Italiens invasion af Egypten  var en italiensk offensiv mod britiske, Commonwealth og Frie franske styrker i Ørkenkrigen (1940–1943) under 2. Verdenskrig. Målet med offensiven var at erobre Suez-kanalen. For at opnå dette måtte italienske styrker i Libyen rykke frem over det nordlige Egypten til kanalen. Efter talrige forsinkelser blev målet for offensiven reduceret til en fremrykning ind i Egypten så langt som til Sidi Barrani og angribe alle britiske styrker i området.

10. italienske armé trængte omkring 100 km ind i Egypten, men kom kun i kontakt med en britisk afskærmningsstyrke fra 7. Support Group fra 7. pansrede division, og kom ikke i kamp med hovedstyrken ved Mersa Matruh. Den 16. september 1940 gjorde 10. armé holdt og gik i stilling omkring havnen Sidi Barrani, hvor den ville bygge befæstede lejre mens den ventede på at ingeniørtropper forlængede  Via Balbia med Via della Vittoria, for at opsamle forsyninger til en fremrykning til Mersa Matruh, omkring 130 km længere mod øst, hvor resten af den britiske 7. pansrede division og 4. indiske division havde base.

Baggrund

Libyen

Cyrenaica (Libyen) havde været en italiensk koloni siden den Italiensk-tyrkiske krig (1911–1912). Med Tunisien, en del af Fransk Nordafrika mod vest og Egypten mod øst, forberedte italienerne sig på at forsvare begge grænser gennem et Nordafrikansk hovedkvarter under ledelse af generalguvernøren i Italiensk Libyen marskal af luftvåbenet Italo Balbo. Det nordafrikanske hovedkvarter havde 5. armé under general Italo Gariboldi i vest og 10. armé under general Mario Berti) i øst. I midten af 1940 havde de 9 divisioner på omkring 13.000 mand hver, foruden tre Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale (sortskjorte) divisions og to italienske kolonidivisioner 8.000 mand hver. Reservister var blevet indkaldt i 1939, sammen med den sædvanlige indkaldelse af rekrutter.

I 1936 var general Alberto Pariani blevet udpeget til hærens generalstabschef, og han havde indledt en reorganisering af divisionerne, så de kunne udkæmpe 'krige med hurtig afgørede' i overensstemmelse med tanken om at hurtighed, mobilitet og ny teknologi kunne revolutionere militære operationer. I 1937 var tre-regiments (triangulære) divisioner begyndt at ændre sig til to-regiments (binære divisioner), som led i en ti-års plan om at reorganisere den stående hær til 24 binære, 24 triangulære, 12 bjerg, 3 motoriserede og 3 pansrede divisioner. Effekten af denne ændring var at den forøgede den administrative overbygning over hæren uden nogen tilsvarende forøgelse i dens effektivitet. Det tog lang tid for ny teknologi i form af kampvogne og radioudstyr og det var ringere end det som de potentielle fjender besad. Udvandingen af officersklassen for at finde stabe til ekstra enheder blev forværret af politiseringen af hæren og tilføjelsen af sortskjorte militsen. Reformerne fremhævede også frontalangreb på bekostning af andre teorier, hvilket fjernede fokus fra hurtig mobil krigsførsel understøttet af artilleri.

Moralen blev anset for at være høj, og hæren havde aktuelle erfaringer med militære operationer. Den italienske flåde havde haft gode tider under det fascistiske styre, som havde betalt for hurtige, velbyggede og velbevæbnede skibe og en stor undervandsbådsflåde, men flåden manglede erfaring og træning. Luftvåbenet havde været klar til krig i 1936, men var stagneret og blev ikke af briterne vurderet til at kunne fastholde et stort antal operationer. 5. armé med otte divisioner var placeret i Tripolitania, den vestlige halvdel af Libyen mod Tunisien og 10. armé med seks infanteridivisioner holdt Cyrenaica i øst. Da krigen blev erklæret indsatte 10- armé den 1. libyske Sibelle division ved grænsen fra Giarabub til Sidi Omar og 21. korps fra Sidi Omar til kysten, Bardia og Tobruk. 22. korps rykkede til sydvest for Tobruk, for at fungere som en modangrebsstyrke.

Inden krigen blev erklæret udtrykte Balbo sine betænkeligheder overfor Mussolini:

og forlangte mere udstyr, heriblandt 1.000 lastbiler, 100 vand tankbiler, flere medium kampvogne og panserværnskanoner, som den italienske krigsøkonomi ikke kunne fremstille eller hæren overføre fra andre steder. Marskal Pietro Badoglio, stabschefen i Rom, gav løfter i stedet: "Når De har 70 medium kampvogne vil De have kontrol over situationen", da Balbo forberedte sig på at invadere Egypten den 15. juli. Efter at Balbo var blevet dræbt udskiftede Benito Mussolini ham med marskal Rodolfo Graziani, med ordrer om at angribe Egypten inden 8. august. Graziani svarede, at 1. armé ikke var ordentligt udstyret og at et angreb umuligt kunne lykkes. Mussolini beordrede Graziani til at angribe alligevel.

Egypten

Briterne havde haft styrker i Egypten siden 1882, men de var blevet kraftigt beskåret efter indgåelsen af den Anglo-egyptiske traktat af 1936. De små britiske og Commonwealth styrker havde garnison ved Suez-kanalen og ruten gennem det Røde Hav. Kanalen havde afgørende betydning for de britiske forbindelser med dets territorier i Indien og Fjernøsten. I midten af 1939 blev general Archibald Wavell udpeget til øverstkommanderende for den nye Middle East Command, som omfattede de kommende kampområder i Middelhavet, Mellemøsten og Afrika. Indtil Frankrigs våbenhvile med Aksemagterne stod de franske divisioner i Tunesien overfor den italienske 5, armé ved Libyens vestgrænse.

I Libyen havde den italienske hær omkring 215.000 tropper og i Egypten havde briterne omkring 36.000 tropper med yderligere 27.500 under optræning i Palæstina. De britiske styrker omfattede den mobile division  (Egypten) (generalmajor Percy Hobart), en af to pansrede britiske træningsenheder, som i midten af 1939 bkev omdøbt til  Armoured Division (Egypt) - den 16. februar 1940 blev den omdøbt til 7. pansrede division. Den egyptisk-libyske grænse blev forsvaret af den egyptiske grænsestyrke og i juni 1940 overtog hovedkvarteret for 6. britiske infanteridivision (under generalmajor  Richard O'Connor) kommandoen over den vestlige ørken, med instrukser om at drive italienerne bort fra deres grænseposter og dominere baglandet hvis krigen brød ud. 7. pansrede division, undtagen 7. pansrede brigade, samledes ved Mersa Matruh og sendte 7. støttegruppe frem til grænsen som en dækningsstyrke.

RAF flyttede også de fleste af dets bombefly tættere på grænsen og Malta blev forstærket for at true den italienske forsyningsrute til Libyen. Hovedkvarteret for 6. division, som ikke havde fuldtallige og fuldt uddannede enheder, blev omdøbt til Western Desert Force den 17. juni. I Tunisien havde franskmændene otte divisioner, som kun var i stand til begrænsede operationer og i Syrien var der tre dårligt udrustede og trænede divisioner med omkring 40.000 tropper og grænsevagter, som udførte besættelsesopgaver mod den civile befolkning. Italienske land og luftstyrker i Libyen var de britiske i Egypten langt overlegne i antal, men led under dårlig moral og dårligt udstyr. I Italiensk Østafrika var der yderligiere 130.000 italienske og afrikanske tropper med 400 kanoner, 200 lette kampvogne og 20.000 lastbiler. Italien erklærede krig fra den 11. juni 1940.

Terræn

Krigen blev primært udkæmpet i den vestlige ørken, som var omkring 390 km bred fra Mersa Matruh i Egypten til Gazala på den libyske kyst langs Via Balbia, den eneste asfalterede vej. Sandhavet 240 km inde i landet markerede den sydlige grænse af ørkenen på dens bredeste sted ved Giarabub og Siwa. I britisk sprogbrug kom den libyske ørken til at omfatte det østlige Cyrenaica i Libyen. Fra kysten ind i landet ligger en hævet flad slette af stenet ørken omkring 150 m.o.h., som forløber 200–300 km ned til Store sandhav. Skorpioner, hugorme og fluer befolker regionen, som også bebos af et mindre antal nomadiske  beduiner.

Beduinstier forbandt brønde og de lettere at befærde områder. Navigationen foregik ved hjælp af sol, stjerner, kompas og "ørkenfornemmelse" en god fornemmelse for området opnået ved erfaring. Mens italienske tropper trængte ind i Egypten i september 1940, for Maletti Gruppen vil efter at de havde forladt Sidi Omar, og nåtte findes ved hjælp af fly. Om foråret og om sommeren er dagene forfærdeligt varme og nætterne meget kolde. Siroccoen (Gibleh eller Ghibli), en hed ørkenvind, blæser skyer af fint sand, som mindsker sigtbarheden til nogle få meter og fylder øjne, lunger, maskineri, mad og udstyr. Køretøjer og fly har brug for særlig olie og luftfiltre og den nøgne jord betød at vand og mad foruden militære forsyninger måtte transporteret ind udefra.

Optakt

10. armé
De ti divisioner i 10. armé under Berti var i 20., 21., 22. og 34. korps og det nye Gruppo Divisioni Libiche (Libyske korps). Divisionerne i 10. armé var enten standard italienske binære infanteridivisioner, sortskjorte  (Camicie Nere eller CCNN) infanteridivisioner eller italienske kolonidivisioner. Det libyske korps, 23. korps og 21. korps blev brugt under invasionen. Det libyske korps bestod af to infanteridivisioner og Maletti Gruppen , en ad hoc enhed, som bestod af seks libyske motoriserede bataljoner under general Pietro Maletti. Maletti gruppen rummede de fleste af de kampvogne italienerne havde til rådighed og næsten alle Fiat M11/39 kampvognene. Maletti rykkede frem med hæren og Graziani blev på sit hovedkvarter i Tobruk.

Berti foretrak en fremrykning langs kystvejen med infanteriet i 21. korps fordi infanteridivisionerne fra den italiensk halvø ikke havde megen erfaring med ørkenen. Syd for dem kom de langt mere erfarne libyske divisioner og den motoriserede Maletti gruppe. Landstyrkerne blev støttet af den 5. lufteskadre (5° Squadra) i  Regia Aeronautica, med 300 fly af forskellige typer. Eskadren havde fire bombeeskadriller, en jagereskadrille, tre jagergrupper, to rekognosceringsgurpper og to eskariller koloni rekognosceringsfly med Savoia-Marchetti SM.79 bombere, Breda Ba.65 angrebsfly, Fiat CR.42 jagere og  IMAM Ro.37, Caproni Ca.309 og Caproni Ca.310 rekognosceringsfly. Den 5. lufteskadre var organiseret til at følge og støtte hæren i felten som en selvforsynende enhed. Berti kunne ikke regne med megen støtte fra den italienske Regia Marina, da ti undervandsbåde var gået tabt siden Italien erklærede krig, flåden var for vigtig til at udsætte for risiko, og manglede brændstof.

Italienske planer
Tre datoer blev fastsat for en italiensk invasion og senere opgivet. Den første plan var at lade den falde sammen med en tysk invasion af England, som skulle foregå den 15. juli 1940. I denne plan havde Balbo brug for alle lastbiler fra 5. armé og de Fiat M11/39 medium kampvogne, som netop ankom, for at forstærke 10. armé til en overskridelse af grænsetråden og besætte Sollum straks efter krigserklæringen. Når briterne slog tilbage og de italienske arméer havde fået nye forsyninger skulle fremrykningen fortsætte, men planen slog fejl da invasionen af England blev opgivet, selv om den var realistisk under betingelserne i juli 1940. Den anden plan, til den 22. august, var om en begrænset fremrykning til Sollum og Shawni el Aujerin mod øst med tre kolonner, som rykkede frem ad tre ruter. Når først Sollum var sikret, skulle en fremrykning til Sidi Barrani overvejes, et eksempel på den fremrykning-i-masse, som blev brugt på den nordlige front i krigen mod Etiopien. De ikke-motoriserede italienske divisioner skulle bruge det eneste vejsystem, men sommerheden i august, som ville have påvirket dem mest, førte til en yderligere udsættelse.

Den tredje plan gik ud på en invasion den 9. september med Sidi Barrani som målet, hvilket Graziani afslørede seks dage inden den dag Mussolini havde fastsat for invasionen. De ikke-motoriserede divisioner fra den italienske halvø skulle rykke frem langs kysten og angribe gennem Halfaya Passet for at besætte Sollum og fortsætte til Sidi Barrani. En sydlig kolonne af libyske divisioner og Malettigruppen skulle rykke frem langs Dayr al Hamra, til Bir ar Rabiyah og Bir Enba sporet for at omgå briterne på skråningen.  Malettigruppen skulle køre syd og østpå gennem ørkenen; men den italienske stab undlod at fremskaffe ordentlige kort og navigationsudstyr da den rykkede til samlings- og afgangspunkterne. Gruppen for vild og 23. korps' hovedkvarter måtte sende fly ud for at hjælpe med at lede gruppen på plads, de libyske divisioner ankom for sent ved mødestedet nær Fort Capuzzo.

Fiaskoen under opmarchen føjedes til betænkeligheder om mangelen på lastbiler og transportfly og britisk dominans af terrænet, som førte til en ny ændring af planen. Den 4. plan var om den 13. september, med Sidi Barrani og området mod syd som målet. 10. armé, med fem divisioner og kampvognene skulle alle rykke frem ad kystvejen, besætte Sollum og rykke frem til Sidi Barrani gennem Buq Buq. Efter at være nået til Sidi Barrani skulle hæren konsolidere sig og bringe forsyninger frem, ødelægge et britisk modangreb og genoptage fremrykningen mod Matruh. De italienske ikke-motoriserede infanteridivisioner skulle bruge kystvejen, fordi disse divisioner ville være ubrugelige alle andre steder. En lignende operationer var blevet gennemført på nordfronten i Etiopien; men var imod teorien, som der var rigelige styrker til at gennemføre. Graziani mente, at den eneste vej til at besejre briterne var ved masseangreb, hvis styrke han havde overvurderet.

Western Desert Force

Wavell havde omkring 36.000 tropper i Egypten, inklusiv støtte- og administrative enheder. Alle enheder var underbemandede og manglede udstyr og artilleri. Den 2. newzealandske division under generalmajor Bernard Freyberg) havde en infanteribrigade, et undertalligt kavaleriregiment, en maskingeværbataljon og et feltartilleriregiment, 4. indiske division under generalmajor Noel Beresford-Peirse) havde to infanteribrigader og en del af sit artilleri, 7. pansrede division under generalmajor Sir Michael O'Moore Creagh) havde to pansrede brigader, som bestod af to regimenter i stedet for normalt tre og fjorden bataljoner britisk infanteri, som ikke var formeret i brigader. Wavell skulle forsvare Egypten og Suez-kanalen mod omkring 250.000 italienske tropper i Libyen og omkring 250.000 mere i Italiensk Østafrika.

Støttegruppen med tre motoriserede infanteribataljoner, artilleri, ingeniørtropper og maskingeværskytter skulle genere italienerne og udkæmpe henholdende slag mellem grænsen og Matruh hvis den blev angrebet, men fastholde evnen til at kæmpe mod den italienske hovedstyrke. Ved Matruh skulle en infanteristyrke afvente det italienske angreb, mens hovedparten af 7. pansrede division skulle vente på et højdedrag i flanken mod ørkenen og være klar til et modangreb. Dækningsstyrken skulle overdrive sin størrelse og støttegruppen skulle bruge sin mobilitet til at dække ørkenflanken, mens det langs med kystvejen var op til 3. Coldstream Guards, et kompagni af 1. bataljon af King's Royal Rifle Corps (KRRC) og et kompagni frie franske motoriserede marinesoldater med støtteartilleri og maskingeværskytter trinvis at falde tilbage og ødelægge vejen når de trak sig tilbage. I slutningen af maj 1940 havde Royal Air Force 205 fly i Mellemøsten inklusiv 96 forældede Bristol Bombay og Bristol Blenheim middelsvære bombefly og 75 forældede Gloster Gladiator jagere og 34 af andre typer. I juli ankom fire Hawker Hurricane jagere, men kun en var til overs til Western Desert Force. I slutningen af juli havde Middelhavsflåden fået kontrol over det østlige Middelhav, og kunne bombardere italienske stillinger ved kysten og transportere forsyninger langs kysten til Matruh og videre.

Grænseepisoder

Den 17. juni 1940 blev hovedkvarteret for Western Desert Force etableret ud fra hovedkvarteret for 6. infanteridivision med generalløjtnant O'Connor som chef. Hovedkvarteret skulle styre alle tropper, som stod overfor italienerne i Cyrenaica, hvilket udgjorde omkring 10.000 mand med fly, kampvogne og kanoner. O'Connor skulle sørge for aggressiv patruljering langs grænsen og satte sig for at dominere ingenmandsland ved at etablere mobile enheder baseret på enheder fra 7. pansrede division, som kombinerede kampvogne, infanteri og artilleri. Disse små veltrænede enheder fra den stående hær foretog de første angreb på italienske konvojer og befæstede stillinger ind over grænsen.

Britiske patruljer trængte frem til grænsetråden den 11. juni for at dominere området, genere garnisonerne i grænseforterne og opstille baghold langs Via Balbia og stier inde i landet. Nogle italienske tropper var ikke klar over at krigen var blevet erklæret og 70 af dem blev taget til fange på stien til Sidi Omar. Britiske patruljer nåede nordpå til kystvejen mellem Bardia og Tobruk, vestpå til Bir el Gubi og syd på til Giarabub. I løbet af en uge havde de britiske 11. husarer taget Fort Capuzzo og i et baghold øst for Bardia, tilfangetog de 10. armés chefingeniør General Lastucci. Italienske forstærkninger ankom til fronten, begyndte at gennemføre rekognosceringspatruljer, forbedrede grænseforsvaret og generobrede Fort Capuzzo. Den 13. august blev de britiske angreb stoppet for at sikre, at køretøjerne forblev i køredygtig stand og støttegruppen for 7. pansrede division overtog overvågningen af grænsetråden de 100 km mellem Sollum og Fort Maddalena, klar til at gennemføre planen om at udkæmpe et henholdende slag, hvis italienerne invaderede Egypten

Operazione E

9. – 10. september
23. korps under general Annibale Bergonzoli skulle føre an i 10. armés angreb ind i Egypten til Sidi Barrani langs kysten med ikke-motoriserede og motoriserede enheder. Korpset havde fået tilstrækkelig mange lastbiler til delvis at motorisere tre infanteridivisioner, men kunne kun fuldt motorisere en division. Bergonzoli ville have 1. Raggruppamento Carri som fortrop, to motoriserede infanteridivisioner på linje og en motoriseret division i reserve. De to ikke-motoriserede libyske skulle rykke frem til fods og Maletti gruppen udgjorde bagtroppen. 1st Raggruppamento Carri blev holdt tilbage i reserve, bortset fra 62. lette kampvognsbataljon, som blev tilknyttet 63. division og 63. lette kampvognsbataljon, som blev tilknyttet 62. division. 2nd Raggruppamento Carri blev i Bardia bortset fra 9. lette kampvognsbataljon, som fulgtes med 2. libyske division Pescatori. Den 2. medium kampvognsbataljon var sammen med Maletti gruppen, som havde tre fuldt motoriserede libyske infanteribataljoner.

Den 9. september voksede aktiviteten fra Regia Aeronautica og bombefly 55., 113. og 211. eskadrille i RAF svarede igen med angreb på flyvepladser, forsyningslagre og et angreb på Tobruk med 21 fly. Senere på dagen fløj 27 italienske jagere over Buq Buq og RAF fløje flere missioner mod italienske flyvepladser. Britisk luftrekognoscering viste megen aktivitet på jorden ved Bardia, Sidi Azeiz, Gabr Saleh og mod Sidi Omar vestfra, hvilket blev fortolket som begyndelsen på den italienske invasion. Fremrykningen af 10. armé viste begrænsningerne i italiensk mobilitet og navigation, da Maletti gruppen for vild på vej til Sidi Omar ved grænsetråden. Den 10. september opdagede panservognene fra 11. husarer Maletti gruppen og tæt dis beskyttede briterne da de skyggede den italienske opmarch. Da disen lettede blev husarerne angreb af italienske fly, kampvogne og artilleri.

13. – 14. september

Den 13. september generobrede den 1. sortskjortedivision 23 Marzo Fort Capuzzo og Musaid, lige på den egyptiske side af grænsen, blev bombarderet og derpå besat, Artillerigranater og bomber begyndte at falde på Sollum flyveplads og kaserne (som var tom) og fik en støvsky til at rejse sig. Da støvet forsvandt kunne man se den italienske hær opmarcheret, klar til at rykke frem mod den britiske dækningsstyrke, som bestod af 3. Coldstream Guards, noget feltartilleri, en ekstra infanteribataljon og et maskingeværkompagni. Italienerne rykkede frem langs kysten med to divisioner i front bag en skærm af motorcykler, kampvogne, motoriseret infanteri og artilleri. Den italienske formation var et let mål for artilleri og fly, men den første libyske division Sibelle besatte hurtigt kasernen i Sollum og begyndte at rykke ned ad bakken mod havnen. På plateauet inde i land blev den italienske fremrykning mod Halfayapasset imødegået af et kompagni fra 3. Coldstream, en deling fra Northumberland Fusilier og noget artilleri, som begyndte at trække sig tilbage i løbet af eftermiddagen, da mere italiensk infanteri og kampvogne ankom.

I løbet af aftenen konvergerede to kolonner fra 2. libyske division, 63. infanteridivision og Maletti gruppen fra Musaid og 62. division fra Sidi Omar mod passet. Den næste dag begyndte italienske enheder på skråningen af strømme ned gennem passet mod den italienske styrke, som rykkwsw dewm langs vejen fra Sollum. En eskadron fra 11. husarer, 2. riffelbrigade og cruiser kampvogne fra 1. Royal Tank Regiment generede den italienske styrke på skråningen. Lige efter middag trak de britiske tropper ved kysten sig tilbage til Buq Buq og mødte forstærkninger fra 11. husarer og et kompagni motoriserede frie franske marinesoldater, som var tilstrækkeligt til at holde kontakt med italienerne. Briterne trak sig tilbage til Alam Hamid den 15. september og til Alam el Dab den 16. september, mens de forsøgte at påføre størst mulige tab uden at blive fastholdt, og ødelagde kystvejen mens de trak sig tilbage, tab som blev forøget af mængden af trafik.

16. september
Den ikke indsatte del af 1st Raggruppamento Carri fulgte efter 1. og 2. libyske division i retning af Bir Thidan el Khadim. Ved Alam el Dab nær Sidi Barrani forsøgte omkring 50 italienske kampvogne, motoriseret infanteri og artilleri en omgående bevægelse, hvilket tvang tropperne fra Coldstream Guard til at trække sig tilbage. Den pansrede styrke blev angrebet af britisk feltartilleri, og kom ikke længere, men ved mørkets frembrud havde 1. sortskjortedivision 23 Marzo besat Sidi Barrani. Oven over skråningen faldt den britiske dækningsstyrke tilbage på linje med dem på kystvejen og truslen fra ørkenen blev ikke til noget. Britiske fly fløj mange rekognoscerings og bombemissioner og den italienske 5° Squadra foretog overflyvninger med op imod 100 jager og bombefly mod fremskudte britiske flyvepladser og forsvarsstillinger. Briterne forventede at den italienske fremrykning ville stoppe ved Sidi Barrani og Sofafi og begyndte at observere stillingerne med 11. husarer og Støttegruppen trak sig tilbage for at hvile og resten af 7. pansrede division forberedte sig på at imødegå en fremrykning mod Matruh. Italienske radioprogrammer om invasionen gav udtryk for at fremrykningen ville fortsætte fra Sidi Barrani; men det viste sig snart, at italienerne gravede sig ned i en bue mod syd og vest ved Maktila, Tummar (øst), Tummar (vest), Nibeiwa og på toppen af skråningen ved Sofafi mens divisioner længere tilbage besatteBuq Buq, Sidi Omar og Halfayapasset.

Efterspil

Analyse
Den 10. arme havde rykket omkring 20 km om dagen for at give de ikke-motoriserede enheder mulighed for at nå med, og da de først nåede Sidi Barrani begyndte 10. arme at bygge en kæde af befæstede lejre. Ingen modige mekaniserede fremstød eller omgående bevægelser var blevet udført af de pansrede enheder, som var de bedste i hæren og 23. korps, som i stedet havde beskyttet en infanteristyrke, som rykke op ad kystvejen i marchtempo. Under fremrykningen havde 10. armé færre end 550 tab. De tre mobile enheder i 10. armé Raggruppamento Maletti, 1. Raggruppamento Carri og 1. sortskjortedivision 23rd Marzo havde undladt at operere i overensstemmelse med den italienske teori om pansret krigsførsel. Dette skyldtes mangel på forberedelse, træning og organisation i den italienske hær, som førte til de fejltagelser ved samling og ledelse af Raggruppamento Maletti og overforsigtighed med de andre kampvognsbataljoner i 1. Raggruppamento Carri.

Den hastige motorisering af 1. sortskjorte division 23rd Marzo bragte knas  i forholdet mellem chauffører og infanteri, da divisionen ikke var blevet trænet som en motoriseret division. Fremrykningen nåede Sidi Barrani med beskedne tab, men havde ikke tilføjet briterne ret mange skader. Den 21. september var der 68  Fiat M11/39 kampvogne tilbage af de 72, som blev sendt til Libyen. 1. medium kampvognsbataljon havde 9 funktionsdygtige og 23 ikke-fungerende kampvogne og 2. medium kampvognsbataljon havde 28 funktionsdygtige og 8 ikke-fungerende kampvogne. Den italienske styrke af medium kampvogne var forvente at stige når leveringen af de nye Fiat M13/40 begyndet. M13/40 kampvognen havde en kraftig Cannone da 47/32 M35 47 mm kanon. Den 2. kampvognsbataljon med 37 × M13/40 kampvogne ankom til Libyen i begyndelsen af oktober fulgt af 5. medium kampvognsbataljon med 46 M13/40 kampvogne den 12. december. I midten af november havde italienerne 417 medium og lette kampvogne i Libyen og Egypten.

Wavell skrev:

Reparationsarbejder begyndte på kystvejen, som blev omdøbt til Via della Vittoria fra Bardia og en vandledning, som ikke forventedes at være klar før i midten af december, hvorefter en genoptaget fremrykning ikke ville fortsætte længere end til Matruh.

Mussolini skrev den 26. oktober:

og to dage senere, den 28. oktober invaderede italienerne Grækenland og indledte den græsk-italienske krig. Graziani fik lov til at fortsætte planlægningen i et mageligt tempo, og en italiensk fremrykning til Matruh var planlagt til midten af december.

Tab
Fra 9.-16. september havde 10. armé haft tab på 120 mand dræbt og 410 sårede. Adskillige kampvogne og lastbiler brød sammen og seks fly gik tabt, to som følge af ulykker.

Efterfølgende operationer
Den 17. september begyndte den britiske middelhavsflåde at genere de italienske kommunikationslinjer. Havnen i Benghazi blev mineret og en destroyer og to handelsskibe blev sænket af torpedoer, og en destroyer ramte en mine ved Benghazi og sank. RAF Blenheim bombefly ødelagde tre fly på jorden ved Benina. Vejen på skråningen blev bombarderet nær Sollum af en kanonbåd fra flåden og mål nær Sidi Barrani af to destroyere, hvorfra der blev iagttaget brande og eksplosioner. Fangne italienerne tale om skader, tab og tab af moral. Et forsøg på at bombardere Bardia med en krydser og destroyere blev forpurret ved at angreb fra italienske torpedobombefly, som ramte agterstavnen af krydseren og satte den ud af spillet. bombardementet fortsatte under pausen i kampene, hvilket førte til at lejre og depoter blev flyttet ind i landet og på land. Små britiske kolonner blev etableret, som skulle arbejde med panservogns patruljer, som rykkede tæt på de italienske lejre, indsamlede information og dominerede omegnen.

Operation Compass
Den 8. december indledte briterne Operation Compass, et fem dages angreb på de befæstede italienske lejre, som var etableret i en defensiv linje udenfor Sidi Barrani. General Berti var på sygeorlov og Gariboldi havde midlertidigt overtaget hans plads. Angrebet lykkedes og de få enheder fra 10. armé i Egypten, som ikke blev ødelagt, var tvunget til at trække sig tilbage. Den 11. december begyndte briterne en modoffensiv. Resten af 10. armé blev hurtigt besejret og briterne forlængede operationen for at forfølge resterne af 10. arme til Sollum, Bardia, Tobruk, Derna, Mechili, Beda Fomm og El Agheila ved Syrte-bugten. Briterne mistede 1.900 mand døde og sårede, omkring 10% af deres infanteri og tog 133.298 italienske og libyske fanger, 420 kampvogne og over 845 kanoner og fly. Briterne kunne ikke fortsætte videre end til El Agheila, fordi køretøjerne var slidt eller brudt sammen og fordi de bedst udrustede tropper blev overført til felttoget i Grækenland.

Slagorden

Fodnoter

Henvisninger

Kilder

  in

Yderligere læsning

Eksterne kilder

 The Italian Army in Egypt during World War II

Begivenheder i 1940
Slag med deltagelse af Storbritannien
Slag med deltagelse af Indien
Slag med deltagelse af Italien
Slag i Middelhavsområdet under 2. verdenskrig
Egyptens historie
Libyens historie

Italiens invasion af Egypten


Comin' Round the Mountain este un film de comedie muzical american din 1951 regizat de Charles Lamont. În rolurile principale joacă actorii Bud Abbott și Lou Costello.

Distribuție
Bud Abbott: Al Stewart
Lou Costello: Wilbert
Dorothy Shay: Dorothy McCoy
Gleen Strange: Devil Dan Winfield
Kirby Grant: Clark Winfield
Margaret Hamliton: Aunt Huddy
Ida Moore: Granny McCoy

Legături externe

Filme din 1951
Filme în limba engleză
Filme americane
Filme de comedie din anii 1950
Filme de comedie americane
Filme de comedie
Filme Universal Pictures
Filme regizate de Charles Lamont

Comin' Round the Mountain


9751 Kadota este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
9751 Kadota este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Geisei de Tsutomu Seki. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,43 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 2,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 9001-10000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1990
Centura de asteroizi

9751 Kadota


Forspildte dage er en amerikansk film fra 1945 instrueret af Billy Wilder. Filmen er baseret på Charles R. Jacksons roman af samme navn. Filmen vandt fire oscars heriblandt for bedste film.

Plot

Filmen handler om Don Birnam (Ray Milland), en alkoholisk forfatter, der kæmper med sin afhængighed i en weekend. Han lider af angst og delirium tremens, før han beslutter sig for at stoppe med at drikke.

Eksterne henvisninger

Dramafilm fra USA
Amerikanske film fra 1945
Oscar for bedste film
Film instrueret af Billy Wilder
Film i sort-hvid
Film noir

Forspildte dage


La régénération génitale est un type émergent de traitement restauratoires d'anomalies génitales.

Encore du domaine de la recherche en laboratoire, elle vise à restaurer la forme et la fonction des organes génitaux masculins et féminins en tirant parti des réponses innées du corps. Pour cela, des médecins ont expérimenté la combinaison de  cellules souches et d'une matrice extracellulaire de manière à construire un cadre/support de régénération des structures manquantes.

Il n'existe pas encore de thérapie disponible pour les hommes qui tentent de régénérer cliniquement les structures du pénis humain. De même, pour les femmes, il n'existe encore pas de thérapies utilisant des cellules autologues pour régénérer le clitoris ou le gland du clitoris quand ils ont été retirés par excision dans le cadre de mutilation génitale féminine. Des progrès sont encore nécessaire dans la recherche  pour passer du stade de science et d'essais en laboratoire à des procédures chirurgicales de routine.

Cibles
Ce sont principalement les patients atteint par des malformations congénitales, par un cancer, par des blessures ou qui ont subi l'excision de tout ou partie de leurs organes génitaux (ex : blessures de guerre), ou des hommes cherchant à inverser les effets de la circoncision ou des femmes souhaitent inverser les effets de mutilation génitale féminine qu'elles sont subi.

Comme fréquemment dans la plupart des activités scientifiques, ces réalisations basées sur l'ingénierie tissulaire pourraient être appliquées à d'autres formes de régénération (et vice versa).

Thérapies cellulaires autologues
Depuis le début du , des progrès notables ont été fait en termes d'utilisation de matrices extracellulaires (ECM) et de cellules souches pour reconstruire les tissus perdus.

Ceux-ci couvrent une gamme de structures, y compris les organes génitaux.

Chez le lapin utilisé comme modèle animal, professeur Atala et son groupe de l'Institut de médecine régénérative de l'Université de Wake Forest ont réussi à régénérer des pénis de lapin entièrement fonctionnels après excision des pénis pour le bien de l'expérience. Des cellules autologues ont été attachées à une matrice de collagène tridimensionnelle. Une fois formée, la structure a été attachée et testée pour sa fonctionnalité.

En Italie, le Dr Cinzia Marchese a pu reconstruire avec succès la muqueuse interne de vagins congénitalement déformés en utilisant une enzyme pour décomposer la muqueuse anormale, puis en insérant des cellules souches pour remodeler les parois et restaurer la fonctionnalité normale.

Prospective
On espère pouvoir dans le futur régénérer cliniquement les structures du pénis et du clitoris humains pour notamment réparer les séquelles de circoncisions ou de mutilation génitale féminine.

Autres thérapies
Les thérapies suivantes ne doivent pas être confondues avec celles qui reposent sur des cellules autologues :

 Une technique de vibration, développée par Ellen L. Barnard et Myrtile Wilhite, qui prétend favoriser la régénération de la muqueuse vaginale ;

 une crème topique développée par Lyle Corporate Development, Inc., prétend encourager la régénération des tissus de la vulve qui ont subi une hypoxie cellulaire ;

 des  techniques rudimentaires d'incitation à la division cellulaire pour modifier la longueur du pénis et/ou du prépuce dite restauration du prépuce, qui ne sont pas une régénération à proprement parler, mais une élongation des tissus relictuels.

 techniques de reconstruction chirurgicales comme celles développées par le chirurgien français Pierre Foldès . Aujourd'hui les plus utilisées dans le monde, elles fournissent aux femmes un clitoris doté d'une sensibilité, mais ces techniques ne relèvent pas de la médecine régénérative.

Organisations
Parmi les organisations  effectuant des recherches dans ce domaine ou testant des procédures de régénération figurent :
 le Wake Forest Institute for Regenerative Medicine ;
 le United States Department of Defense ;
 le California Institute for Regenerative Medicine ;
 le  groupe privé Foregen qui tente de financer la recherche sur la régénération des structures du prépuce.

Voir aussi

Articles connexes
 Organes génitaux
 Cellules souches
 Alan Grodzinsky (Center for Biomedical Engineering, MIT)
 National Organization of Circumcision Information Resource Centers
 Excision clitoridienne
 Introcision
 Mutilations génitales féminines
 Aspects juridiques de la circoncision
 Chirurgie plastique
 Chirurgie de réattribution sexuelle
Chirurgie de réattribution sexuelle de femme vers homme
Chirurgie de réattribution sexuelle d'homme vers femme

Références

Anatomie du système génital

Recherche médicale
Ressource en biologie de l'évolution
Circoncision
Mutilation génitale
Transidentité et médecine
Traitement chirurgical en urologie

Régénération génitale


François Joseph Marie Jacolin MDP (* 25. April 1950 in Fontainebleau) ist ein französischer Geistlicher und römisch-katholischer Bischof von Luçon.

Leben
François Jacolin empfing am 4. April 1982 die Priesterweihe für das Erzbistum Bourges. Später trat er der Ordensgemeinschaft der Missionare von La Plaine bei und legte die Profess am 30. September 1987 ab.

Papst Benedikt XVI. ernannte ihn am 16. Januar 2007 zum Bischof von Mende. Der Erzbischof von Montpellier, Guy Thomazeau, spendete ihm am 18. März  desselben Jahres die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Robert Le Gall OSB, Erzbischof von Toulouse und sein Amtsvorgänger in Mende, sowie Hubert Barbier, Erzbischof von Bourges. Als Wahlspruch wählte er Par la confiance et l'amour ("Durch Vertrauen und Liebe", letzter Satz der Autobiografie der heiligen Therese von Lisieux).

Papst Franziskus ernannte ihn am 29. Mai 2018 zum Bischof von Luçon. Die Amtseinführung fand am 15. Juli desselben Jahres statt.

Am 22. Juni 2023 ernannte ihn Papst Franziskus zusätzlich zum Apostolischen Administrator sede plena von La Rochelle. Zuvor hatte der dortige Bischof Georges Colomb wegen gegen ihn eingeleiteten Ermittlungen zum Vorwurf der sexuellen Nötigung seinen Rückzug von den Amtsgeschäften angeboten, bis die Vorwürfe geklärt sind.

Weblinks

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Bischof von Luçon
Bischof von Mende
Apostolischer Administrator
Ordensangehöriger (römisch-katholisch)
Franzose
Geboren 1950
Mann

François Jacolin


Lann steht für:

 Teil des Familiennamens Le Lann
 Lann-Gletscher, Gletscher im Viktorialand, Antarktika

Lann


Der Neustädtische Kirchplatz ist ein Stadtplatz im Berliner Ortsteil Mitte des gleichnamigen Bezirks. An seiner Stelle stand bis 1965 die Dorotheenstädtische Kirche, nach deren Beseitigung war er eine naturbelassene Freifläche. Erst seit dem Jahr 2000, mit der fortschreitenden Neubebauung in der Umgebung, wurde er begrünt und gestaltet und erhielt am 24. Mai 2011 seinen Namen nach der anliegenden Straße und in Bezug auf die Geschichte des Platzes.

Geschichte

Namensgebende Kirche

Namensgebend für die Straße war die Dorotheenstädtische Kirche, auch Neustädtische Kirche genannt.

Die Pfarrkirche der im 17. Jahrhundert vom Großen Kurfürsten gegründeten Dorotheenstadt stand, umgeben von ihrem Kirchhof, in der Neustädtischen Kirchstraße zwischen Mittelstraße und Dorotheenstraße an der Stelle eines schlichten Vorgängerbaus wohl von Rutger von Langerfeld aus den Jahren 1678–1687. Der 1861–1863 unter Beibehaltung des Grundrisses von R. Habelt errichtete Neubau war eine dreischiffige Hallenkirche im Rundbogenstil der Stülerschule mit einem hohen, schlanken Kirchturm. Er enthielt neben den Glocken und einigen Ausstattungsstücken berühmte Berliner Grabmale wie die von Rutger von Langerfeld, Johann Arnold Nering, Michael Mathias Smids, Karl August Fürst von Hardenberg und Anna Dorothea Therbuschs aus dem Erstbau. Albert Geyer gestaltete 1902–1903 das Innere neu. Als besonders wertvoll galt das 1788/1789 von Gottfried Schadow geschaffene Grabmal des Alexander von der Mark. Es wurde im Zweiten Weltkrieg ausgelagert. Am 22. November 1943 brannte das Innere infolge eines alliierten Luftangriffs vollständig aus. Das Grabmal Alexanders von der Mark fand 1951 in der Alten Nationalgalerie einen neuen Platz. Vor der Sprengung der Ruine der Dorotheenstädtischen Kirche im Jahr 1965 konnten die Epitaphe der Thaerbusch und Langerfelds ausgebaut werden. Danach wurde die Fläche eingeebnet und sich selbst bzw. der Natur überlassen.

Seit 1961 war die Berliner Mauer zu West-Berlin nicht weit entfernt und schließlich hatte sich in den 1970er Jahren die amerikanische Botschaft in Ost-Berlin einen ostwärts an den Platz grenzenden Gebäudekomplex als diplomatische Vertretung eingerichtet, das frühere Warenhaus für Armee und Marine, seit 1935 Haus des Deutschen Handwerks- und Gewerbekammertages.

Freiwerdende Fläche
Nach der politischen Wende blieb die Freifläche noch einige Jahre als wilder Parkplatz bestehen, zunächst wegen der massiven Neubauten und Straßenerneuerungen in der Umgebung. Nach dem Anschlag vom 11. September 2001 auf das World Trade Center in New York wurde die Umgebung der immer noch von den USA genutzten Botschaft an der Neustädtischen Kirchstraße in einen Hochsicherheitsbereich umgewandelt, der Platz und die angrenzenden Straßen waren für die Öffentlichkeit nun total abgeriegelt. Auf dem Platz wurden Betonpoller, Stahlzäune und Wachhäuschen errichtet. Die Situation entspannte sich erst, als die neue Botschaft der Vereinigten Staaten am Pariser Platz fertiggestellt und im Jahr 2008 bezogen wurde. Alle Sicherheitsvorkehrungen wurden in kurzer Zeit wieder abgebaut. Unter der Fläche sind die Grundmauern der Kirche und einige Grabstellen erhalten und als Bodendenkmale ausgewiesen. Vor der Weiternutzung des Geländes konnten Archäologen auf dem Platz graben. Unter Leitung von Renate Patzschke der Firma Archäo Kontrakt fand man vor allem zahlreiche Skelette des früheren Bestattungsplatzes.

Anlage eines Stadtplatzes

Wettbewerb
Im Jahr 2007 hatte die Senatsverwaltung für Stadtentwicklung einen begrenzt offenen landschaftsplanerischen Realisierungswettbewerb für den mittleren und den Ostteil des Platzes ausgeschrieben; etwa 70 Meter in West-Ost-Richtung und 60 Meter in Nord-Süd-Richtung sollten neu gestaltet werden. Bis zum Juryentscheid im Oktober 2008 gingen daraufhin 42 Entwürfe ein. Das Gemeinschaftsprojekt der Landschaftsarchitekten WES & Partner, Schatz, Betz, Kaschke und Wehberg-Krafft (alle Berlin) belegte den ersten Platz. Der "an den heutigen Bedürfnissen orientierte, zeitgemäße und grüngeprägte öffentliche Raum" wurde dann schrittweise realisiert.

Bewertung des Siegerentwurfs durch das Preisgericht

Fertigstellung und offizielle Einweihung
Die Umgestaltungsarbeiten begannen im Mai 2010. Die 28 vorhandenen Bäume wurden beschnitten und gefasst, es fanden aber auch Neupflanzungen statt, erwähnenswert sind hier die widerstandsfähigen Lavendelheide und Kirschlorbeer sowie Myrte und auch 6000 frühblühende Elfen-Krokusse. Bereits am 24. Mai 2011 nahmen der Bezirksstadtrat für Stadtentwicklung in Mitte, Ephraim Gothe, gemeinsam mit Senatsbaudirektorin Regula Lüscher und Magistratsdirektor Günther Hoffmann aus dem Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung die feierliche Einweihung des neuen Stadtplatzes vor. Die Finanzierung erfolgte zu rund zwei Dritteln aus dem Hauptstadt-Entwicklungsfonds.

Randbebauung und Umgebung

Lux-Wohnhaus

In den Jahren 2011/2012 wurden Pläne veröffentlicht, die noch nicht gestaltete Westseite des Neustädtischen Kirchplatzes mit einem exklusiven achtgeschossigen Wohnneubau aufzuwerten, genannt Lux am Neustädtischen Kirchplatz. Die spanische Investorengruppe Triple A Immobilien GmbH hat das Grundstück bereits 2009 erworben und errichtete für rund 45 Millionen Euro Eigentumswohnungen, die 2014 bezugsfertig waren, das Gebäude samt Umfeld wurde 2015 fertiggestellt. Der Kauf einer Wohnung in diesem Gebäude beinhaltet gleichzeitige Dienstleistungen wie das regelmäßige Putzen der Panoramafenster sowie einen ständig besetzten Hausempfang (Doorman). Mit der Bebauung verringerte sich die freie Platzfläche auf 70 m × 60 m.

Dorotheenstraße
Die nördliche Platzbegrenzung der Dorotheenstraße besteht aus einem lose zusammenhängenden Gebäudetrakt, der in unterschiedlichen Jahren entstanden ist. Er gehört zum Presse- und Informationsamt der Bundesregierung (Nebeneingänge und einzelne Dienstbereiche; Hausnummern 74, 80, 82). Die Bauten wurden zwischen 1997 und 1999 komplett saniert und dem neuen Zweck entsprechend umgebaut. An der Ecke Dorotheenstraße/Neustädtische Kirchstraße 15 wurde Ende Oktober 1997 in einem ersten Bauabschnitt das Presse- und Besucherzentrum (PBZ) fertiggestellt. Der zweite Bauabschnitt beinhaltete die Sanierung der Fassade des in der DDR-Zeit errichteten Plattenbaus (Hausnummer 80). Dazu entfernte man die noch 1989 montierten Fertigteile und putzte die Fassade in einem kräftigen Orangerot. Hier sind ausschließlich Büros untergebracht, sodass im Wesentlichen nur technische, sanitäre und malermäßige Arbeiten im Inneren ausgeführt werden mussten. Die Fertigstellung erfolgte im Dezember 1998. Im dritten und letzten Bauabschnitt wurden denkmalgeschützte Gebäude hergerichtet, die westlich des Neustädtischen Kirchplatzes stehen.

Neustädtische Kirchstraße

Die ehemalige Botschaft der Vereinigten Staaten (Neustädtische Kirchstraße Nr. 4/5) fiel nach deren Leerzug in das Eigentum des Deutschen Bundestags. Das Gebäude muss von Grund auf instand gesetzt werden. Der jährliche Unterhalt war 2011 mit 26.500 Euro im Finanzplan des Bundes vorgesehen. Es gab intensive Gespräche darüber, dass die Tschechische Republik das Gebäude als Austauschobjekt gegen das Palais Lobkowitz in Prag erhalten könne. Dieses soll dafür Eigentum der Bundesrepublik werden. Im Jahr 2010 wurde in einem Interview von Radio Prag mit dem Eigentümer des Palais Lobkowitz eher daran gezweifelt, dass es zu einem solchen Austausch kommt.

Mittelstraße
An der Südseite des Stadtplatzes befinden sich das Otto-Wels-Haus des Bundestags.

Schadowstraße / Dorotheenstraße 85
Hier ist die Bundesanstalt für Immobilienaufgaben eingezogen (Schadowstraße 5 / Dorotheenstraße 85). Anfangs war hier die Hauptstelle Berlin untergebracht, im Jahr 2016 findet sich die Einschränkung Finanzamt.

Literatur
 Richard Borrmann: Die Bau- und Kunstdenkmäler von Berlin. Mit einer geschichtlichen Einleitung von P. Clauswitz. Gebr. Mann, Berlin 1982, ISBN 3-7861-1356-4.
 U. Müller: Neues Altes aus der Neustadt. Gotteshaus und Friedhof am Neustädtischen Kirchplatz in Berlin-Mitte. S. 162–164; Veröffentlichung des Brandenburgischen Denkmalamtes 2010.

Weblinks

Einzelnachweise

Platz in Berlin
Platz in Europa
Berlin-Mitte

Neustädtischer Kirchplatz


Newcastle er önnur stærsta borg Nýja-Suður-Wales og sjöunda stærsta borg Ástralíu. Íbúar voru 322.000 árið 2016.

Borgin er nefnd eftir Newcastle-upon-Tyne á Englandi þar sem báðar borgirnar byrjuðu sem kolahafnir. Newcastle er staðsett rétt norðan við Sydney.

Þann 28. desember 1989 varð þar jarðskjálfti að stærð 5,6 sem varð 15 manns að aldurtila.

Frost hefur ekki mælst í Newcastle en lægst 1,8 gráðu hiti.

Borgir í Ástralíu
Nýja-Suður-Wales
Hafnarborgir

Newcastle, Nýja Suður-Wales


La gare de Boudouaou est une gare ferroviaire algérienne située sur le territoire de la commune de Boudouaou, dans la wilaya de Boumerdès.

Situation ferroviaire

La gare est située au point kilométrique  sur la ligne d'Alger à Skikda, où elle est précédée de la gare de Réghaïa et suivie de celle de Corso.

Histoire

Service des voyageurs

Accueil

Desserte
La gare est desservie par les trains du réseau ferré de la banlieue d'Alger de la liaison Alger - Thénia.

Intermodalité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne d'Alger à Skikda
 Liste de gares en Algérie
 Réseau ferré de la banlieue d'Alger

Liens externes
 .

Gare dans la wilaya de Boumerdès
Gare du réseau ferré de la banlieue d'Alger
Gare-Boudouaou

Gare de Boudouaou


: Retour au Berceau, ou Le Bébé Boss : Retour au Berceau au Québec, () est une série télévisée d'animation américaine, créée par Brandon Sawyer et diffusée depuis le  sur Netflix.
La deuxième saison a été diffusée le 13 avril 2023.

La série poursuit les événements relatés dans le film Baby Boss 2 : Une affaire de famille, sorti en 2021.

Synopsis
Après les péripéties de  : Une affaire de famille, Theodore Templeton est accusé de détournement de fonds, Ted redevient  pour se cacher chez son frère Tim en se faisant passer pour l'un de ses enfants.

Fiche technique

 Titre original :
 Titre français :  : Retour au Berceau
 Titre québécois : Le Bébé Boss : Retour au Berceau
 Création : Brandon Sawyer
 Réalisation : Emmanuel Deligiannis (supervision), Lisa Schaffer
 Scénario : Brandon Sawyer
 Direction artistique :
 Casting : Ania Kamieniecki-O'Hare et Cymbre Walk
 Musique : Ben Bromfield et Ryan Elder
 Production déléguée : Brandon Sawyer
 Production exécutive : Benjamin Kaltenecker
 Sociétés de production : DreamWorks Animation Television
 Pays d'origine :
 Langue originale : anglais
 Genre : série d'animation, comédie
 Durée : 23 minutes

Distribution

 Voix françaises
 Stefan Godin : Théodore Lindsay « Ted » Templeton  / Baby Boss (Bébé Boss en VQ)
 Aloïs Agaësse-Mahieu : Timothy Leslie « Tim » Templeton enfant
 Damien Witecka : Timothy Leslie « Tim » Templeton adulte
 Juliette Poissonnier : Tina Templeton, la nouvelle Baby Boss
 Élisa Bardeau : Tabitha Templeton
 Delphine Braillon : Carole Templeton
 Virginie Emane : Surveillante Sans filtre, PDG de Baby Corp
 Julien Meunier : Bradley, membre du conseil
 Charlyne Pestel : Baby Simmons, R&D
 Éric Peter : Buddy des RH
 Kaycie Chase : JJ
 Fabrice Trojani : Pip
 Charlotte Daniel : Melissa
 Sarah Usai-Mery : Yvette
 Hannah Mertens : Mia
 Enzo Ratsito : Antonio

 Voix originales
 JP Karliak : Théodore Lindsay « Ted » Templeton  / The Boss Baby, Chip
 Max Mittelman : Timothy Leslie « Tim » Templeton
 Mary Faber : Tina Templeton, la nouvelle Baby Boss
 Ariana Greenblatt : Tabitha Templeton
 Krizia Bajos : Carole Templeton
 Nicole Byer : NannyCam Sans filtre, PDG de Baby Corp
 Andy Richter : Bradley, membre du conseil
 Mara Junot : Baby Simmons, R&D
 Kevin Michael Richardson : Buddy des RH
 Alex Cazares : JJ
 Karan Soni : Pip
 Zeke Alton : Dez
 Kari Wahlgren : Marsha Krinkle
 Kyle Chandler : Binkerton, garde forestier

Production

Épisodes

Saison 1 (2022)
 Retour à la case Baby ()
 Mission promenade ()
 Au pot, les gros mots ! ()
 Les Amis imaginaires ()
 Guerre de territoire ()
 Échanges et négociations ()
 En joue ! ()
 La Convention Techno Kid ()
 Un anniversaire très improvisé ()
 Cibles mouvantes ()
 L'Arme fatale ()
 Le Grand incendie médieval de Londres de 1135 ()
Un épisode spécial de Noël de 45 minutes sera diffusé le 6 décembre 2022 avec le titre "The Boss Baby : Christmas Bonus".

Saison 2 (2023)
La Saison 2 est diffusée le 13 avril 2023.

 Le projet "Templeton sans titre" ()
 L'amour des toutous ()
 Biscuit toxique ()
 On a rampé sur la lune ()
 L'éveil de l'enfant intérieur ()
 Une mission explosive ()
 Le feu aux couches ()
 Ma précieuse ()
 Fédéral, que dalle ! ()
 Bien dans sa couche ()
 Un braquage croustillant ()
 Pour la haine de ce bébé ! ()
 Au nord de la frontière ()
 En tout état de cause ()
 Un ours inébranlable ()
 Biberonville ()

Notes et références

Liens externes

Série télévisée créée en 2022
Série télévisée américaine des années 2020
Série d'animation de Netflix
Série d'animation américaine
Série d'animation 3D
Adaptation d'un film à la télévision

Baby Boss : Retour au Berceau


تتضمن هذه الصفحة جدولاً يوضِّح ترتيب الدول وفق عدد مستخدمي الإنترنت كما في عام 2016. مستخدمي الإنترنت هم أشخاص يستخدمون الإنترنت خلال الإثنى عشر شهراً الماضيين من أي جهاز كان بما في ذلك الهواتف المحمولة. نسبة الاختراق هي نسبة عدد مستخدمي الإنترنت ضمن الدولة إلى التعداد السكاني لهذه الدولة. تم الحصول على هذه التقديرات إما من خلال مسوحات إحصائية تمت في المازل أو من خلال بيانات الاشتراك في شبكة الإنترنت.

المناطق المتنازع عليها والأراضي التي لا تعتبر دولاً مذكورة بخط مائل. جميع الدول الأعضاء في الأمم المتحدة مدرجة. تم اعتبار تايوان دولة ذات سيادة.

فيما يلي قائمة بالبلدان قابلة للفرز حسب عدد مستخدمي الإنترنت لعام 2020. يتم تعريف مستخدمي الإنترنت على أنهم الأشخاص الذين وصلوا إلى الإنترنت في آخر 12 شهرًا من أي جهاز، بما في ذلك الهواتف المحمولة. النسبة المئوية هي النسبة المئوية لسكان بلد ما من مستخدمي الإنترنت. التقديرات مستمدة إما من الدراسات الاستقصائية للأسر المعيشية أو من بيانات الاشتراك في الإنترنت.

يتم تضمين جميع الدول الأعضاء في الأمم المتحدة، باستثناء كوريا الشمالية، التي يقدر عدد مستخدمي الإنترنت فيها ببضعة آلاف.

القائمة

انظر أيضًا
 قائمة الدول حسب عدد الهواتف المحمولة
 قائمة الدول حسب سرعة الاتصال بالإنترنت
 فجوة إلكترونية
 مشروع لوون هو مشروع بحث وتطوير من جوجل لتوفير الوصول إلى الإنترنت للمناطق الريفية والنائية
 قائمة مواقع شبكات اجتماعية
 قائمة الدول حسب عدد خطوط الهاتف
 قائمة الدول حسب نسبة انتشار الهواتف الذكية
 قائمة مشغلي شبكات الهاتف المحمول

المراجع

اتصالات دولية
قوائم الدول
قوائم متعلقة بالإنترنت

قائمة الدول حسب عدد مستخدمي الإنترنت


Nananthea, rod glavočika iz tribusa Anthemideae, podtribus Anthemidinae.

Jedina vrsta je N. perpusilla koja je autohtona na Korziki i Sardiniji. Uvezena je u Njemačku.

Sinonimi
 Chrysanthemum perpusillum Loisel., bazionim
 Cotula pygmaea Poir.

Izvori

Anthemidinae
Flora Korzike
Flora Sardinije

Nananthea


Che Guevara, özellikle Batı Dünyası'nın popüler kültüründe oldukça yaygın olarak yer alır. Bir politik figür olmasına rağmen popüler kültürün de odağıdır. Devrimin simgesi olmakla beraber zamanla kült bir figür haline gelmiştir. Fotoğrafı tişört, saat, araba gibi nesnelerin üstünde yer almaktadır. Kısa bir süre içinde 20. yüzyıl'ın simgelerinden biri haline gelmiştir.

Tiyatroda
 Andrew Lloyd Webber ve Tim Rice'ın hazırladığı Evita müzikalinde Ernesto Che Guevara, Eva Peron'un hayatını anlatmakta ve yorumlamaktadır. Müzikalde Eva'yı sorgulayıp eleştirse de bu bütünüyle kurgudur, gerçekte Che ile Eva asla karşılaşmamıştır.

Filmlerde
İlgili filmler ve Che Guevara'yı canlandıran aktörler:
 El 'Che' Guevara – Francisco Rabal (1968)
 Che! – Ömer Şerif (1969)
 Evita (müzikalden uyarlanan film) – Antonio Banderas (1996)
 Día que me quieras, El
 Hasta la victoria siempre – Alfredo Vasco (1999)
 Fidel – Gael García Bernal (2002)
 Sinema 101
 Motosiklet Günlükleri (Diarios de motocicleta) – Gael García Bernal (2004)
 Che – Benicio Del Toro (2008)

Resim/Fotoğrafta
 Alberto Korda'nın 5 Mayıs 1960'ta La Coubre patlamasında hayatını kaybedenler anısına düzenlenen günde çektiği ünlü Che fotosu sayısız kere kullanılmıştır. Maryland Institute College of Art bu resmin  dünya üzerindeki en ünlü resim ve 20. yy.'ın sembolü olduğunu belirtmiştir.
 İrlandalı sanatçı Jim Fitzpatrick Korda'nın fotoğrafını değiştirerek, Che'nin bakışına ve gözlerine yoğunlaşmış ve ve fotoğrafı kırmızı arka plana oturtmuştur.
 Rage Against the Machine 1992 tarihli Bombtrack single albümünün kapağında Fitzpatrick'in hazırladığı görüntüyü kullanmıştır.
 Andy Warhol da 1962 tarihli çalışmasında Fitzpatrick versiyonu kendine özgü tarzıyla birleştirerek kullanmıştır.

Oyunlarda
 Counter Strike: Source oyunundaki "CS_Havana" adlı harita,köyün duvarlarında Che Guevara'nın posterini içerir
 Steven Jackson Games'in bir oyunu olan Chez Guevara Che Guevara'nın adının bir parodisidir.
 Just Cause adlı PC oyununun kapağı Che Guevara'nin ünlü fotoğrafının bir benzeridir.
 Scarface:The World is Yours adlı oyunun ilk bölümü olan alıştırma bölümü Küba'da geçiyor ve duvarda Che Guevara'nin bir posteri var

Müzikte
 Hasta siempre comandante, Carlos Puebla'nın 1965 çıkışlı ünlü parçası.
 Carta al Che, Carlos Puebla'nın 1969 çıkışlı parçası.
 "Cliche Guevara", Against Me! grubunun 2003'te çıkardığı parça.
 "Comandante Che Guevara" Nueva trova müzik türünün ünlü bestecisi Silvio Rodríguez parçası.
 "Indian Girl", The Rolling Stones'un Emotional Rescue albümünden çıkan bu parçada yer alan "Mr. Gringo, my father he ain't no Che Guevara, And he's fighting the war on the streets of Masaya" dizeleri Che'ye gönderme yapmaktadır.
 "Panic In Detroit", David Bowie'nin 1973 çıkışlı parçası "Looked a lot like Che Guevara, drove a diesel van." dizeleriyle açılarak Che'ye gönderme yapmaktadır.
 "Public Service Announcement", rapçi Jay-Z'nin Black Album'ünden çıkan bu parça "I'm like Che Guevara with bling on/ I'm complex." dizesiyle Che'ye gönderme yapmaktadır.
 Revol, Manic Street Preachers parçasında "Che Guevara, you're all target now" dizesi yer almaktadır.
 "Left to My Own Devices", Pet Shop Boys grubunun 1988 çıkışlı bu parçasında "Che Guevara and Debussy to a disco beat" dizesi geçmektedir. Bu dize grubunun -Che'den bağımsız olarak- birbiriyle alakasız şeyleri nasıl bağdaştırdığına bir örnek olarak gösterilir.
 Ünlü caz ustası ve kontrbascı Charlie Haden'in ilk bestesinin adı "Song For Che"dir. Beste ilk olarak Haden'in Carla Bley ile topladığı ve dönemin Vietnam Savaşı'na muhalif bir pozisyon sergileyen Liberation Music Orchestra'nın 1969 yılında çıkardığı albümde yer almıştır.

Kitapta

Popüler kültür

Popüler kültürde Che Guevara


Arbovirus is an informal name for any virus that is transmitted by arthropod vectors. The term arbovirus is a portmanteau word (arthropod-borne virus). Tibovirus (tick-borne virus) is sometimes used to more specifically describe viruses transmitted by ticks, a superorder within the arthropods. Arboviruses can affect both animals (including humans) and plants. In humans, symptoms of arbovirus infection generally occur 3–15 days after exposure to the virus and last three or four days. The most common clinical features of infection are fever, headache, and malaise, but encephalitis and viral hemorrhagic fever may also occur.

Signs and symptoms
The incubation period – the time between when infection occurs and when symptoms appear – varies from virus to virus, but is usually limited between 2 and 15 days for arboviruses. The majority of infections, however, are asymptomatic. Among cases in which symptoms do appear, symptoms tend to be non-specific, resembling a flu-like illness, and are not indicative of a specific causative agent. These symptoms include fever, headache, malaise, rash and fatigue. Rarely, vomiting and hemorrhagic fever may occur. The central nervous system can also be affected by infection, as encephalitis and meningitis are sometimes observed. Prognosis is good for most people, but is poor in those who develop severe symptoms, with up to a 20% mortality rate in this population depending on the virus. The very young, elderly, pregnant women, and people with immune deficiencies are more likely to develop severe symptoms.

Cause

Transmission

Arboviruses maintain themselves in nature by going through a cycle between a host, an organism that carries the virus, and a vector, an organism that carries and transmits the virus to other organisms. For arboviruses, vectors are commonly mosquitoes, ticks, sandflies and other arthropods that consume the blood of vertebrates for nutritious or developmental purposes. Vertebrates which have their blood consumed act as the hosts, with each vector generally having an affinity for the blood of specific species, making those species the hosts.

Transmission between the vector and the host occurs when the vector feeds on the blood of the vertebrate, wherein the virus that has established an infection in the salivary glands of the vector comes into contact with the host's blood. While the virus is inside the host, it undergoes a process called amplification, where the virus replicates at sufficient levels to induce viremia, a condition in which there are large numbers of viruses present in the blood. The abundance of viruses in the host's blood allows the host to transmit the virus to other organisms if its blood is consumed by them. When uninfected vectors become infected from feeding, they are then capable of transmitting the virus to uninfected hosts, resuming amplification of virus populations. If viremia is not achieved in a vertebrate, the species can be called a "dead-end host", as the virus cannot be transmitted back to the vector.

An example of this vector-host relationship can be observed in the transmission of the West Nile virus. Female mosquitoes of the genus Culex prefer to consume the blood of passerine birds, making them the hosts of the virus. When these birds are infected, the virus amplifies, potentially infecting multiple mosquitoes that feed on its blood. These infected mosquitoes may go on to further transmit the virus to more birds. If the mosquito is unable to find its preferred food source, it will choose another. Human blood is sometimes consumed, but since the West Nile virus does not replicate that well in mammals, humans are considered a dead-end host.

In humans
Person-to-person transmission of arboviruses is not common, but can occur. Blood transfusions, organ transplantation, and the use of blood products can transmit arboviruses if the virus is present in the donor's blood or organs. Because of this, blood and organs are often screened for viruses before being administered. Rarely, vertical transmission, or mother-to-child transmission, has been observed in infected pregnant and breastfeeding women. Exposure to used needles may also transmit arboviruses if they have been used by an infected person or animal. This puts intravenous drug users and healthcare workers at risk for infection in regions where the arbovirus may be spreading in human populations.

Virology

Arboviruses are a polyphyletic group, belonging to various viral genera and therefore exhibiting different virologic characteristics.

Diagnosis
Preliminary diagnosis of arbovirus infection is usually based on clinical presentations of symptoms, places and dates of travel, activities, and epidemiological history of the location where infection occurred. Definitive diagnosis is typically made in a laboratory by employing some combination of blood tests, particularly immunologic, serologic and/or virologic techniques such as ELISA, complement fixation, polymerase chain reaction, neutralization test, and hemagglutination-inhibition test.

Classification
In the past, arboviruses were organized into one of four groups: A, B, C, and D. Group A denoted members of the genus Alphavirus, Group B were members of the genus Flavivirus, and Group C remains as the Group C serogroup of the genus Orthobunyavirus. Group D was renamed in the mid-1950s to the Guama group and is currently the Guama serogroup in the genus Orthobunyavirus. Currently, viruses are jointly classified according to Baltimore classification and a virus-specific system based on standard biological classification. With the exception of the African swine fever virus, which belongs to the Asfarviridae family of viruses, all major clinically important arboviruses belong to one of the following four groups:

 Order Bunyavirales (Baltimore class V)
 Genus Banyangvirus
 Huaiyangshan banyangvirus
 Genus Orthobunyavirus
 Bunyamwera virus
 California encephalitis virus
 Jamestown Canyon virus
 La Crosse encephalitis virus
 Genus Orthonairovirus
 Crimean–Congo hemorrhagic fever virus
 Genus Phlebovirus
 Heartland virus
 Rift Valley fever virus
 Toscana virus

 Family Flaviviridae (Baltimore class IV)
 Genus Flavivirus
 Mosquito-borne viruses
 Dengue virus group
 Dengue virus
 Japanese encephalitis virus group
 Japanese encephalitis virus
 Murray Valley encephalitis virus
 St. Louis encephalitis virus
 West Nile virus
 Spondweni virus group
 Spondweni virus
 Zika virus
 Yellow fever virus group
 Yellow fever virus
 Tick-borne viruses
 Mammalian tick-borne virus group
 Kyasanur forest disease virus
 Tick-borne encephalitis virus

 Family Reoviridae (Baltimore class III)
 Subfamily Sedoreovirinae
 Genus Orbivirus
 African horse sickness virus
 Bluetongue disease virus
 Epizootic hemorrhagic disease virus
 Equine encephalosis virus
 Genus Seadornavirus
 Banna virus
 Subfamily Spinareovirinae
 Genus Coltivirus
 Colorado tick fever virus

 Family Togaviridae (Baltimore class IV)
 Genus Alphavirus
 Chikungunya virus'
 Eastern equine encephalitis virus Ross River virus Venezuelan equine encephalitis virus Western equine encephalitis virus'Prevention
Vector control measures, especially mosquito control, are essential to reducing the transmission of disease by arboviruses. Habitat control involves draining swamps and removal of other pools of stagnant water (such as old tires, large outdoor potted plants, empty cans, etc.) that often serve as breeding grounds for mosquitoes. Insecticides can be applied in rural and urban areas, inside houses and other buildings, or in outdoor environments. They are often quite effective for controlling arthropod populations, though use of some of these chemicals is controversial, and some organophosphates and organochlorides (such as DDT) have been banned in many countries. Infertile male mosquitoes have been introduced in some areas in order to reduce the breeding rate of relevant mosquito species. Larvicides are also used worldwide in mosquito abatement programs. Temefos is a common mosquito larvicide.

People can also reduce the risk of getting bitten by arthropods by employing personal protective measures such as sleeping under mosquito nets, wearing protective clothing, applying insect repellents such as permethrin and DEET to clothing and exposed skin, and (where possible) avoiding areas known to harbor high arthropod populations. Arboviral encephalitis can be prevented in two major ways: personal protective measures and public health measures to reduce the population of infected mosquitoes. Personal measures include reducing time outdoors particularly in early evening hours, wearing long pants and long sleeved shirts and applying mosquito repellent to exposed skin areas. Public health measures often require spraying of insecticides to kill juvenile (larvae) and adult mosquitoes.

Vaccination
Vaccines are available for the following arboviral diseases:
 Japanese encephalitis
 Yellow fever
 Tick-borne encephalitis
 Rift Valley Fever (only veterinary use)

Vaccines are in development for the following arboviral diseases:
 Zika Virus
 Dengue fever
 Eastern Equine encephalitis
 West Nile
 Chikungunya
 Rift Valley Fever

Treatment
Because the arboviral encephalitides are viral diseases, antibiotics are not an effective form of treatment and no effective antiviral drugs have yet been discovered. Treatment is supportive, attempting to deal with problems such as swelling of the brain, loss of the automatic breathing activity of the brain and other treatable complications like bacterial pneumonia.

The WHO caution against the use of aspirin and ibuprofen as they can increase the risk of bleeding.

Epidemiology
Most arboviruses are located in tropical areas, however as a group they have a global distribution. The warm climate conditions found in tropical areas allows for year-round transmission by the arthropod vectors. Other important factors determining geographic distribution of arthropod vectors include rainfall, humidity, and vegetation.

Mapping methods such as GIS and GPS have allowed for spatial and temporal analyses of arboviruses. Tagging cases or breeding sites geographically has allowed for deeper examination of vector transmission.

To see the epidemiology of specific arboviruses, the following resources hold maps, fact sheets, and reports on arboviruses and arboviral epidemics.

History

Arboviruses were not known to exist until the rise of modern medicine, with the germ theory and an understanding that viruses were distinct from other microorganisms. The connection between arthropods and disease was not postulated until 1881 when Cuban doctor and scientist Carlos Finlay proposed that yellow fever may be transmitted by mosquitoes instead of human contact, a reality that was verified by Major Walter Reed in 1901. The primary vector, Aedes aegypti, had spread globally from the 15th to the 19th centuries as a result of globalization and the slave trade. This geographic spreading caused dengue fever epidemics throughout the 18th and 19th centuries, and later, in 1906, transmission by the Aedes mosquitoes was confirmed, making yellow fever and dengue fever the first two diseases known to be caused by viruses.

Thomas Milton Rivers published the first clear description of a virus as distinct from a bacterium in 1927. The discovery of the West Nile virus came in 1937, and has since been found in Culex'' populations causing epidemics throughout Africa, the Middle East, and Europe. The virus was introduced into the Western Hemisphere in 1999, sparking a series of epidemics. During the latter half of the 20th century, Dengue fever reemerged as a global disease, with the virus spreading geographically due to urbanization, population growth, increased international travel, and global warming, and continues to cause at least 50 million infections per year, making Dengue fever the most common and clinically important arboviral disease.

Yellow fever, alongside malaria, was a major obstacle in the construction of the Panama Canal. French supervision of the project in the 1880s was unsuccessful because of these diseases, forcing the abandonment of the project in 1889. During the American effort to construct the canal in the early 1900s, William C. Gorgas, the Chief Sanitary Officer of Havana, was tasked with overseeing the health of the workers. He had past success in eradicating the disease in Florida and Havana by reducing mosquito populations through draining nearby pools of water, cutting grass, applying oil to the edges of ponds and swamps to kill larvae, and capturing adult mosquitoes that remained indoors during the daytime. Joseph Augustin LePrince, the Chief Sanitary Inspector of the Canal Zone, invented the first commercial larvicide, a mixture of carbolic acid, resin, and caustic soda, to be used throughout the Canal Zone. The combined implementation of these sanitation measures led to a dramatic decline in the number of workers dying and the eventual eradication of yellow fever in the Canal Zone as well as the containment of malaria during the 10-year construction period. Because of the success of these methods at preventing disease, they were adopted and improved upon in other regions of the world.

See also
 List of diseases spread by invertebrates
 List of insect-borne diseases
 Mosquito-borne disease
 Robovirus
 Tibovirus
 Tick-borne disease

References

External links

Viruses
Tropical diseases

Arbovirus


Ömer Laçiner (d. 10 Ağustos 1946, Sivas), Türk yazar ve yayıncı.

10 Ağustos 1946'da Sivas'ta doğdu. 1966 yılında Kara Harp Okulu´ndan mezun oldu. 1971 yılında siyasal nedenlerle ordudan atıldı. Üç yıl hapis yattı. Murat Belge'yle birlikte 1975'te kurucusu olduğu aylık sosyalist kültür Birikim dergisinin yayın yönetmenidir. 1980 öncesinde Birikim dergisi çevresinde oluşan bir gençlik grubunun önderi olarak tanındı. Birikim dergisinde Sovyet ve Çin Komünist Partilerinin güdümüne karşı çıkan, buna karşılık ulusalcı söylemlere de taviz vermeyen bir Marksist çizgiyi savundu. 12 Eylül 1980 askeri darbesinden sonra yurt dışına giderek bir süre Fransa'da yaşadı. 1989'da Türkiye'ye dönerek yeniden Birikim dergisinin genel yayın yönetmenliğini üstlendi.

Kitapları
 Henüz Vakit Varken: Kürt Meselesi
 Sosyalizmi Yeniden Düşünmek 1,Sosyalizmin Bunalımı:Ne Yapmalıydık
 Sosyalizmi Yeniden Düşünmek 2,Sosyalizmde Devrim
 Kışladan Anayasaya Ordu: Siyasi Kültürde TSK'nın Yeri (Ortak Kitap)
 Yoksulluk Halleri, Türkiye'de Kent Yoksulluğun Toplumsal Görünümleri (Ortak Kitap)
 Yeni Bir Sol Tahayyül İçin Birikimden Seçmeler 1 (Ortak Kitap)
 Bir Zamanlar Ermeniler Vardı!... (Ortak Kitap)
 Geleceğin Solu Solun Geleceği (Ortak Kitap)
 Kentte Birlikte Yaşamak Üstüne (Ortak Kitap)
 Dünün ve Bugünün Defterleri Türkiye Sorunları Dizisi 6 / 2 1988 Yıllığı(Ortak Kitap)
 İşçi Sınıfının Öncü Rolü Teknoloji ve İşçi Sınıfında Değişim(Ortak Kitap)
 Tarihin Sonu mu? (Ortak Kitap)

Çevirileri
 Marx'ın Felsefesi
 Marx'ın Sosyolojisi

Ödülleri
2001 Türkiye Yayıncılar Birliği Düşünce ve İfade Özgürlüğü Ödülü

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Laçiner'in Birikim'de yayınlanan makalelerinin listesi

1946 doğumlular
Sivas doğumlu yazarlar
Kara Harp Okulunda öğrenim görenler
20. yüzyıl Türk yazarları
21. yüzyıl Türk yazarları
Resim aranan yazarlar

Ömer Laçiner


Melelele de la gurile Dunării sunt fâșii de apă marină îndulcită din Marea Neagră aflate la gurile de vărsare ale Dunării. Au o formă longitudinală și foarte îngustă, izolată aproape total de mare prin bancuri de nisip, care cu timpul se înglobează în Delta Dunării. Salinitatea în melele variază mult și se schimbă uneori foarte rapid, în funcție de intensitatea și direcția vântului. Termenul melea are la baza un cuvânt rusesc "мель" care înseamna apă de joasă adâncime. Un exemplu de melee este golful Musura.

Apa de joasă adâncime și vegetația acvatică formează baza trofică pentru diverse specii de pești. Ihtiofauna melelelor constă din specii salmastre, guvidul de Razelm (Ponticola syrman); specii marine eurihaline de origine sarmatică,  strunghilul (Neogobius melanostomus), guvidul de mare (Ponticola cephalargoides); specii migratoare, mai ales scrumbia de mare (Alosa maeotica), dar și scrumbia de Dunăre (Alosa immaculata), rizeafca (Alosa tanaica), gingirica (Clupeonella cultriventris), labanul (Mugil cephalus); specii marine eurihaline de origine mediteraneană,  cambula (Pleuronectes flesus), aterină (Atherina boyeri), șprotul (Sprattus sprattus), chiar și hamsia (Engraulis encrasicolus), stavridul mediteranean (Trachurus mediterraneus), stavridul negru (Trachurus trachurus) etc. și pești dulcicoli relativ eurihalini printre care cei mai importanți sunt crapul (Cyprinus carpio), babușca (Rutilus rutilus), șalăul (Stizostedion lucioperca), plătica (Abramis brama), precum și două specii mai mult reofile : morunașul (Vimba vimba) și oblețul mare (Chalcalburnus chalcoides). Aceste specii dulcicole, și îndeosebi ultimele două, urcă pentru reproducere în susul Dunării, comportându-se oarecum ca specii anadrome.

Note

Legături externe
 Melele și golfuri Delta Dunării. VideoGuide

Dunărea
Marea Neagră

Melelele de la gurile Dunării


Les 17 Roses de Guillena (en espagnol :« Las 17 Rosas de Guillena ») sont des femmes républicaines de la ville andalouse de Guillena, près de Séville, âgées de 24 à 70 ans, humiliées et torturées, puis fusillées par les franquistes pendant la guerre d'Espagne en novembre 1937.

Histoire et contexte
En septembre 1936, les troupes phalangistes entrent dans la ville de Guillena, dont les combattants républicains sont partis se battre sur le front de la guerre. Les miliciens arrêtent à leur arrivée 19 femmes républicaines, dite « femmes de rouges», car certaines sont des épouses ou des compagnes de militants communistes et de membres de la CNT. D'autres femmes sont emprisonnées pour être des militantes antifascistes et des femmes libres engagées pour leurs idées, sur dénonciation du curé du village selon certaines sources.

Humiliations, tortures et fusillade
Les nationalistes veulent faire un exemple, encouragés par la haine des femmes de la part du général Gonzalo Queipo de Llano, responsable franquiste qui a pris la région de Séville.

Le 12 octobre 1937, les miliciens organisent une humiliation publique devant les habitants. Ils forcent les prisonnières à boire de l'huile de ricin, les tondent et les font défiler dans les rues de Guillena, puis les obligent à assister à la messe. Ils les poussent ensuite dans un camion jusqu'à la localité voisine de Gerena. Elles y restent détenues dans une grande violence et sont méthodiquement torturées. Leurs cris sont entendus par les habitants. Malgré les sévices, aucune ne révèle les lieux où sont allés combattre les soldats républicains du village.

Entre le 6 et le 8 novembre 1937, 17 de ces femmes sont fusillées par les phalangistes et la garde civile devant les murs du cimetière de Guillena. Leurs corps sont jetés dans une fosse commune tandis que les registres d'état-civil de la mairie sont modifiés avec la mention « disparue ».

Les 17 Roses

 Eulogia Alanis García, dite « la Cunera » («la Nounou») ;
 Ana María Fernández Ventura, née en 1898, mère célibataire de deux enfants, originaire de Portugalete ;
 Antonia Ferrer Moreno, originaire de Ronda ;
 Granada Garzón de la Hera, dite « la Gitana » (« la Gitane »), 41 ans, dénoncée par le curé du village pour ne pas s'être mariée à l'église. Son mari et son fils de 19 ans sont également assassinés ;
 Granada Hidalgo Garzón, 70 ans, veuve, arrêtée pour être une lectrice de la presse républicaine ;
 Natividad León Hidalgo, 52 ans, mariée et mère de deux enfants ;
 Rosario León Hidalgo, 41 ans, mariée et mère de trois enfants ;
 Manuela Liánez González, 46 ans, mère de deux filles ;
 Trinidad López Cabeza, 50 ans, adhérente du Parti communiste ;
 Ramona Manchón Merino, 44 ans, épouse d'Antonio Palacios García, lui aussi assassiné. Mère de quatre enfants ;
 Manuela Méndez Jiménez, 24 ans, enceinte de 7 mois et mère de deux fils de trois et cinq ans ;
 Ramona Navarro Ibáñez, 24 ans, mariée et mère de deux filles ;
 Dolores Palacios García, 46 ans, mariée et mère de neuf enfants ;
 Josefa Peinado López, 55 ans, mariée et mère de deux enfants ;
 Tomasa Peinado López, 61 ans, mariée et mère de cinq enfants ;
 Ramona Puntas Lorenzo, 52 ans, mère d'un enfant, son mari est également assassiné ;
 Manuela Sánchez Gandullo, 57 ans, épouse d'un membre de l'Union Républicaine, mère de trois enfants.

Postérité

 Le processus de récupération historique actuellement en cours en Espagne a mis en lumière les cas d'humiliations et de fusillades de femmes pendant la guerre civile.
 En 2010, la fosse commune où les corps de ces femmes ont été ensevelis a été localisée et mise à jour, leurs restes présentant des traces de « violence extrême ».
 Le 15 décembre 2012, une cérémonie officielle de transfert de leurs dépouilles a lieu dans le cimetière de Guillena, présidée par le président du Parlement Manuel Gracia, dans un panthéon construit pour elles.

 En 2017, les 17 Roses reçoivent à titre posthume la médaille d'or de la Députation de Séville.
Une place de Séville porte leur nom.

Voir aussi
 Les Treize Roses
 Fusillées de Roges des Molinar
 Loi sur la mémoire historique
 Huile de ricin
 Femmes tondues

Références

Liens externes

 Documentaire sur les fusillées de Guillena

Mort fusillé par les nationalistes espagnols
Condamné à mort exécuté par arme à feu
Personne torturée
Personnalité de la guerre d'Espagne
Républicain espagnol
Féministe espagnole
Militaire espagnol
Victime de la guerre d'Espagne
Violence contre les femmes en Espagne
Violence politique en Europe
Femme dans la guerre d'Espagne
Personnalité inhumée dans une fosse commune en Espagne
Fosse commune d'Espagne
Mémoire historique de la guerre d'Espagne et de la dictature franquiste
Violence politique en Espagne
Massacre ou atrocité de la guerre d'Espagne

Les 17 Roses de Guillena


Amy Vanderbilt (22. juli 1908 – 27. december 1974) var en amerikansk forfatter og en autoritet på etikette. I 1952 udgav hun sin bedst sælgende bog Amy Vanderbilt's Complete Book of Etiquette. Bogen fik  titlen Amy Vanderbilt's Etiquette ved en opdatering, og den sælges stadig. Den seneste  udgave blev redigeret af Nancy Tuckerman og Nancy Dunnan. Dens langvarige popularitet har gjort den til et standardværk.

Hun var også forfatter og indsamler af madopskrifter trykt i kogebog Amy Vanderbilt's Complete Cook Book, der blev illustreret af Andy Warhol under navnet "Andrew Warhol". Illustrationerne blev udført inden hans første solo-udstilling i New York og er skitser med pen og blæk.

Liv og karriere
Amy Vanderbilt nedstammer fra Cornelius Vanderbilt. Hun blev født i Staten Island, New York og arbejdede som deltidsjournalist på Staten Island Advance, da hun var 16 og gik på Curtis High School. Hun blev uddannet i Schweiz og på Packer Collegiate Institute i Brooklyn, før hun kom på New York University. Hun arbejdede med reklame og PR og udgav sin berømte bog efter fem års forarbejde.

Fra 1954 til 1960 var hun vært på fjernsynsprogrammet It's in Good Taste og fra 1960 til 1962 var hun vært på radioprogrammet The Right Thing to Do. Hun arbejdede også som konsulent i takt og tone for forskellige organisationerne som U.S. Department of State.

Fra 1929 til 1932 var hun gift med Robert Brinkerhoff. I 1968 giftede hun sig med Curtis Kellar, en advokat fra Mobil Oil.

Vanderbilt døde d. 27. december 1974 efter flere kraniebrud efter et fald fra et vindue fra 2. sal i hendes hus på 438 East 87th Street i New York. Det er uklart om det var en ulykke (som følge af medicin mod hypertension) eller  selvmord. Hun blev begravet på Cemetery of the Evergreens i Brooklyn i New York.

Bibliografi
 1952 Amy Vanderbilt's Complete Book of Etiquette
 1961 Amy Vanderbilt's Complete Cook Book

Se også
 Emma Gad

Referencer

Eksterne henvisninger

Faglitterære forfattere fra USA
Kogebogsforfattere
Tv-værter fra USA
Vanderbiltfamilien

Amy Vanderbilt


Die Werner von 1897 war ein frühes Motorfahrrad als Zweirad mit Frontantrieb, welches ab 1903 als Motorrad weiter entwickelt wurde.

Modell 1897
Die Gebrüder Werner in Paris kamen 1896 auf die Idee, ein Fahrrad mit einem kleinen Motor auszurüsten. Der leichte Einzylinder-Viertaktmotor wurde von Hippolyte Labitte 1896 hergestellt. Der 10 kg leichte Motor wurde direkt vor dem Lenkkopf montiert; zunächst als Reibrollenantrieb konzipiert. Der elastische Riemenantrieb erwies sich jedoch als vorteilhafter, so dass dieser in der Serienproduktion Verwendung fand.
Das erste Motorfahrrad der Gebrüder Werner, "Motocyclette" genannt, hatte noch die Glührohrzündung. 1898 wurde das Motorfahrrad überarbeitet. Der Motor erhielt durch die Hubraumerhöhung auf 232 cm³ und die zuverlässigere Batterie-Spulenzündung mit Unterbrecher eine Leistungssteigerung auf 1,5 PS. Bei Bergfahrten konnten die Pedale zur Motorunterstützung eingesetzt werden. Gestartet wurde mit den Pedalen, die nach Start des Motors festgestellt werden konnten, um als Stütze für die Füße zu dienen.

Modell 1901
1901 erschien die "Neue Werner". Bei dem komplett überarbeiteten Modell, nun mit einem Leergewicht von 41 kg, wurde der Motor ähnlich der Laurin & Klement Typ 1 in den Fahrradrahmen integriert. Der Motor, ein von De-Dion-Bouton geliefertes Triebwerk mit 225 cm³ Hubraum und  2,75 PS, später (1904) mit 262 cm³ Hubraum und 3,25 PS und Spritzdüsenvergaser, erlaubte eine Höchstgeschwindigkeit von 45 km/h. Die Teilnahme am Rennen Paris–Wien endete mit einem Doppelsieg in der Motorradklasse für die "Neue Werner". Der Erfolg konnte 1903 beim Rennen Paris–Madrid mit einem Sieg wiederholt werden.

Modell 1904
Die weiter entwickelten Modelle als käuflichen Modelle in 1904 wurden dementsprechend als "2,75 PS Paris–Wien" und "3,25 PS Paris–Madrid" angeboten. 1905 wurde noch ein Zweizylindermodell mit 4 PS aufgelegt.

Verbreitung
Wurden 1897 nur ein paar Dutzend Werner-Motorfahrräder hergestellt, begann 1898 die Produktion in großer Stückzahl; es wurden Tausende verkauft. Die Produktion belief sich auf 300 bis 500 Motocyclette pro Jahr. Das geringe Gewicht sowie die technische Zuverlässigkeit sorgen für die Verbreitung in ganz Europa.

Lizenznehmer waren u. a. die Fahrzeugfabrik Eisenach, die Cyklon Maschinenfabrik und das Britische Motor Syndikat unter Harry John Lawson.
Der deutsche Hersteller NSU bot 1931 das Konzept des Frontantriebs, jedoch mit Kettenantrieb, mit seiner NSU Motosulm an. Der französische Hersteller Solex griff 1946 mit seiner Vélosolex mit Reibrollenantrieb die ursprüngliche Idee der Gebrüder Werner wieder auf.

Literatur

Weblinks

Werner von 1897
Werner von 1901

Einzelnachweise

Motorradmodell

Werner (Motorrad)


Gelting Sogn (på tysk Kirchspiel Gelting) er et sogn i det nordøstlige Angel i Sydslesvig. Sognet var oprindelig en del af Ny Herred (Flensborg Amt), men kom senere til Angels godsdistrikt, hvilket i 1853 blev til Kappel Herred. Sognet ligger nu i kommunerne Gelting, Hasselbjerg, Kronsgaard, Pommerby og Ravnholt i Slesvig-Flensborg Kreds i delstaten Slesvig-Holsten. Sognekirken er Gelting Kirke.

I Gelting Sogn Sogn findes flg. stednavne:
 en del af Bukhavn gods
 Basrød
 Blegmark (Bleicherfeld)
 Bosig
 Bæverø (Beveroe)
 Børsby (Börsby)
 Damhale (Dammhall)
 Dystholt (Düstholz)
 Dyttebøl gods
 Dytnæshøj
 Ellestol
 Flintholm
 Fovlshoved (også Falshoved, ty. Falshöft)
 Færgeskov (Fehrenholz)
 Gammeldam (Gammeldamm)
 Gammelløk el. Gammelløkke (Gammellück)
 Gelting by (også Gjelting)
 Gelting gods
 Gelting Mølle
 Goldmaas
 Grønkobbel
 Grøftled
 Grøftmark
 Guldhoved med Gulvdhovedknub
 Gundelsby
 Gyholt (også Gydeholt, Güholz)
 Gaardvang
 Hellert med Hellertbusk
 Hesselbjerg (Hasselberg)
 Holmkjær el. Holmkær (Holmkjer)
 Hovled
 Hvornshoved
 Højbrohøj (Hebrohy)
 Katrød
 Kidholm (Kieholm)
 Knefferbæk
 Knor
 Kronsgaard
 Kæmpehøj
 Langmark (Langfeld)
 Lebæk (Lehbek) med Lebækseng
 Lille Svakketorp (Schwackendorf)
 Markskel
 Møllegade
 Naldhoved (Nadelhöft)
 Nordborg
 Nyby (Nieby) med Vestermark
 Nydam (Niedamm)
 Pilsrød (Pelsrade)
 Pinkhøj (Pinkyberg)
 Pommerby
 Prisholt gods (Priesholz)
 Ravnholt (Rabenholz)
 Sibbeskær
 Sillekjær el. Sillekær
 Skelled
 Stenderup
 Store Svakketorp (Schwackendorf)
 Søbjerg
 Sønderballe
 Såland
 Tykærdam
 Ulveskov
 Vadsmark
 Vakkerballe (Wackerballig)
 Vogsrød
 Vormshoved (Wormshöft)
 Ø gods

Litteratur
 M. Mørk Hansen og C. L. Nielsen: Kirkelig Statistik over Slesvig Stift med historiske og topografiske bemærkninger, 2. bind, Kjøbenhavn 1864, s. 296
 Jens Peter Trap: Statistisk-topographisk beskrivelse af hertugdømmet Slesvig, Kjøbenhavn 1864, s. 636

Eksterne henvisninger
 Gelting Menighed / Kirchengemeinde Gelting

Noter

Sogne i Sydslesvig
Gelting

Gelting Sogn


Nur Dağları, Gâvur Dağları ya da Amanos Dağları, Kahramanmaraş'taki Sır Baraj Gölü'nden başlayıp Hatay ilinin Samandağ kıyılarına doğru uzanan 175 km uzunlukta dağ silsilesidir. Çoğunluğu, Doğu Karadeniz'dekilere benzer nemli ormanlarla kaplıdır.

Etimoloji
Dağın gerçek adı, yabancı bir isim olduğu için bu ismi söyleyemeyen yöre halkınca Gâvur Dağı denmiştir. Bu isim yaklaşık bin yıldır kullanılır. Buradaki "gâvur" sözcüğü; yaygın olarak bilinen şeklinden çok, Arap coğrafyacılarının pek sık kullandığı ve "tepeler arasında basık arazi" anlamına gelen "gavr", "al-gavr" sözcüğü ile ilgilidir.

Amanos Dağları ise Hitit ve MÖ II bininci Suriye metinlerinde, hem yer hem de dağ adı olarak geçer. Babil ve Asur kralları da taştan ve ormandan mahrum olan Mezopotamya'da Lübnanların "Sedr ormanlarına" muhtaç idiler. Bu yüzdendir ki Agadeli Sargon zamanından beri Lübnanlar üzerindeki "Sedr" ormanlarından (Amanoslardan) ve Gümüş dağlarından (Toroslardan) bahsedilmektedir. Cumhuriyet'e kadar resmî olarak bu isim kullanılmıştır.

Amanos Dağları ismi, Cumhuriyet'ten sonra değiştirilip yerine Nur Dağları konulmuştur.

Fiziki yapı
Toroslar ile birlikte üçüncü jeolojik zamanda oluşan dağ, oluşumu sırasında ve sonrasında aşınmaya uğramış, üçüncü zamanın ikinci yarısından sonra yükselmiş kıvrımlı-kırıklı yapılı dağlardandır. 175 km uzunluğundaki dağlar 20–30 km eninde, ortalama 1.500-2.000 m yüksekliktedir. Dağın orta bölümündeki alçalan alanda -"Suriye kapısı" olarak da bilinen- Belen Geçidi (740 m) bulunur. Nur Dağları'nı doğudan Antakya-Kahramanmaraş grabeni sınırlar. Bu oluk Kızıldeniz, Lut Gölü, Lübnan-Antilübnan Dağları arasındaki Beka Vadisi'nden geçen fay hattının devamıdır.

Kuzeyden güneye doğru uzanarak Kahramanmaraş, Ahır Dağı'nın güneyinden başlayarak Asi Nehri'nin Akdeniz'e döküldüğü Samandağ deltasında sona erer. Bittiği noktanın karşısında Suriye sınırındaki gösterişli Kel Dağı vardır. Sıradağların büyük bir kısmı Hatay'da olup Amik Ovası ile Akdeniz'i birbirinden ayırır. Sıradağların en yüksek noktası Hatay'ın Hassa ilçesindeki Mığır Tepesi'dir (Bozdağ). Bu noktada yükseklik 2240 m'dir. Güneye doğru alçalan dağların diğer yükseltileri şunlardır: Kabayar Tepe, 1.698 m; Susuz Tepe, 1.072 m; Akkaya Tepe, 1.939 m; Üçkaya Tepe, 1.976 m.

Samandağ kıyılarından Kahramanmaraş Sır Barajı'na kadar 175 km uzunluğundadır. Kıyıdan itibaren dik olarak yükselir. Dağ kabaca üç bölüme ayrılabilir: kuzeyde Çimen Dağı, ortada Bozdağ, güneyde Musa Dağı. Bitki coğrafyası açısından Nur Dağları, Doğu Karadeniz dağlarının güneyinden Munzur Dağları'na uzanan Anadolu Diyagonali'nin güney kısmını oluşturur.

Bitki örtüsü
Nur Dağları, Avrupa'da korumada öncelikli yüz ormandan biridir. Dağlar üzerinde Karadeniz'e has ormanlar, Akdeniz maki toplulukları ile ormanları ve alpin dağ çayırları, nemli vadilerde nehir kenarı bitkileri görülür. Dağın orta kısımları Balkan Yarımadası'nın Karadeniz kıyılarına, orta-yüksek bölümleri Doğu Karadeniz'e benzemektedir. Dağın batı yamaçlarındaki nemli ormanlar Orta Avrupa ve Doğu Karadeniz'de görülen doğu gürgeni, porsuk, ıhlamur, ışılgan (Ilex colchica), şimşir gibi Avrupa-Sibirya ve öksin bitki gruplarına ait relikt türleri barındırır. Bu türlerin güney sınırını Nur Dağları oluşturur.

Dağın batısında 600 m yüksekliğe kadar kermes meşesi ağırlıklı maki türleri hâkimdir. Akdeniz ormanları, 350-1900 metreler arasındadır. Kızılçam, 200–750 m; saçlı meşe, 600–900 m; karaçam, 1000–1500 m aralıklarında görülür. 1.900 m'den geçen orman üst sınırından sonra otsu bitkiler ve bodur çalılar hâkimdir. Dağın batı yamaçlarında bitki türlerinde keskin bir farklılık görülür. Çoğunlukla kermez meşesi ve saçlı meşe hakimiyetinde makiler ile yer yer kızılçam ormanları görülür. dağların kuzeyinde ormanlar bozulmuştur. Kızılçam hakimiyetinde ormanların yükseklerinde göknar, sedir, karaçam, ardıçlar görülür.

Akdeniz'e dönük batı yamaçlarda bitki örtüsü daha sık, yoğun ve geniştir. Burada fotosentez faaliyeti yüksektir.

Hayvan topluluğu
Nur Dağları, süzülen yırtıcı kuşların göç yolu üzerinde olduğundan önemlidir. Göç zamanları şu kuşlar alanda gözlenir: ak leylek, ak pelikan, kara leylek, kaşıkçı, turna, sakarca, boz kaz, şahin, arı şahini, kara çaylak, küçük akbaba, saz delicesi, yoz atmaca, küçük orman kartalı, yılan kartalı, büyük orman kartalı, küçük kartal, bozkır kartalı. Yöresel ölçekte tehlike altında olan türlerden İzmir yalıçapkını, gökkuzgun, tavşancıl, küçük ebabil alanda üremektedir. Karaca, Güney Anadolu'da yalnızca Nur Dağları'nda yaşar. Dağın doğu sırtları çizgili sırtlanın yaşam alanıdır. Yaban keçisi, vaşak, su samuru, uzun ayaklı yarasa; diğer önemli memelilerdir.

Nur Dağları'nın geçtiği yerleşim yerleri

 Osmaniye, Bahçe, Düziçi
 Nurdağı (Gaziantep), İslahiye
 Hatay
 Batıda: Erzin, Dörtyol, Payas, İskenderun, Belen, Arsuz, Samandağ
 Doğuda: Hassa, Kırıkhan, Antakya
Kahramanmaraş, Andırın

Resimler

Ayrıca bakınız
 Türkiye'deki dağlar listesi
 Türkiye'deki yanardağlar

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Aile Ağaçları :: Nur Dağlarına Yerleşik Boz-Ulustan Abacılı Cemaati
 TÜBİTAK-Nurlar ve Antakya Çevresinin Ekloji Temelli Doğa Eğitimlerinde Kullanımı
 TÜBİTAK projesi kapsamında websayfası, Nurlar hakkında ayrıntılı araştırma ve bilgiler

Osmaniye ilindeki yeryüzü şekilleri
Gaziantep ilindeki yeryüzü şekilleri
Hatay ilindeki yeryüzü şekilleri
Türkiye'deki sıradağlar
Toros Dağları
Türkiye'deki Önemli Kuş Alanları

Nur Dağları


Kamboçya millî futbol takımı, Kamboçya'yı uluslararası arenada temsil eden futbol takımıdır.

Turnuva tarihi

FIFA Dünya Kupası tarihi

Asya Kupası tarihi
 1956 - Elemeleri geçemedi
 1960 - 1964 arası - Katılmadı
 1968 - Elemeleri geçemedi
 1972 - Dördüncü
 1976 - 1996 arası - Katılmadı
 2000 - Elemeleri geçemedi
 2004 - 2011 arası - Katılmadı

Güncel kadro
İran ve Irak'a karşı 2022 FIFA Dünya Kupası eleme maçı için şu 23 oyuncu seçildi.

|-----
! colspan=9 bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
|----- bgcolor="#DFEDFD"

|-----
! colspan=9 bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
|----- bgcolor="#DFEDFD"

|-----
! colspan=9 bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
|----- bgcolor="#DFEDFD"

Kaynakça

Millî takımı
Asya'da millî futbol takımları
Kamboçya millî futbol takımı

Kamboçya millî futbol takımı


13474 Vʹyus este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
13474 Vʹyus este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul de Astrofizică din Crimeea de Tamara Smirnova. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,62 ua, o excentricitate de 0,29 și o înclinație de 7,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 13001-14000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1973
Centura de asteroizi

13474 Vʹyus


Patrick Daniel Tambay ( Pariz, Francuska, 25. lipnja 1949. ) je bivši francuski vozač automobilističkih utrka.

Francuski vozači Formule 1

Patrick Tambay


Alexandru Poenaru () a fost un general român, care a luptat în cel de-al Doilea Război Mondial. În 1952, Alexandru Poenaru a fost condamnat la 20 de închisoare pentru crime de război dar a fost eliberat în 1956 și reabilitat în 1966.

Cariera militară
A absolvit Școala de Ofițeri în 1912. A fost înaintat în 8 iunie 1936 la gradul de colonel.

Colonelul Poenaru a comandat un regiment în luptele de pe frontul antisovietic în cel de-al Doilea Război Mondial și a fost decorat pe 7 ianuarie 1942 cu Ordinul "Mihai Viteazul" cl. III-a "pentru modul strălucit cum a condus operațiunile dela 17/22 august 1941, pentru cucerirea puternicelor cazemate dela cota 58, capturând multe munițiuni și bogat material de războiu. Respinge cele patru contraatacuri puternice din zilele de 21-22 august 1941, cu mari pierderi pentru inamic, iar la 23-24 august 1941, la Est de limanul Adjalik, cucerește rând pe rând pozițiile puternic organizate și apărate, capturând mulți prizonieri și material. Regimentul său, prin luptele sângeroase la baionetă, a fost primul din sector care a atins obiectivul final (malul Mării Negre)".

Luându-se în considerare vechimea în grad și meritele militare dovedite pe câmpul de luptă, a fost înaintat în 24 ianuarie 1942 la gradul de general de brigadă.

Decorații
  Ordinul "Steaua României" în gradul de ofițer (8 iunie 1940)
  Ordinul Militar "Mihai Viteazul" clasa III-a (7 ianuarie 1942)

Note

Legături externe
  Generals.dk

Nașteri în 1890
Decese în 1974
Generali români din Al Doilea Război Mondial
Decorați cu Ordinul "Mihai Viteazul"
Decorați cu Ordinul Steaua României
Persoane reabilitate
Grațieri și amnistii

Alexandru Poenaru


162173 Ryugu este un asteroid Apollo, descoperit în 1999, prin proiectul LINEAR și denumit provizoriu . Este destinația sondei spațiale japoneze Hayabusa 2, care trebuie să preleveze eșantioane.

Caracteristici
Asteroidul 162173  Ryugu prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă majoră egală cu 1,1895338 u.a. și de o excentricitate de 0,1902593, înclinată cu 5,88405° în raport cu ecliptica. Caracteristicile sale îl califică drept un asteroid Apollo. Este un obiect potențial periculos.

Denumirea asteroidului
Acest asteroid este denumit cu referire la Ryūgū-jō care, în Mitologia japoneză, este palatul submarin al lui Ryūjin, zeul dragon al mării.

Misiunea Hayabusa 2
Asteroidul a fost selecționat ca obiectiv al misiunii sondei spațiale Hayabusa 2 a agenției spațiale japoneze (JAXA), care prevede recoltarea unor eșantioane de sol de pe asteroid și aducerea acestora pe Pământ. Lansarea a avut loc la 3 decembrie 2014, la orele 4:22 UTC. Se prevede ca sonda Hayabusa 2 să ajungă în preajma asteroidului, în vara lui 2018.

Note

Bibliografie

Legături externe

Vezi și
Lista planetelor minore: 162001–163000

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Obiecte astronomice predescoperite în 1986
Asteroizi de tip C
Asteroizi Apollo
Asteroizi cu risc de impact
Asteroizi cu nume din mitologia japoneză
Asteroizi care intersectează orbita Pământului

162173 Ryugu


Ioan Deneș () este un politician român, senator de  din partea ..

Vezi și
 Legislatura 2012-2016 (Senat)
 Parlamentul României

Note

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Senatori români 2012-2016
Politicieni români în viață
Senatori români 2016-2020
Nașteri în 1968
Nașteri pe 13 aprilie
Membri ai Partidului Național Liberal
Membri ai Partidului Social Democrat
Miniștri români
Guvernul Dăncilă
Senatori români 2020-2024

Ioan Deneș


بلدية سانت سادورني دانويا (بالكاتالانية: Sant Sadurní d'Anoia) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 11.790 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

توأمة
لسان ساتورنينو دي نويا اتفاقيات توأمة مع كل من:
 باستيا أومبرا
 كانيتي لا ريال

أعلام
 خافيير ديل أمور
 بيدرو جيل غوميز

مراجع

أماكن التي يقام فيها أوليمبياد سباق الدراجات
بلديات في مقاطعة برشلونة

ملاعب الألعاب الأولمبية الصيفية 1992

سان ساتورنينو دي نويا


Enrico Ehrhardt (* 4. Dezember 1983 in Leipzig) ist ein deutscher Volleyballspieler.

Karriere
Ehrhardt begann seine Karriere 1992 beim SV Reudnitz. Von dort wechselte er zum VV Leipzig. 2003 ging der Außenangreifer, der auch einige Turniere im Beachvolleyball bestritten hat, zum damaligen Regionalligisten VC Bad Dürrenberg/Spergau (heute Chemie Volley Mitteldeutschland). Mit dem Verein stieg er erst in die zweite Liga und 2007 schließlich in die Bundesliga auf. 2015 beendete Ehrhardt nach zwölf Jahren beim CV Mitteldeutschland seine Volleyball-Karriere.

Einzelnachweise

Volleyballspieler (Deutschland)
Volleyballspieler (VV Leipzig)
Volleyballspieler (Chemie Volley Mitteldeutschland)
Deutscher
Geboren 1983
Mann

Enrico Ehrhardt


Anton Peter Böhm (* um 1785; † um 1870) war ein deutsch-böhmischer Priester und Historiker. Er verfasste eine ausführliche Chronik von St. Joachimsthal und ihres Bergbaus.

Leben
Nach dem Studium der katholischen Theologie und Geschichte wirkte er als Kaplan in Joachimsthal und von 1815 bis zu seiner Pensionierung 1860 als Pfarrer und Dechant der Bergbaustadt. Historisch bedeutsam ist seine Chronik von St. Joachimsthal von 1515 bis 1835, die 2004 in Kempten (Allgäu) im Druck erschien.

Das handgeschriebene Original umfasst 664 Seiten im Format 23×36 cm und beschreibt die Umgebung, Geologie und Entwicklung Joachimsthals, das Wirken der ersten Berghauptmänner (1516–1545), Wichtiges aus den Archiven Joachimsthals und des Bergbaus von 1515 bis 1835, eine Beschreibung der fünf Kirchen und der Bevölkerungsentwicklung 1515–1860.

Von den beiliegenden Karten, Plänen und Skizzen sind besonders bedeutsam:
 der Bergwerksriss, Streichungslinien der vorzüglichsten Joachimsthaler Gänge mit den ertragreichsten Stollen des Bergwerks,
 der Stadtplan mit eingetragenen Kirchen, Kapellen und Kreuzen,
 und mehrere handgezeichnete und kolorierte Bilder des Wappens der Grafen Schlick, der ersten Joachimsthaler Münzen und des damaligen Stadtwappens.

Weblinks
 Chronik von St. Joachimsthal von 1515 bis 1835. Von Anton Boehm, Dechant

Heimatforscher (Erzgebirge)
Römisch-katholischer Geistlicher (19. Jahrhundert)
Person (Jáchymov)
Person (Kaisertum Österreich)
Geboren im 18. Jahrhundert
Gestorben im 19. Jahrhundert
Mann

Anton Böhm (Historiker)


T-44, bir Sovyet savaş tankıdır. İlk kez 1945'te hizmete girdi. T-34'ün geliştirilmiş halidir.

Dış bağlantılar

II. Dünya Savaşı'nda Sovyetler Birliği'nin tankları
Sovyetler Birliği tankları

T-44


An Aloe leandrii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean Marie Bosser. An Aloe leandrii in nahilalakip ha genus nga Aloe, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aloe

Aloe leandrii


El término Yérik  puede referirse a:soy yo

Geografía

Yérik (río), distributario de un río.

Poblaciones

Yérik (Krasnodar), localidad del krai de Krasnodar, en Rusia.
Yérik (Samara), localidad del óblast de Samara, en Rusia.
Río Yérik (Bélaya), río afluente del Bélaya, de la cuenca del Kama.
Río Yérik (Lipovi Donets), río afluente del Lipovi Donets, de la cuenca del Donets.
Río Yérik (Sal), río afluente del Sal, de la cuenca del Don.
Yérik Utembayev (*1966), diplomático  kazajo.
Yérik Zholzhaksinov (*1959), actor kazajo.

Yérik


Agar.io (i daglig tale Agario) er et onlinespil multiplayer-spil, der oprindeligt var designet af en bruger på underholdningssitet 4chan, hvor det blev offentliggjort d. 28. april 2015, som et browserspil. Spillet blev hurtigt populært i hele verden, hvilket betød at det nåede op på 100.000 daglige brugere blot én måned efter. Det blev populært, grundet PewDiePie spillede det.

Onlinespil

Agar.io


Die isländische Fußballmeisterschaft 1950 war die 39. Spielzeit der höchsten isländischen Fußballliga.

Es nahmen fünf Teams am Bewerb teil, in dem jede Mannschaft jeweils einmal auf jede andere traf. KR Reykjavík gewann mit dem dritten Titel in Serie seine bisher 13. Meisterschaft und avancierte damit ex aequo mit Fram Reykjavík zum Rekordmeister.

Abschlusstabelle

Kreuztabelle
Die Kreuztabelle stellt die Ergebnisse aller Spiele dieser Saison dar. Die Heimmannschaft ist in der ersten Spalte aufgelistet, die Gastmannschaft in der obersten Reihe. Die Ergebnisse sind immer aus Sicht der Heimmannschaft angegeben.

Weblinks und Referenzen

Fußballsaison 1950
1950

Isländische Fußballmeisterschaft 1950