يعتبر أكثر سخونة منه بحوالي 200°م. ولا تختلف مكونات الهواء السائل عن الهواء الذي نتنفسه بل يتكون من نفس المكونات وهي 78% نيتروجين، و21% أكسجين، و1% أرجون, ويميل لون الهواء السائل إلى الزرقة ويكون شبيهاً بالماء.

استخداماته

يستخدم الهواء السائل في علم التقريس وهي الأبحاث المتعلقة بعلم البرودة ودراسة درجة الحرارة من -100°م فما دون، كما يستخدم الهواء السائل في تبريد الأغذية وتصنيعها، ويعتبر مصدراً رئيسياً للحصول على النيتروجين في صورته السائلة حيث يستخدم في الأبحاث المتعلقة بعلوم الفيزياء والكيمياء والأحياء، كما يعتبر مصدراً رئيساً كذلك في الحصول على الأكسجين السائل حيث يستخدم بدوره في أنواع الوقود المدمجة عالية الطاقة التي تستعمل وقوداً لمحركات المركبات الفضائية.

قياسه

يقاس الهواء السائل بمقاييس حرارة خاصة غير تلك العادية التي يستخدم فيها الزئبق أو الكحول, ويرجع السبب في عدم صلاحية هذه المقاييس لقياس الهواء السائل إلى أن السوائل المستخدمة فيها تتجمد عند درجة حرارة أعلى بكثير عن درجة حرارة الهواء السائل. وهناك مقياسان لقياس الهواء السائل أحدها هو محرار المقاومة البلاتيني, وهو أدق من المقياس الآخر وأكثر انتشاراً منه، ويقوم هذا المقياس بقياس درجة الحرارة عن طريق تحديد مدى تأثيرها على المقاومة الكهربائية للبلاتين, وذلك لكون البلاتين يعتبر موصلاً جيداً أو رديئاً للكهرباء وفقاً لدرجة حرارته. أما المقياس الثاني للهواء السائل فهو محرار الغاز ثابت الحجم, وآلية عمل هذا المقياس هي أنه يقوم بقياس تأثير درجة الحرارة على ضغط كمية من الغاز تم تثبيت حجمها، ويستعمل فيه غازات معينة مثل الهيليوم أو النيون لقياس درجة حرارة الهواء السائل، والسبب في استعمال هذه الغازات هو أنها تتحول إلى سائل عند درجة حرارة تكون أقل من درجة الحرارة التي يتحول فيها الهواء من حالته الغازية إلى حالة السيولة.

مصادر

أطوار المادة
تخزين طاقة
تقنيات طاقة
علم التبريد
عمليات صناعية
غازات صناعية
غلاف جوي
مبردات

هواء سائل


نانا ميزوكي (水樹奈々 ميزوكي نانا) (اسمها الحقيقي نانا كوندو (近藤奈々 كوندو نانا)) هي مطربة ومؤدية أصوات يابانية ولدت في 21 يناير 1980 في نيهاما، إيهيمي.

أدوارها في الأنمي

مسلسلات أنمي تلفزيونية
 بازيليسك: لفائف نينجا كوغا - إيغا أوبورو
 الكونت والجنية - ليديا كارلتون
 الفتاة الساحرة ليريكال نانوها - فيت تيستاروسا
 كوكب ملك الوحوش - تيز
 روزاريو + فامباير - موكا أكاشيا
 روزاريو + فامباير CAPU2 - موكا أكاشيا
 شوغو كارا! - أوتاو هوشينا
 شوغو كارا!! دوكي - أوتاو هوشينا
 ناروتو - هيناتا هيوغا
 ناروتو شيبودن - هيناتا هيوغا
 بوروتو: ناروتو نكست جينيريشنز - هيناتا أوزوماكي
 روك لي وأصدقائه النينجا - هيناتا هيوغا
 طريق السلام - لينا (الصوت الأول), سوسن
 فتاة الجحيم - تسوغومي شيباتا
 سباق التحدي - لوسي ليبرتي
 داركر ذان بلاك: المقاول الأسود - ميساكي كيريهارا
 داركر ذان بلاك: جوزاء النيزك - ميساكي كيريهارا
 شامان كينج - تاماو
 القبلة الخادعة - كوتوكو آيهارا
 خيميائي الفولاذ - راث
 خيميائي الفولاذ: فل ميتال ألكيميست - لان فان
 سيمون - موريناس
 كلايمور - ريفول
 ويتشبليد - ماريا
 كامبفر - كاندين يامانيكو
 الخادم الأسود II - آلويس ترانسي
 رايدباك - رين أوغاتا
 الإبن المتجول - ماهو نيتوري
 بلود سي - سايا كيساراغي
 توريكو - تينا
 ماغي: The Labyrinth of Magic - رين هاكوي
 ماغي: The Kingdom of Magic - رين هاكوي
 ميداكا بوكس أبنورمال - ناجيمي أجيمو
 عاصفة زيتسوين - إيفانجيلين ياماموتو
 فالفريف الثوري - كريمهيلد
 كروس آنج: رقصة الملاك والتنين - آنج/آنجليزي إيكاروغا ميسوروغي
 سنكي زيشو سيمفوجير - تسوباسا كازاناري
 سنكي زيشو سيمفوجير G - تسوباسا كازاناري
 سنكي زيشو سيمفوجير GX - تسوباسا كازاناري
 سنكي زيشّو سيمفوجير AXZ - تسوباسا كازاناري
 سنكي زيشّو سيمفوجير XV - تسوباسا كازاناري
 جبهة حاجز الدم - ميشيلا ووتش
 أوشيو و تورا - هينوا سيكيموري
 كونكريت ريفولوتيو: فنتازيا الخوارق - كامبي
 كونكريت ريفولوتيو: فنتازيا الخوارق THE LAST SONG - كامبي
 WWW.ووركينغ!! - كيساكي كوندو
 بيرسونا 5 ذي أنيميشن - آن تاكاماكي
 بلاك كلوفر - فانيسا إينوتيكا
 سيف هوان جي دي: البريق الأزرق - ين
 بوبتيبيبيك - بوبوكو (الحلقة 11A)
 ون بيس - كوموراساكي

أنمي الإنترنت
 سوشي نينجا - الأميرة
 مونستر سترايك - آرثر

أوفا أنمي
 سينت سيا: ذا لوست كانفاس - باندورا
 فتاة الثقافة: ميموار - ناناسي كوتوبوكي
 تيلز أوف سيمفونيا ذي أنيميشن: سيلفارانت - كوليت برونيل
 تيلز أوف سيمفونيا ذي أنيميشن: تيثيالا - كوليت برونيل
 تيلز أوف سيمفونيا ذي أنيميشن: اتحاد العوالم - كوليت برونيل
 سوبرنتشرل ذي أنيميشن - ميغ ماسترز

أفلام أنمي
 فيلم ناروتو شيبودن: الروابط - هيناتا هيوغا
 فيلم ناروتو شيبودن: إرادة النار - هيناتا هيوغا
 سلسلة أفلام حدود الفراغ
 حدود الفراغ: الفصل السادس «تسجيل النسيان» - ميسايا أوجي
 فيلم خيميائي الفولاذ: محتل شامبالا - راث
 فتاة الثقافة - ناناسي كوتوبوكي
 مغامرة جوجو الغريبة: فانتوم بلاد - إرينا بندلتون
 سلسلة أفلام بوكيمون
 فيلم بوكيمون: مصير ديوكسيس - أودري
 فيلم بوكيمون بلاك: فيكتيني و ريشيرام - فيكتيني
 فيلم بوكيمون وايت: فيكتيني وزيكروم - فيكتيني
 دراغون بول سوبر: برولي - تشيلاي

أدوارها في ألعاب الفيديو
 تيلز أوف سيمفونيا - كوليت برونيل
 تيلز أوف سيمفونيا: دون أوف ذا نيو وورلد - كوليت برونيل
 تيلز أوف فرسس - كوليت برونيل
 تيلز أوف ذا وورلد: ريف يونايتيا - كوليت برونيل
 ناروتو: ألتيميت نينجا - هيناتا هيوغا
 ناروتو شيبودن: كيزونا درايف - هيناتا هيوغا
 ناروتو: باورفل شيبودن - هيناتا هيوغا
 ناروتو شيبودن: ألتيميت نينجا ستورم ريفولوشن - هيناتا هيوغا
 ناروتو شيبودن: ألتيميت نينجا ستورم 4 - هيناتا هيوغا
 بيرسونا 5 - آن تاكاماكي
 بيرسونا 5 رويال - آن تاكاماكي
 بيرسونا 5 دانسينغ إن ستارلايت - آن تاكاماكي
 بليد آركوس فروم شاينينغ - ساكويا

أدوارها في الدبلجة اليابانية
 آي كارلي - كارلي شاي
 غلي - كوين فابراي
 مباريات الجوع - كاتنيس إيفردين
 مباريات الجوع: ألسنة اللهب - كاتنيس إيفردين
 مباريات الجوع: الطائر المقلد - الجزء الأول - كاتنيس إيفردين
 مباريات الجوع: الطائر المقلد - الجزء الثاني - كاتنيس إيفردين
 الركاب - أورورا لين

وصلات خارجية

مراجع

 ويكيبيديا اليابانية

آيدول يابانيون
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من إهيمه (محافظة)
أعلام سيجا
أعلام نينتندو
مشاهير يوتيوب يابانيون
مغنون أطفال يابانيون
مغنون من محافظة إهيمه
مغنون ومغنيات وكتاب أغان يابانيون
مغنون يابانيون في القرن 20
مغنون يابانيون في القرن 21
مغنيات بوب يابانيات
مغنيات روك يابانيات
مغنيات وكاتبات أغان يابانيات
مغنيات يابانيات في القرن 20
مغنيات يابانيات في القرن 21
ممثلات أداء صوتي من محافظة إهيمه
ممثلات أداء صوتي يابانيات
ممثلات ألعاب فيديو يابانيات
ممثلات مسرح يابانيات
ممثلات يابانيات في القرن 20
ممثلات يابانيات في القرن 21
مواليد 1972
مواليد 1980
مواليد 1981
مواليد 1984
مواليد في نيهاما (إهيمه)
موسيقيو ألعاب الفيديو
موسيقيون من إهيمه
مؤلفو أغاني يابانيون

نانا ميزوكي


Luis Carlos Cuartero Laforga (født 17. august 1975 i Zaragoza, Spanien) er en spansk tidligere fodboldspiller (forsvarer).

Cuartero spillede hele sin karriere, fra 1992 til 2009 hos Real Zaragoza i sin fødeby. Her var han med til at vinde den spanske pokalturnering Copa del Rey to gange, i henholdsvis 2001 og 2004.

Cuartero nåede aldrig at repræsentere det spanske A-landshold, men var en del af landets U/21-landshold, der vandt guld ved U/21-EM i 1998.

Titler
Copa del Rey
 2001 og 2004 med Real Zaragoza

Supercopa de España
 2004 med Real Zaragoza

U/21-EM
 1998 med Spanien U/21

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Spanien
Fodboldspillere fra Real Zaragoza
Personer fra Zaragoza

Luis Carlos Cuartero