William Liscum Borden (, Washington, DC — ) Watertown, Nova York, foi um advogado americano. Como diretor executivo do "United States Congressional Joint Committee on Atomic Energy" de 1949 a 1953, ele se tornou uma das pessoas mais poderosas na defesa do desenvolvimento de armas nucleares no governo dos Estados Unidos. Borden é mais conhecido por ter escrito uma carta acusando o físico J. Robert Oppenheimer de ser um agente da União Soviética, uma acusação que levou à audiência de segurança de Oppenheimer em 1954.

Início da vida, faculdade e serviço militar
Borden nasceu em Washington, DC, em 1920, e cresceu na cidade. Seu pai serviu no Corpo Médico do Exército e tornou-se presidente da Sociedade Médica do Distrito de Columbia, enquanto sua mãe era conhecida por seu caráter correto. A família tinha uma tradição militar, e o nome do meio de Borden veio de um parente, o coronel Emerson H. Liscum, que havia caído na Rebelião dos Boxers.

Criado em circunstâncias ricas, Borden frequentou a St. Albans School particular em Washington, onde se formou em 1938.

Borden foi para Yale College, onde se encaixou no ambiente rico e clubby da Ivy League pré-guerra. Ele foi presidente da União Política de Yale e pertencia ao clube elisabetano de mentalidade literária. Borden nesta época foi descrito pelo autor Richard Rhodes como "brilhante, ardente e utópico". Ele foi editor do Yale Daily News e as colunas que escreveu para esse jornal refletiam sua mudança gradual do tradicional isolacionismo americano para o intervencionismo, uma evolução no pensamento comum entre seus contemporâneos. Sua conversão se completou pouco antes do ataque japonês a Pearl Harbor.

Ganhando um diploma de bacharel, Borden se formou em Yale em 1942, classificando-se como primeiro de sua classe. Ele se casou com Georgia Inglehart, uma professora que se formou no Smith College, em junho de 1942. Eles teriam dois filhos.

Borden se alistou nas Forças Aéreas do Exército dos Estados Unidos em julho de 1942, logo após a formatura e o casamento, e se ofereceu para treinar como piloto de bombardeiro. Tornou-se piloto do Consolidated B-24 Liberator, baseado na Inglaterra com a Oitava Força Aérea. Ele voou trinta missões lá, se voluntariando para o serviço com uma unidade, o 856º Esquadrão de Bombardeio do 492º Grupo de Bombardeio, que fazia parte da Operação Carpetbagger e estava baseado na Estação 179 da USAAF na RAF Harrington. Como parte dessas operações, Borden voou B-24s especialmente equipados à noite sobre a Alemanha e a Europa Ocidental ocupada pelos nazistas, lançando espiões de pára-quedas e equipes de sabotadores de Jedburgh, bem como suprimentos para grupos de resistência. Tendo completado seu período de serviço, Borden foi dispensado do serviço militar em 1945.

Dois desenvolvimentos tecnológicos durante a guerra afetaram muito o pensamento de Borden. Um deles ocorreu em novembro de 1944: enquanto voltava de uma missão noturna sobre a Holanda depois de deixar suprimentos para a resistência holandesa, ele viu um foguete alemão V-2 voando a caminho de atacar Londres. "Parecia um meteoro, lançando faíscas vermelhas e passando zunindo por nós como se a aeronave estivesse imóvel... Fiquei convencido de que era apenas uma questão de tempo até que os foguetes exponham os Estados Unidos a um ataque transoceânico direto". A outra foi em agosto de 1945, ao saber dos bombardeios atômicos do Japão, que ele disse ter tido um "efeito galvânico" sobre ele.

Faculdade de Direito e autor de livros
Enquanto esperava para começar na Yale Law School, Borden começou a trabalhar em um livro sobre as implicações das novas armas na segurança nacional. A mensagem urgente do volume – não haverá tempo – refletiria a perspectiva de Borden. A realização desta ambiciosa tarefa refletiu a capacidade de Borden para o pensamento independente e sua capacidade de escrever com clareza.

O livro "There Will Be No Time: The Revolution in Strategy" foi publicado em novembro de 1946 pela Macmillan. O tom do livro era geralmente estridente em seu apelo para uma mudança total na visão estratégica americana. Borden postulou que a guerra era inevitável e o uso da nova arma atômica nas guerras também era inevitável. Além disso, era muito provável que tal guerra acontecesse e aconteceria em um futuro bem próximo. Os ataques ocorreriam rapidamente e à distância, e assim os exércitos terrestres não desempenhariam um papel e nem as cidades e a indústria importariam muito. Em vez disso, era provável uma troca furiosa de ataques de força contrária contra as bases nucleares do outro lado. Assim, argumentava o livro, os Estados Unidos precisavam dedicar como sua mais alta prioridade o desenvolvimento de forças para ataques e contra-ataques atômicos rápidos baseados em foguetes. A única alternativa que Borden viu para essa perspectiva sombria foi a formação de um governo mundial.

O livro foi um dos primeiros a aparecer sobre o tema da estratégia de armas nucleares. Ele ganhou alguma atenção na época, incluindo uma avaliação respeitosa no The New York Times Book Review e uma suposta narrativa da Terceira Guerra Mundial baseada nele no The Boston Globe. Vendeu um número modesto de cópias.

Borden então se formou na faculdade de direito em setembro de 1947, após o que voltou para casa em Washington. Lá ele inicialmente conseguiu um emprego no Departamento de Justiça dos Estados Unidos, trabalhando como advogado em seu Escritório de Propriedade Estrangeira.

Funcionário do Congresso
Em 1947, no contexto da crescente Guerra Fria contra a União Soviética e seu líder Joseph Stalin, Borden e dois colegas de Yale redigiram o chamado "Documento Inflamatório", que defendia uma abordagem muito agressiva da política externa enquanto os Estados Unidos ainda detinha o monopólio nuclear e convocou o presidente Harry S. Truman a emitir um ultimato nuclear à União Soviética: "Deixe Stalin decidir: guerra atômica ou paz atômica." Borden chamou a atenção do senador dos EUA de Connecticut, Brien McMahon, que era um membro proeminente do Comitê Conjunto do Congresso dos Estados Unidos sobre Energia Atômica (JCAE) e sob cuja égide anterior a Lei de Energia Atômica de 1946 foi aprovada. (Os relatos divergem sobre se o Documento Inflamatório foi publicado como um anúncio que McMahon viu, ou se uma carta contendo o documento foi enviada diretamente para McMahon, ou se foi realmente o livro de Borden que McMahon viu e gostou. McMahon também era vizinho dos pais de Borden.)

Borden foi inicialmente contratado em agosto de 1948 como secretário legislativo do senador de Connecticut. Ele tinha apenas 28 anos na época.Então, depois que os democratas recuperaram o controle nas eleições para o Senado dos Estados Unidos em 1948, McMahon tornou-se presidente do JCAE quando o novo Congresso foi formado em janeiro de 1949, e Borden tornou-se diretor executivo do comitê na época. Nessa função, ele tinha cerca de vinte funcionários trabalhando com ele.

A equipe do JCAE desenvolveu relacionamentos contínuos com o pessoal da Comissão de Energia Atômica (AEC) de operações de linha em Washington e em outros lugares e, como consequência, alguns membros da equipe tornaram-se mais informados sobre tais aspectos da AEC do que os próprios comissários da AEC. Borden foi um membro da equipe especialmente influente e poderoso a esse respeito, em particular porque McMahon frequentemente confiava em sua equipe para dominar detalhes específicos da legislação e política e Borden era inteligente e cheio de energia. Borden frequentemente redigiu cartas que saíram sob o nome de McMahon.(A retórica de Borden tendia para o superaquecido, porém, e às vezes McMahon optou por não enviar uma carta.) No geral, Borden trabalhou para tornar o comitê mais eficaz na determinação da política.

Devido aos requisitos de sigilo, o tamanho real do estoque de armas atômicas americanas no final da década de 1940 foi um assunto de grande confusão e incerteza dentro do governo dos EUA, com os membros do JCAE não sabendo e muitas vezes não querendo saber. Ao ingressar no JCAE, Borden foi capaz de adivinhar aproximadamente o tamanho do estoque e ficou perturbado com o quão poucas armas atômicas os Estados Unidos realmente possuíam. Assim, ele pediu um rápido aumento na fabricação de armas atômicas e a criação de outro complexo de produção nuclear na escala de Hanford Site. Isso se encaixa com sua visão do futuro em que não haveria chance de construir mais armas uma vez que a guerra começasse.

O primeiro teste de bomba atômica pela União Soviética em agosto de 1949 veio mais cedo do que o esperado pelos americanos e, como Borden posteriormente descreveu, deixou o JCAE em um estado de "tremendo choque". Nos meses seguintes, houve um intenso debate dentro do governo dos EUA, militares e comunidades científicas sobre a possibilidade de prosseguir com o desenvolvimento da bomba de hidrogênio muito mais poderosa, então conhecida como "a Super". Borden influenciou McMahon a apoiar o desenvolvimento do Super, mesmo que sua utilidade militar ainda não estivesse clara. A oposição à nova arma foi liderada pelo Comitê Consultivo Geral da AEC (GAC), presidido pelo físico J. Robert Oppenheimer, que emitiu um relatório contra ela. Borden redigiu uma carta de 5.000 palavras sob o nome de McMahon que atacava o relatório do GAC por incorporar "lógica falsa e inspirada no horror". Ao longo deste período, o JCAE colocou pressão consistente sobre Truman para apoiar o prosseguimento de um programa urgente para construir o Super, e Borden e McMahon, junto com o comissário da AEC Lewis Strauss e o físico Edward Teller, foram os principais defensores desse curso de ação.

O Superdebate foi decidido em 31 de janeiro de 1950, quando Truman deu a ordem para avançar com a nova arma. Mas mesmo após a decisão de Truman, o sucesso não foi garantido; como o trabalho para construir a bomba H atingiu problemas técnicos e limites de recursos, Teller apelou com sucesso a Borden e McMahon para adicionar apoio do Congresso ao esforço. Borden também pressionou para que a AEC contratasse pessoas que eram a favor da construção da bomba H, reduzindo assim a influência dentro daquela organização daqueles que se opunham à decisão de Truman.

A visão final de Borden sobre a melhor arma para sua guerra inevitável foi ainda mais longe, sendo a de uma aeronave movida a energia nuclear transportando armas termonucleares. Em seu papel na JCAE, Borden se envolveu durante 1951-52 em correspondência considerável com funcionários sobre o programa de propulsão nuclear de aeronaves dos EUA e o trabalho que a General Electric estava fazendo para isso. A primeira vez que Borden conheceu Oppenheimer pessoalmente foi em uma reunião do GAC, onde o físico estava menosprezando a ideia de um bombardeiro movido a energia nuclear.

Em qualquer caso, nas palavras da história oficial da AEC, Borden havia se tornado "um dos porta-vozes mais poderosos e eficazes para armas nucleares no estabelecimento de energia atômica". Borden recebeu uma quantidade modesta de atenção da imprensa durante esse período, como em março de 1952, quando foi apontado por ter alcançado uma influência considerável em Washington aos trinta e dois anos.

Em julho de 1952, McMahon morreu após uma curta doença. Nas eleições para o Senado dos Estados Unidos em 1952, os republicanos recuperaram o controle da câmara e do comitê. Esses dois fatores levaram a um declínio na influência de Borden, mas Borden sentiu que o fardo de manter a pressão sobre o desenvolvimento de armas nucleares havia caído sobre ele. Embora Borden simpatizasse com alguns aspectos da Operação Sinceridade, um impulso do novo governo Eisenhower para ser mais aberto com o público americano sobre questões de armas nucleares, Borden não queria que nenhuma informação tornada pública que pudesse ajudar os soviéticos em seus esforços nucleares.

A situação de Borden piorou após um incidente em janeiro de 1953, onde o físico John A. Wheeler, que estava trabalhando em uma cronologia da bomba H encomendada por Borden, perdeu um documento altamente sensível em um trem noturno. Borden foi considerado às vezes negligente com os procedimentos de segurança para começar, e ele foi considerado a pessoa mais responsável por esta violação de segurança. O presidente Dwight D. Eisenhower ficou furioso e o vice-presidente Richard M. Nixon queria que Borden e sua equipe fossem investigados. O presidente da AEC, Gordon Dean, estava ansioso para diminuir o poder do JCAE e usou o incidente do Wheeler como uma alavanca para empurrar Borden para fora. No final de maio de 1953, Borden havia saído do JCAE.

A carta de Oppenheimer
Logo depois de deixar seu cargo no Congresso, Borden entrou na indústria privada, trabalhando para a Westinghouse Electric Corporation em Pittsburgh como assistente do gerente de sua divisão civil de energia atômica. Lá ele trabalhou no planejamento e coordenação de tarefas para a divisão.

Mas ele manteve o foco em um assunto.

A Operação Sinceridade surgiu do trabalho do Painel de Consultores sobre Desarmamento do Departamento de Estado, presidido por Oppenheimer. Oppenheimer também resistiu ao estabelecimento de um segundo laboratório de armas nucleares, que se tornou o Laboratório Nacional Lawrence Livermore. E embora Truman tivesse tomado a decisão em janeiro de 1950 de prosseguir com o programa da bomba de hidrogênio, isso não foi o fim: nos anos seguintes, os oponentes dessa decisão fizeram um esforço burocrático contra o teste do H -bomba e contra vários cenários para sua produção e uso. E um líder entre esses oponentes em muitos desses esforços foi Oppenheimer, como ele havia sido em sua oposição inicial à arma.

A preocupação com a lealdade de Oppenheimer já existia em certos círculos. Os antecedentes pessoais de Oppenheimer e de pessoas com quem ele era relacionado continham elementos relativos à afiliação com organizações comunistas que poderiam levantar suspeitas, e Oppenheimer havia sido evasivo em algumas respostas anteriores sobre questões de segurança. Além disso, Oppenheimer fez inimigos ao longo do caminho por suas posições sobre questões de política nuclear; esses inimigos incluíam oficiais de alto escalão da Força Aérea dos Estados Unidos e, acima de tudo, Strauss. Borden passou seus últimos meses com o JCAE olhando repetidamente para o arquivo de segurança de Oppenheimer e repassando as ações do físico e seu passado. Mas ninguém mais se opôs a Oppenheimer estava disposto a realmente forçar a questão em relação à sua lealdade; em uma longa carta de 7 de novembro de 1953 enviada ao diretor do FBI J. Edgar Hoover, o agora cidadão privado Borden fez exatamente isso:

"O objetivo desta carta é declarar minha própria opinião exaustivamente considerada, baseada em anos de estudo, das evidências classificadas disponíveis de que provavelmente J. Robert Oppenheimer é um agente da União Soviética".

Borden não forneceu com sua carta muitas evidências convincentes, e a alegação era fundamentalmente improvável. A carta de Borden foi levada a sério dentro do governo Eisenhower - embora Eisenhower nunca tenha acreditado exatamente nas acusações - devido à posição anterior de Borden, suas contínuas conexões no Congresso e sua habilidade com a linguagem. Eisenhower ordenou que uma "parede em branco" fosse colocada entre Oppenheimer e todo o trabalho relacionado à defesa e logo o AEC iniciou o processo que se tornaria a audiência de segurança de Oppenheimer de abril a maio de 1954.

Borden testemunharia contra Oppenheimer nessas audiências. Mas ele não conseguiu seu desejo de atuar como promotor deles ou ser capaz de desafiar diretamente Oppenheimer com acusações de traição. Mesmo Gordon Gray, que presidiu o conselho que conduziu a audiência, pensou que as alegações de Borden eram extremas. No final, o conselho decidiu contra Oppenheimer e a capacidade do físico de ter uma habilitação de segurança foi revogada. O resultado quebrou o ânimo de Oppenheimer e seus colegas disseram que ele nunca mais foi o mesmo. A amargura entre os participantes a favor e contra duraria anos, e o caso tornou-se celebrado - especialmente após a divulgação das transcrições da audiência em junho de 1954 - resultando em reverberações contínuas do que havia ocorrido nos domínios político, científico e até artístico americano.

As ações contra Oppenheimer foram frequentemente associadas ao macarthismo da época. Mas Borden, cuja carta desencadeou essas ações, era um inimigo de Joseph McCarthy, não um apoiador. Suas mentalidades eram diferentes, já que Borden não havia agido no calor do momento; ele agonizou com isso, dizendo a um amigo alguns meses depois que não poderia ter vivido consigo mesmo se não tivesse enviado a carta. E enquanto o republicano McCarthy incorporava uma certa tensão de isolacionismo, Borden era um democrata liberal intervencionista e anticomunista. Na verdade, Borden era um membro entusiasmado do conselho do Experiment in International Living, que promovia estadias em casa de intercâmbio entre estudantes americanos e europeus. No entanto, o espectro de McCarthy encenar um ataque público a Oppenheimer, que para o público americano era o mais famoso de todos os cientistas associados a armas nucleares, é parte do que levou o governo Eisenhower a tomar as medidas que tomou contra Oppenheimer. (A questão das associações anteriores de Oppenheimer com organizações comunistas continuaria a ser explorada por muitos anos depois, mas mesmo os historiadores que acreditam que essas associações eram mais fortes do que Oppenheimer deixou transparecer não acreditam que ele estava agindo como um agente da União Soviética.)

Consequências e carreira posterior
Borden tem sido frequentemente castigado por seu papel no caso Oppenheimer, mesmo com sua importância anterior diminuída; um escritor da revista Commentary afirmou que Borden era "pouco conhecido na época e pouco conhecido na história". O historiador Rhodes não vai tão longe, mas escreve que quando o processo de Oppenheimer terminou, Borden "deixou a sala de audiência e desapareceu na história".

Sua personalidade também passou por dura avaliação. Os biógrafos de Oppenheimer, Kai Bird e Martin J. Sherwin, caracterizaram Borden como pertencente a um grupo de pessoas com "mentes conspiratórias" e que Borden estava "obcecado com a ameaça soviética e a necessidade de enfrentá-la com força nuclear". Um físico que o conheceu em 1952 escreveu mais tarde: "Borden era como um cachorro novo no quarteirão que latia mais alto e mordia com mais força do que os cachorros velhos. Para onde quer que olhasse, ele via conspirações para desacelerar ou atrapalhar o desenvolvimento de armas nos Estados Unidos". Borden era geralmente considerado um fanático; de fato, o conselheiro de segurança nacional e acadêmico McGeorge Bundy descreveu Borden como alguém "a quem é moderado chamar de zeloso".

O caso Oppenheimer tem sido frequentemente visto como uma tragédia moderna. E Borden é considerado uma das figuras trágicas dentro dela, embora tudo devido a suas próprias ações. A carreira de Borden foi claramente afetada como resultado de seu papel no caso Oppenheimer, especialmente depois que o papel que sua carta desempenhou tornou-se de conhecimento público em junho de 1954. Ele era visto como uma figura imprudente que havia feito uma acusação extrema, e sua vida daquele ponto em diante foi irreversivelmente marcada pelo que ele havia feito. Em particular, quando os democratas ganharam novamente o controle da Casa Branca após a eleição presidencial dos Estados Unidos em 1960, a chance de Borden conseguir um emprego na nova administração Kennedy foi bloqueada devido ao seu papel no caso Oppenheimer. Na verdade, ele nunca mais teria influência política na capital do país.

Por muitos anos, Borden continuou a trabalhar como executivo na Westinghouse Electric, tornando-se vice-presidente de sua divisão internacional em 1965. Ele deixou a empresa em 1971 e começou a trabalhar como consultor de negócios por conta própria em Washington. No início da década de 1980, Borden exercia a advocacia com sucesso em um consultório particular em Washington. Ele era um membro do Metropolitan Club lá. Ele teria dito que em sua vida atual, quase nunca pensou sobre o assunto da guerra nuclear. No entanto, em retrospecto, ele viu o caso Oppenheimer como tendo um efeito positivo, pois as pessoas começaram a tratar os cientistas com menos reverência.

Em 8 de outubro de 1985, Borden morreu aos 65 anos em um hospital em Watertown, Nova York, perto de sua casa de verão em Chaumont, Nova York, após sofrer um ataque cardíaco.

Alguns tratamentos de Borden foram menos severos. O estudioso Warner R. Schilling, que entrevistou Borden em 1956, mas cujas observações não foram publicadas até seis décadas depois, considerou Borden agradável e útil - "ao contrário da minha expectativa, [ele] deu toda a impressão de maturidade emocional e clareza intelectual" - e classificou a entrevista de Borden entre as mais perspicazes das sessenta e seis que ele conduziu de todos os principais participantes na decisão sobre a bomba H de 1949–50. A biógrafa de Oppenheimer, Priscilla J. McMillan, pintou um retrato pelo menos parcialmente simpático dos traços de caráter de Borden, embora esses traços fossem parte do que eventualmente o levou a escrever a carta de Oppenheimer. O historiador Gregg Herken levou a sério o livro There Will Be No Time de Borden, comparando-o com os trabalhos do estrategista nuclear muito mais conhecido Bernard Brodie. E o historiador Barton J. Bernstein escreveu que "Embora as suspeitas e medos de Borden pareçam exagerados para uma geração posterior, eles não eram incomuns entre os funcionários e conselheiros do governo na década de 1950".

Na mídia
Borden é interpretado por Ray Charleson na minissérie da BBC de 1980, Oppenheimer. Ele é interpretado por David Dastmalchian no filme de Christopher Nolan de 2023, Oppenheimer.

Bibliografia

Ligações externas
 Borden papers at Hoover Institution Archives
 Borden papers at Hoover Presidential Library

Nascidos em 1920
Mortos em 1985
Alunos da Universidade Yale
Alunos da Yale Law School
Oficiais das Forças Aéreas do Exército dos Estados Unidos
Advogados dos Estados Unidos
Escritores do século XX
Guerra Fria
Guerras nucleares
Escritores dos Estados Unidos
Robert Oppenheimer

William L. Borden


الوسم  هو كلمة مفتاحية أو عبارة تصنف بها معلومة معينة (صورة، خريطة، تدوينة، مقطع فيديو، إلى آخره) هذه الوسوم يتم إدراجها بغرض وصف المادة أو المعلومة ولتسهيل البحث والتصنيف.

يدرج الوسوم عادة صانع المادة/كاتب التدوينة، أو المشاهد/المستهلك. تستخدم الوسوم لتصنيف ملفات الحاسوب، صفحات الويب، الصور الرقمية، العلامات المرجعية في خدمات المفضلات الاجتماعية، وفي متصفحات الويب الحديثة مثل فلوك والإصدارة الثالثة من فيرفكس.

عادة تكون المادة مصنفة بوسم واحد أو أكثر.

مواقع ويب تستخدم الوسوم
 يوتيوب: موقع مشاركة وعرض مقاطع الفيديو، يستخدم الوسوم لتصنيف مقاطع الفيديو.
 فليكر:خدمة تسمح للمستخدمين بوسم الصور بوسوم عبارة عن أسماء وأفعال. ثم تستخدم هذه الوسوم في عملية البحث عن الصور.

انظر أيضاً
 غيمة وسوم
 ويب 2.0
 ذكاء جمعي
 نظام خبير
 تفاعل إنساني حاسوبي
 نقل المعرفة
 نظم المعلومات الإدارية
 علم الدراية
 ويب دلالي
 فهرس المصطلح

المراجع

بيانات وصفية
تمثيل المعرفة
ذكاء جمعي
رموز
مراجع
ويب 2.0

وسم (تصنيف)


El término Zúbov  puede referirse a:

Personalidades

Aleksandr Aleksándrovich Zúbov (*1934), antropólogo ruso.
Aleksandr Nikoláyevich Zúbov (1727-1795), senador ruso.
Alekséi Zúbov (1682-1741), grabador ruso.
Andrei Zúbov (1946-1981), Escenografo Argentino naturalizado.
Alexis Zúbov (1979), Diseñador Gráfico Argentino.
Andréi Zúbov (*1952), historiador y politólogo ruso.
Fiódor Zúbov (†1689), pintor de iconos ruso.
Gennadi Zúbov (*1977), futbolista ucraniano.
Grigori Zúbov (1910-1944, conductor de tanque soviético, Héroe de la Unión Soviética.
Iván Zúbov (1667-?), grabador ruso.
Iliá Zúbov (*1923), militar soviético.
Konstantín Zúbov (1888-1956), actor, Artista del pueblo de la URSS.
Matvéi Zúbov (), militar ruso.
Nikolái Aleksándrovich Zúbov (1763-1805), noble ruso.
Nikolái Nikoláyevich Zúbov () (†1881), militar ruso.
Nikolái Nikoláyevich Zúbov () (1885-1960), almirante ruso y soviético.
Pável Zúbov (1862-1921), científico ruso.
Platón Aleksándrovich Zúbov (1767-1822), príncipe ruso, favorito de Catalina II.
Platón Pávlovich Zúbov (1796-1857), escrito ruso.
Serguéi Zúbov (1970), jugador de hockey ruso.
Valerián Zúbov (1771-1804), general ruso.
Valeri Zúbov (*1953), político ruso.
Vasili Zúbov (1900-1963), historiador ruso.
Víktor Zúbov (1914-1982), pedagogo ruso.
Vladímir Zúbov (1930-2000), matemático ruso.

Localidades

Zúbov (Rusia), localidad de Rusia.
Véase Zúbiv para las localidades de Ucrania con este topónimo.

Otros
 (10022) Zubov, un asteroide del cinturón principal.

Zúbov


Lenin Montenegro Farinango, né le  à Cayambe, est un coureur cycliste équatorien. Il évolue au sein de l'équipe Banco Guayaquil Ecuador.

Biographie

Palmarès et résultats

Palmarès par année
 2018
  Médaillé de bronze du championnat panaméricain du contre-la-montre juniors
 2019
  Champion d'Équateur du contre-la-montre espoirs
 2021
  du Tour de l'Équateur
 2022
  Champion d'Équateur sur route espoirs
  Champion d'Équateur du contre-la-montre espoirs

Classements mondiaux

Notes et références

Liens externes

Coureur cycliste équatorien
Naissance en décembre 2000
Naissance en Équateur

Lenin Montenegro


El Comisariado Transcaucásico fue fundado en Tiflis el 11 de noviembre de 1917 como el primer gobierno independiente de Transcaucasia en sustitución del Comité Especial Transcaucásico formado por el Gobierno provisional ruso el 22 de marzo de 1917.

Tras  la toma del poder por los bolcheviques en San Petersburgo, el Comisariado decidió fortalecer la unión de Georgia, Armenia y Azerbaiyán, por lo que se convocó una Dieta o Asamblea General (Seim) en enero de 1918.

El 22 de abril de 1918, el Seim Transcaucásico, formado por los diputados de Transcaucasia en la disuelta por los bolcheviques Asamblea constituyente rusa y dirigido por el menchevique Nikolái Chjeidze, proclamó la independencia de la República Democrática Federal de Transcaucasia.

Véase también
 Comité Especial Transcaucásico (Ozakom : Osobyi Zakavkazskii Komitet, Особый Закавказский Комитет)
 República Democrática Federal de Transcaucasia (TDFR, Закавказская демократическая Федеративная Республика (ЗКДФР), Zakavkázskaya Demokratícheskaya Federatívnaya Respúblika (ZKDFR)
 Partición del Imperio otomano

Referencias

Estados y territorios desaparecidos del Cáucaso
Estados y territorios desaparecidos de Georgia
Historia contemporánea de Armenia
Historia contemporánea de Azerbaiyán
Estados y territorios fundados en 1917
Revolución rusa
Estados y territorios desaparecidos en 1918

Comisariado Transcaucásico


Szolnoki Olaj Kosárlabda Klub () ist ein ungarischer Basketballverein aus Szolnok in der Puszta. Der Verein wurde 1959 als Alföldi Olajbányász von Arbeitern in der Erdölförderung gegründet. Seit 1988 lautet die Vereinsbezeichnung Szolnoki Olajbányász beziehungsweise Szolnoki Olaj.

Geschichte
Alföldi Olaj spielte erstmals in den 1980er Jahren erstklassig in der nationalen Meisterschaft. 1989 gelang der Wiederaufstieg als Szolnoki Olaj und bereits in der zweiten Saison gewann man erstmals die ungarische Meisterschaft. 1993 wurde man Vizemeister und erreichte von 1993 bis 1995 dreimal hintereinander das nationale Pokalfinale. Anschließend blieben weitere Erfolge zunächst aus.
Nach einer Vizemeisterschaft im Jahr 2000 gewann im Jahr 2002 erstmals den nationalen Pokal. Nach einer weiteren Durststrecke folgte 2007 erstmals das nationale Double, welches dann 2011 und 2012 wiederholt werden konnte. In der Spielzeit 2010/11 konnte man sich zudem erfolgreich für den europäischen Vereinswettbewerb EuroChallenge qualifizieren, ein Jahr marschierte die Mannschaft, angeführt von den ungarischen Nationalspielern Obie Trotter und Márton Báder, dem bulgarischen Nationalspieler Christo Nikolow sowie dem US-Amerikaner Brandon Gay, sogar überraschend ins Final-Four-Turnier dieses Wettbewerbs. Als Ausrichter dieses Finalturniers wechselte man in die 130 km entfernte Fönix Hall in Debrecen. Das Halbfinale verlor man jedoch gegen die favorisierte Mannschaft von Beşiktaş Milangaz.

Weblinks
 Szolnoki Olaj KK – EuroChallenge 2012 – Vereinsseite auf FIBA Europa zur EuroChallenge 2011/12 (englisch)

Einzelnachweise

Ungarischer Basketballverein
Sport (Szolnok)

Szolnoki Olaj KK


Hvem er De? er en dansk dokumentarfilm fra 1956 med instruktion og manuskript af Sten Jørgensen.

Handling
En række situationer fra dagliglivet på et posthus viser, hvad en postassistent kan blive udsat for på grund af publikums manglende viden om, hvad tilstrækkelig legitimation betyder ved afhentning af penge og forsendelser. Posthusets anmeldelse alene er ikke nok og heller ikke et visitkort, et togkort eller en bankbog. Modtageren må legitimere sig ved hjælp af dokumentation af personlig art f.eks. kørekort, sygekassebog, fagforeningsbog, pas eller lignende.

Referencer

Eksterne henvisninger

Propagandafilm fra Danmark
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1956

Hvem er De?


Den Internationale Føderation af Speditørforeninger (eller FIATA, ) er en ikke-statslig organisation , der repræsenterer 40.000 indenfor spedition og logistikvirksomheder, som beskæftiger 8 til 10 millioner mennesker i 150 lande.

Historie og organisation
FIATA blev grundlagt i Wien, Østrig, den 31. maj 1926.

Dokumenter
FIATA har skabt flere dokumenter og formularer til at etablere en fælles standard for brug af speditører i hele verden. De dokumenter, der er lette at skelne, som hver har en karakteristisk farve og bærer FIATA's logo.

Hovedsæde
Organisationen har hovedsæde i Glattbrugg, Schweiz.

Henvisninger

Ngo'er
Logistikvirksomheder

International Federation of Freight Forwarders Associations


Der Kleyberg ist ein Naturschutzgebiet in der niedersächsischen Gemeinde Eimen in der Samtgemeinde Eschershausen-Stadtoldendorf im Landkreis Holzminden.

Das Naturschutzgebiet mit dem Kennzeichen NSG HA 104 ist etwa 10,6 Hektar groß. Es ist nahezu deckungsgleich mit dem gleichnamigen FFH-Gebiet und zu einem großen Teil Bestandteil des EU-Vogelschutzgebietes "Sollingvorland". Das Gebiet steht seit dem 17. Juli 1986 unter Naturschutz. Zuständige untere Naturschutzbehörde ist der Landkreis Holzminden.

Das Naturschutzgebiet liegt östlich von Lenne zwischen dem Eimener Ortsteil Vorwohle und dem Lenner Ortsteil Kolonie an der Bundesstraße 64, welche das Naturschutzgebiet nach Südwesten begrenzt. Es stellt einen schwach verbuschten und saumartenreichen Kalkhalbtrockenrasen auf flachgründigem Kalkverwitterungsboden in Hanglage unter Schutz. Dieser geht nach Norden in Glatthaferwiesen über.

Im westlichen Teil des Naturschutzgebietes befindet sich ein ehemaliger Kalksteinbruch, der seiner natürlichen Entwicklung überlassen bleibt. Der knapp 8 Hektar große Steinbruch gehört seit dem 20. November 1998 dem Naturschutzbund Deutschland, der das Gebiet zur Verhinderung von Verbuschung extensiv mit Pferden, Schafen und Ziegen beweiden lässt.

Das Naturschutzgebiet grenzt nach Norden an Ackerflächen und im Nordwesten an die Deponie eines Betonwerkes.

Weblinks

Einzelnachweise

Naturschutzgebiet im Landkreis Holzminden
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa
Eimen

Kleyberg


Ukontrolleret besøg er en kortfilm instrueret af Roja Pakari efter manuskript af Roja Pakari.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2009

Kortfilm fra Danmark

Ukontrolleret besøg


Opera Boston was an opera company in Boston, Massachusetts. It specialized in less-frequently heard repertoire as well as modern works or opera premieres, along with opera education and outreach programs designed to bring opera education to children both in schools and after-school programs throughout the Boston area.

After eight years, it was announced on 23 December 2011 that Opera Boston would cease operations on 1 January 2012. Board chairman Winifred Gray and president Gregory Bulger cited "an insurmountable budget deficit" as the reason.

Its home base was the Cutler Majestic Theatre, a 1903 Beaux-Arts opera house designed by architect John Galen Howard.

In addition to its regular season the company mounted an "Opera Unlimited Festival" which presented 20th and 21st century chamber opera in an outdoor setting, free of charge. The Festival also commissioned new works.

Productions
Dates in parentheses are the dates of the Opera Boston production. The list is limited to only those works which are not part of the standard repertory.

June 2003 Opera Unlimited
Powder Her Face by Thomas Adès
Full Moon in March by John Harbison
Touissaint Before the Spirits by Elena Ruehr
The Cask of Amontillado by Daniel Pinkham
Garden Party by Daniel Pinkham
2003–2004 Season
Candide by Leonard Bernstein (November 2003)
Nixon in China by John Adams (March 2004)
Luisa Miller by Giuseppe Verdi (April–May 2004)
2004–2005 Season
La Vie parisienne by Jacques Offenbach (October 2004)
Alceste by Christoph Wilibald Gluck (January 2005)
The Crucible by Robert Ward (April 2005)
2005–2006 Season
The Consul by Gian Carlo Menotti (October 2005)
L'étoile by Emmanuel Chabrier (March 2006)
Lucrezia Borgia by Gaetano Donizetti (April–May 2006)

June 2006 Opera Unlimited
Angels in America by Péter Eötvös (North American premiere)
2006–2007 Season
La clemenza di Tito by Wolfgang Amadeus Mozart (October 2006)
The Rise and Fall of the City of Mahagonny by Kurt Weill (February 2007)
The Pearl Fishers by Georges Bizet (May 2007)
2007–2008 Season
Ainadamar by Osvaldo Golijov (October 2007)
Semele by George Frideric Handel (February 2008)
Ernani by Giuseppe Verdi (May 2008)
2008–2009 Season
Der Freischütz by Carl Maria von Weber (October 2008)
The Nose by Dmitri Shostakovich (February 2009)
2009–2010 Season
Tancredi by Giocchino Rossini (October 2009)
Madame White Snake by Zhou Long (February 2010) (world premiere)
La Grande-Duchesse de Gérolstein by Jacques Offenbach (April–May 2010)

See also

 Boston Lyric Opera, founded in 1976
 Guerilla Opera, founded in Boston in 2007
 Odyssey Opera, founded in 2013
 Opera Company of Boston, closed in 1990
 New York City Opera, closed in 2013
 San Diego Opera, at brink of closure in 2014

References

External links

The Cutler Majestic Theatre at Emerson College

Opera companies in Boston
Musical groups established in 2003
Musical groups disestablished in 2012
2003 establishments in Massachusetts
2012 disestablishments in Massachusetts

Opera Boston


Tommy Atkins (often just Tommy) is slang for a common soldier in the British Army.  It was well established during the nineteenth century, but is particularly associated with the First World War. It can be used as a term of reference, or as a form of address. German soldiers would call out to "Tommy" across no man's land if they wished to speak to a British soldier. French and Commonwealth troops would also call British soldiers "Tommies". In more recent times, the term Tommy Atkins has been used less frequently, although the name "Tom" is occasionally still heard; private soldiers in the British Army's Parachute Regiment are still referred to as "Toms".

Etymology

Tommy Atkins or Thomas Atkins has been used as a generic name for a common British soldier for many years. The origin of the term is a subject of debate, but it is known to have been used as early as 1743. A letter sent from Jamaica about a mutiny amongst the troops says "except for those from N. America ye Marines and Tommy Atkins behaved splendidly".

A common belief is that the name was chosen by Arthur Wellesley, 1st Duke of Wellington, after having been inspired by the bravery of a soldier at the Battle of Boxtel in 1794 during the Flanders Campaign. After a fierce engagement, the Duke, in command of the 33rd Regiment of Foot, spotted the best man-at-arms in the regiment, Private Thomas Atkins, terribly wounded. The private said "It's all right, sir. It's all in a day's work" and died shortly after. According to the Imperial War Museum, this theory has Wellington choosing the name in 1843.

According to J. H. Leslie, writing in Notes and Queries in 1912, "Tommy Atkins" was chosen as a generic name by the War Office in 1815, in every sample infantry form in the Soldiers Account Book, signing with a mark.  The Cavalry form had Trumpeter William Jones and Sergeant John Thomas, though they did not use a mark.  Leslie observes the same name in the 1837 King's Regulations, pages 204 and 210, and later editions.  Leslie comments that this disproves the anecdote about the Duke of Wellington selecting the name in 1843.

Richard Holmes, in the prologue to his 2005 book, Tommy, states that:

The Oxford English Dictionary states its origin as "arising out of the casual use of this name in the specimen forms given in the official regulations from 1815 onward"; the citation references Collection of Orders, Regulations, etc., pp. 75–87, published by the War Office, 31 August 1815. The name is used for an exemplary cavalry and infantry soldier; other names used included William Jones and John Thomas.  Thomas Atkins continued to be used in the Soldier's Account Book until the early 20th century.

A further suggestion was given in 1900 by an army chaplain named Reverend E. J. Hardy. He wrote of an incident during the Sepoy Rebellion in 1857. When most of the Europeans in Lucknow were fleeing to the British Residency for protection, a private of the 32nd Regiment of Foot remained on duty at an outpost. Despite the pleas of his comrades, he insisted that he must remain at his post. He was killed at his post, and the Reverend Hardy wrote that "His name happened to be Tommy Atkins and so, throughout the Mutiny Campaign, when a daring deed was done, the doer was said to be 'a regular Tommy Atkins'".

Popular references

Rudyard Kipling published the poem "Tommy" (part of the Barrack-Room Ballads, which were dedicated "To T.A.") in 1892. In reply, William McGonagall wrote "Lines in Praise of Tommy Atkins" in 1898, which was an attack on what McGonagall saw as the disparaging portrayal of Tommy in Kipling's poem.

In 1893, for the musical play A Gaiety Girl, Henry Hamilton (lyrics) and Samuel Potter (music) wrote the song Private Tommy Atkins for the baritone C. Hayden Coffin. It was immediately published by Willcocks & Co. Ltd. in London and published by T. B. Harms & Co. in New York the next year. The song was also reintroduced into later performances of San Toy for Hayden Coffin. He recalled singing it on Ladysmith Night (1 March 1900) where "the audience were roused to such a pitch of enthusiasm, that they rose to their feet, and commenced to shower money on to the stage".

Following the British defeat by the Boers at the Battle of Magersfontein in December 1899, Private Smith of the Black Watch wrote the following poem:

"Tommy cooker" was a nickname for a British soldier's portable stove, which was fuelled by something referred to as solidified alcohol, making it smokeless though very inefficient.

In the 1995 film The Indian in the Cupboard, Omri brings a tiny British toy soldier to life and the soldier says his name is 'Tommy Atkins.'

Other nicknames
Present day English soldiers are often referred to as 'Toms' or just 'Tom' (the Scots equivalent being 'Jock'). Outside the services soldiers are generally known as 'Squaddies' by the British popular press. The British Army magazine Soldier has a regular cartoon strip, 'Tom', featuring the everyday life of a British soldier.

Junior officers in the army are generally known as 'Ruperts' by the other ranks. This nickname is believed to be derived from the children's comic book character Rupert Bear who epitomises traditional public school values (see Inside the British Army by Antony Beevor )

The term 'Pongo' or 'Perce' is often used by Sailors and Royal Marines to refer to soldiers.

The Royal Navy also has family nicknames, Jock being used for a family of longstanding naval engineers — although the legacy of Star Trek: The Original Series seems to have made the moniker Scotty become more popular.

See also

 Alternative names for the British
 Brodie helmet
 Digger, Doughboy and Poilu for the Allied counterparts
 G.I.
 HMS Birkenhead (1845)
 Jack Tar
 Jerry (WWII)
 Joe Bloggs
 Kraut
 Limey
 Squaddie
 Mehmetçik and Johnny Turk

References

External links

 Tommy Atkins Society British Second World War Reenactment Society in the UK, and winner of the Best Display Award at the Victory Show 2007 sponsored by the Armchair General Magazine
 "The last time I saw Tommy", illustrated poem by Joshua Quagmire
 The Last Tommy—a campaign to mark the passing of the last First World War Tommy with a state funeral.

History of the British Army
Military slang and jargon
Placeholder names

Tommy Atkins


Tomoo Kudaka (født 14. marts 1963, død 22. september 1999) var en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Gamba Osaka og Cerezo Osaka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Tomoo Kudaka


Spiraea densiflora, es una especie de arbusto de montaña perteneciente a la familia de las rosáceas. Se encuentra en la costa oeste de Norteamérica desde California hasta Columbia Británica. Está adaptada al frío y la humedad de las laderas montañosas.

Descripción
Se trata de un arbusto leñoso que rara vez alcanza un metro de altura. Tiene las hojas de color verde con dientes que se vuelven amarillas, con el clima frío. La planta tiene olores fragantes, y una inflorescencia de brillantes flores de color de rosa de en el verano. El fruto es una vaina pequeña seca.

A veces se la considera una variedad de Spiraea splendens.

Taxonomía
Spiraea densiflora fue descrita por Nutt. ex Torr. & A. Gray y publicado en A Flora of North America: containing . . . 1(3): 414, en el año 1840.
Sinonimia
Spiraea densiflora subsp. splendens (Baumann ex K. Koch) Abrams
var. splendens (Baumann ex K.Koch) C.L.Hitchc.
Spiraea splendens Baumann ex K. Koch

Referencias

Enlaces externos

 Jepson Manual Treatment
 Washington Burke Museum
 Photo gallery

densiflora

Spiraea densiflora


An Panicum socotranum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Arthur Cope. An Panicum socotranum in nahilalakip ha genus nga Panicum, ngan familia nga Poaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an duro. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Panicum

Panicum socotranum


Die ehemalige Abteikirche St-Pierre et St-Paul de Solignac gehört zu den interessantesten und wichtigsten Kirchenbauten des Limousin.

Lage
Kirche und Abteigebäude liegen auf einem Hügel etwa 50 Meter oberhalb des Flussufers der Briance und der heutigen Stadt Solignac.

Geschichte
Das Kloster wurde vom heiligen Eligius (franz. Saint Éloi), der am Hof der merowingischen Könige Chlothar II. und Dagobert I. in höchste Ämter aufgestiegen, später jedoch zunächst Priester und dann Bischof geworden war, um die Mitte des 7. Jahrhunderts gegründet. Das erste Kloster an diesem Ort erlebte eine frühe Blütezeit. Um das Jahr 730 musste die Gegend wiederholt Raubzüge der Sarazenen erdulden und im 9. Jahrhundert machten raubende Normannen einige Regionen Europas unsicher (Liste hier). Nach deren Ansiedlung in der Normandie kehrte im Herzen Frankreichs allmählich Ruhe ein und Solignac gehörte im 10./11. Jahrhundert zu den wohlhabendsten und bedeutendsten Klöstern Frankreichs. Im 11. Jahrhundert wurde der Pilgerweg (Via Lemovicensis) nach Santiago de Compostela immer bedeutender und die Abtei hatte dadurch hohe Einnahmen. Mit diesem Geld wurde Anfang des 12. Jahrhunderts der Bau der heutigen Abteikirche begonnen, die – mit Ausnahme des Westturms – noch im selben Jahrhundert fertiggestellt werden konnte; letzterer wurde dann Anfang des 13. Jahrhunderts fertig.

Die zur selben Zeit fertiggestellten mittelalterlichen Abteigebäude wurden in der Zeit des Hundertjährigen Krieges und nochmals in der Zeit der Hugenottenkriege in Mitleidenschaft gezogen. Sie wurden im frühen 18. Jahrhundert als nicht mehr zeitgemäß angesehen und abgerissen; an ihrer Stelle wurden die heutigen Bauten errichtet. Diese überstanden die Zeit der französischen Revolution halbwegs unbeschadet – in ihnen wurde im 19. Jahrhundert zunächst ein Mädchenpensionat eingerichtet; später wurden die Gebäude an den 1816 gegründeten Oblatenorden übergeben; danach wurden sie als Altersheim genutzt. 2021 kamen Mönche der Abtei Saint-Joseph de Clairval in Flavigny-sur-Ozerain in das Kloster Solignac, um dort das benediktinische Leben wiederzubegründen.

Architektur

Außenbau

Der Außenbau der Abteikirche beeindruckt durch sein Chorhaupt mit insgesamt fünf Kapellen – die beiden äußeren gehören zu den Querschiffarmen, die drei inneren grenzen an die große Chorapsis (Radialkapellen). Alle Kapellen sowie der obere Teil der Apsis sind großzügig durchfenstert und durch Dienste und Gesimse bzw. durch kleine Arkaden gegliedert. Die Scheitelkapelle ist – wie die Chorapsis – außen polygonal gebrochen, wohingegen die seitlichen Kapellen rund gemauert sind.

Die nördliche Langhauswand ist in zwei Geschosse unterteilt – das untere hat doppelte Blendarkaden, das obere zeigt große, maßwerklose Rundbogenfenster und Blendarkaden mit Dreipassbögen. Über dem tympanonlosen Nordportal ist der – abgesehen von einigen Konsolfiguren unter der Traufe – einzige figürliche Schmuck der Kirche zu sehen: Ein Fries zeigt in der Mitte Christus mit Kreuznimbus und Buch (die rechte Hand war wahrscheinlich zu einem Segens- oder Lehrgestus erhoben); in den sechs seitlichen Arkaden sind noch Reste von Figuren erkennbar – möglicherweise Apostelgestalten.

Der markante Glockengiebel des Westturms ist einer der nördlichsten in Frankreich; soweit bekannt entspricht er jedoch nicht dem Originalzustand, sondern wurde erst Jahrhunderte später anstelle eines – baufällig gewordenen – Glockengeschosses mit quadratischem Grundriss aufgesetzt. Das Archivoltenportal hat weder ein Tympanon noch sonstigen figürlichen oder vegetabilischen Schmuck.

Innenraum

Vom rippengewölbten Narthexraum im Erdgeschoss des Westturms führen mehrere Stufen hinab in die Kirche. Das einschiffige Langhaus wirkt auf den ersten Blick niedrig, schwer und schmucklos, doch es beeindruckt durch seine lichte Breite von etwa 16 Metern – ein Maß, das in der damaligen Zeit nur durch – auf Pendentifs ruhenden – Kuppelwölbungen und tiefe seitliche Arkadenbögen erreichbar war. Diese wiederum sind eindeutig auf Anregungen aus Aquitanien (z. B. Kathedrale von Périgueux) zurückzuführen; so weit im Norden Frankreichs finden sie sich ansonsten nur noch in der Abtei Fontevrault. In Solignac sind die eigentlichen Kuppeln – im Gegensatz zu den gemauerten Pendentifs – verputzt; so etwas machte man im Mittelalter eigentlich immer nur dann, wenn die darunterliegenden und wahrscheinlich nur grob bearbeiteten Steine verborgen bleiben sollten. Zwischen den tragenden Großarkadenbögen wiederholt sich das Motiv der kleinen doppelten Blendarkaden an den Außenwänden; hier jedoch befindet sich oberhalb ein Laufgang.

Die beiden Querschiffarme hatten wohl ursprünglich Tonnengewölbe, von denen dasjenige im südlichen Querhaus noch erhalten ist, wohingegen das nördliche – möglicherweise in der Barockzeit – zu einer ovalen Kuppel umgestaltet wurde.

Chorgestühl
Ein Schatz der ehemaligen Abteikirche ist das vergleichsweise gut erhaltene Chorgestühl aus dem 15. Jahrhundert, welches allerdings nicht im Chor, sondern entlang der Wände des zweiten Langhausjochs aufgestellt wurde. Somit handelt es sich vielleicht um ein sogenanntes Laiengestühl, dessen Plätze von hochgestellten Bürgern des Ortes genutzt bzw. an diese vermietet wurden. Auf den Seitenwangen sowie unterhalb der Miserikordien tummelt sich eine Vielzahl von Fratzenschneidern und kleinen bösartigen Ungeheuern.

Literatur
 Thorsten Droste: Périgord. Dordognetal und Quercy – Die Landschaften im Herzen Südwestfrankreichs. DuMont, Köln 1997, ISBN 3-7701-4003-6, S. 75ff.

Weblinks

 Solignac, Abteikirche – Luftaufnahme
 Solignac, Abteikirche – Foto Innenraum

Einzelnachweise

Bauwerk der Romanik in Nouvelle-Aquitaine
Monument historique im Département Haute-Vienne
Solignac
Solignac
Solignac
Solignac
Solignac
Monument historique seit 1862
Solignac
Stpierre

St-Pierre-St-Paul (Solignac)


Ante Maletić (12. srpnja 1933. — studenoga 2011.), hrvatski znanstvenik, sveučilišni profesor i športski dužnosnik

Životopis
Rodio se je u Splitu. 1950. završio je Industrijsku školu − elektrosmjer. Zaposlio se je u splitskom Brodogradilištu gdje je radio kao KV električar. Privatno je polagao ispite i uz rad maturirao u Realnoj gimnaziji u Splitu. Elektrotehnički fakultet upisao je u Beogradu i diplomirao 1962. godine. Diplomiravši, u BIS-u je bio tehnički voditelj u pogonu, a potom projektant u Projektnom uredu − elektroodjel. Od 1963. godine do 1965. godine je honorarni asistent na Elektrotehničkom fakultetu u Splitu, a 1965. prešao je u stalni radni odnos na Elektrotehnički fakultet u Splitu, Katedra za električne strojeve. Na FESB-u je nastavno i znanstveno djelovao u sklopu Zavoda za elektroenergetiku i Katedre za električne strojeve.

1960-ih godina je, odmah nakon osnivanja fakulteta u staroj zgradi Biskupove palače, kao mladi asistent, utemeljio laboratorij električnih strojeva, jedan od prvih laboratorija na fakultetu. Gotovi svi strojevi i ostala oprema nabavljeni su donacijama, zahvaljujući njegovoj suradnji s gospodarstvom i jakoj želji za izgradnjom laboratorija. I poslije je s posebnim žarom sudjelovao je u projektiranju, izgradnji i opremanju vlastitih laboratorija električnih strojeva i pogona, i planove je unatoč fakultetu uvijek nedostatnih financijskih sredstava, sprovodio do kraja. Magistrirao je radom Proračun i mjerenje induktiviteta istosmjernih strojeva. Doktorirao je temom Doprinos analizi struje kratkog spoja kaveznog asinkronog stroja na Elektrotehničkom fakultetu u Zagrebu 1984. godine. Magistrirao je 1973. i doktorirao 1984. kod voditelja Radenka Wolfa.  Godine 1987. izabran je u znanstveno-nastavno zvanje docenta.

Dugogodišnji je dopredsjednik Hajduka. Zahvaljujući njegovu angažmanu na uređenju rasvjete u Splitu, Hajduk je odigrao svoju prvu noćnu utakmicu, još na Starom placu. Jedina je osoba u povijesti bilih koji je odbio prestižni naslov predsjednika Hajduka. Uz Maletića je vezana anegdota. Na Starom placu protiv OFK Beograda kamenom je pogodilo u glavu suca Pavla Ristića iz Niša. Dragan Holcer je sklonio kamen u stranu. Maletić, tada član Hajdukove uprave, u polemikama poslije utakmice rekao je šaljivu dosjetku da je možda to bio šišmiš, da je proletio i pogodio sudca. Po toj izjavi cijeli taj slučaj nazvan je po šišmišu, "slušaj Šišmiš".

Bio je jednim od značajnih operativaca u organizaciji 8. mediteranskih igara u Splitu. Skupština Općine Šibenik 1979. godine dodijelila mu je zahvalnicu za doprinos realizaciji 8. mediteranskih igara. Najzaslužniji je za izgradnju zgrade splitskog FESB-a, što je snažno potaknulo razvitak fakulteta. Uz redovit rad na Fakultetu, izradio je cjelokupni program za projektiranje i vodio cjelokupnu organizaciju preko 10 godina duge izgradnje nove zgrade Fakulteta. Dodijeljena mu je Nagrada Grada Splita za 1988. godinu za doprinos u visokoškolskoj djelatnosti.

Zadnjih desetak godina života posvetio se je istraživanju života i djela biskupa i fizičara Markantuna de Dominisa te njegovoj znanstvenoj rehabilitaciji i promociji. U nizu knjiga vlastite nakladničke kuće objavio je djela o de Dominisu. Glavni je inicijator i suorganizator najvećega znanstveno-stručnoga skupa u povijesti o de Dominisu. Dobio je godišnju nagradu Slobodne Dalmacije za znanost 2009. godine, ponajviše za pregnuća u rehabilitaciji De Dominisa. Jedan od najzaslužnijih za to što je 2010. godina proglašena za De Dominisovu godinu.

Djela
Izabrana djela:
 Ispitivanje električnih strojeva : laboratorijske vježbe, 1980.
 Osnove elektrotehnike:za studente strojarstva, 1987.
 Asinkroni strojevi : skripta za studente VI stupnja elektrotehnike , 1992,
 Osnove elektrotehnike , 1993.
 Marko Antun de Dominis: zaboravljeni genij, 2004. (prireditelj)
 Skica za portret Marka Antuna de Dominisa , 2008.
 ''Retractationim M. Antonii de Dominis archiepiscopi Spalatensis libri X in totidem ipsus De republica ecclesiastica libros / Marcus Antonius de Dominis (ur. Darko Novaković, Ante Maletić)

Izvori

Vanjske poveznice
Pregled po znanstveniku: Ante Maletić Hrvatska znanstvena bibliografija

Životopisi, Split
Hrvatski znanstvenici
Strojarstvo

Ante Maletić


Aa matthewsii je vrsta orhideje (porodica kaćunovke, Orchidaceae) iz reda šparogolike. Raste u Peruu i zapadnoj Boliviji. Nekada je uključivana u rod Altensteinia. Gomoljasti geofit.

Izvori

Aa
Flora Bolivije
Flora Perua
Flora Ekvadora

Aa matthewsii


Fântâna fermecată este un film românesc din 2014 regizat de Andrei Enoiu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Armina Hoinaru, Liliana Busuioc, Virginia Rogin.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2014 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2014

Fântâna fermecată (film)


Akyurt, Eskişehir ilinin Mahmudiye ilçesine bağlı bir mahalledir.

Mahallenin nüfusu Tatar vatandaşlarımızdan oluşmaktadır.

Coğrafya
Eskişehir iline 37 km, Mahmudiye ilçesine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Kırım Tatarları'nın yaşadıkları bölgeler
Mahmudiye'nin mahalleleri

Akyurt, Mahmudiye


Barbara McClintock, (født 16. juni 1902, død 2. september 1992), var en amerikansk videnskabskvinde og en af verdens mest fremtrædende cytogenetiker der blev tildelt Nobelprisen i fysiologi eller medicin i 1983.

Kilde

Genetikere
Kvindernes æresgalleri i USA
Nobelprismodtagere i medicin

Barbara McClintock


Tyvepak er en stumfilm fra 1915 instrueret af Lau Lauritzen Sr. efter manuskript af Emanuel Rex.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Film instrueret af Lau Lauritzen Sr.
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1915

Tyvepak (film fra 1915)


O rio San Jorge é um rio no noroeste da Colômbia, que nasce no Parque Nacional Natural Paramillo, município de Ituango, Antioquia, e corre entre as serras de San Jerónimo e Ayapel, antes de desaguar no rio Magdalena, no departamento de Bolívar, águas abaixo da foz do rio Cauca.

Percorre principalmente o departamento de Córdoba, onde é um eixo estruturante da economia local.

Sua bacia hidrográfica cobre 96.500 km² no sudeste do departamento de Córdoba, e canaliza as águas da Ciénaga de Ayapel para a Depresão de Momposina, banhada em seu percurso pelos departamentos caribenhos de Córdoba, Sucre e Bolívar. Seus afluentes são os rios San Pedro, Sucio e Uré. Registra vazão mínima de 24 m³/s e máxima de 697 m³/s.

É um dos rios com grande riqueza de pesca, mas sua alta poluição e deterioração se devem em grande parte à pesca com explosivos e à obtenção de ouro aluvionar de suas águas pelo método de flotação com mercúrio.

San Jorge, Rio

Rio San Jorge


Emil Andreșan (n.21 februarie 1877, Urca – d. 8 octombrie 1945, Gheja) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Emil Andreșan, născut în anul 1877 în localitatea Urca, urmează studiile la Facultatea de Teologie din Blaj iar mai apoi începe cursurile Dreptului canonic la Budapesta. Ajunge în funcția de preot la Grebenișu de Câmpie, administrator parohial în Sântana de Mureș și paroh în Băla. Pe lângă aceste funcții clericale, Andreșan ocupă și câteva poziții politice fiind membru al Consiliului Național Român comitatens Mureș-Turda, președinte al Senatului Național Român din Băla și membru al Partidului Poporului. Este ales senator între anii 1920-1922 după care va fi numit și membru al P.N.L. fiind ales și membru al Consiliului Județean. Sfârșitul vieții îi survine în data de 8 octombrie a anului 1945, la Gheja, în județul Mureș.

Activitatea politică
A fost ales ca delegat supleant al cercului electoral Reghin la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din data de 1 decembrie 1918.

Decorații
Domnului Emil Andreșan i s-a conferit ordinul Coroana României în grad de cavaler.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Nașteri în 1877
Decese în 1945
Preoți români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Emil Andreșan


Clock towers are a specific type of structure which house a turret clock and have one or more clock faces on the upper exterior walls. Many clock towers are freestanding structures but they can also adjoin or be located on top of another building. Some other buildings also have clock faces on their exterior but these structures serve other main functions.

Clock towers are a common sight in many parts of the world with some being iconic buildings. One example is the Elizabeth Tower in London (usually called "Big Ben", although strictly this name belongs only to the bell inside the tower).

Definition

There are many structures which may have clocks or clock faces attached to them and some structures have had clocks added to an existing structure. According to the Council on Tall Buildings and Urban Habitat a structure is defined as a building if at least fifty percent of its height is made up of floor plates containing habitable floor area. Structures that do not meet this criterion, are defined as towers. A clock tower historically fits this definition of a tower and therefore can be defined as any tower specifically built with one or more (often four) clock faces and that can be either freestanding or part of a church or municipal building such as a town hall. Not all clocks on buildings therefore make the building into a clock tower.

The mechanism inside the tower is known as a turret clock. It often marks the hour (and sometimes segments of an hour) by sounding large bells or chimes, sometimes playing simple musical phrases or tunes. Some clock towers were previously built as Bell towers and then had clocks added to them. As these structures fulfil the definition of a tower they can be considered to be clock towers.

History

Although clock towers are today mostly admired for their aesthetics, they once served an important purpose. Before the middle of the twentieth century, most people did not have watches, and prior to the 18th century even home clocks were rare. The first clocks did not have faces, but were solely striking clocks, which sounded bells to call the surrounding community to work or to prayer. They were therefore placed in towers so the bells would be audible for a long distance. Clock towers were placed near the centres of towns and were often the tallest structures there. As clock towers became more common, the designers realized that a dial on the outside of the tower would allow the townspeople to read the time whenever they wanted.

The use of clock towers dates back to antiquity. The earliest clock tower was the Tower of the Winds in Athens which featured eight sundials and was created in the 1st century BC during the period of Roman Greece. In its interior, there was also a water clock (or clepsydra), driven by water coming down from the Acropolis.

In Song dynasty China, an astronomical clock tower was designed by Su Song and erected at Kaifeng in 1088, featuring a liquid escapement mechanism. In England, a clock was put up in a clock tower, the medieval precursor to Big Ben, at Westminster, in 1288; and in 1292 a clock was put up in Canterbury Cathedral. The oldest surviving turret clock formerly part of a clock tower in Europe is the Salisbury Cathedral clock, completed in 1306; and another clock put up at St. Albans, in 1326, 'showed various astronomical phenomena'.

Al-Jazari of the Artuqid dynasty in Upper Mesopotamia constructed an elaborate clock and described it in his Book of Knowledge of Ingenious Mechanical Devices in 1206. It was about  high, and had multiple functions alongside timekeeping. It included a display of the zodiac and the solar and lunar paths, and a pointer in the shape of the crescent moon which travelled across the top of a gateway, moved by a hidden cart and causing automatic doors to open, each revealing a mannequin, every hour. It was possible to re-program the length of day and night daily in order to account for the changing lengths of day and night throughout the year, and it also featured five robotic musicians who automatically play music when moved by levers operated by a hidden camshaft attached to a water wheel. Other components of the castle clock included a main reservoir with a float, a float chamber and flow regulator, plate and valve trough, two pulleys, crescent disc displaying the zodiac, and two falcon automata dropping balls into vases. Al-Jazari's castle clock is considered to be one of the earliest programmable analog computer, along with the ancient Greek's Antikythera mechanism.

Line (mains) synchronous tower clocks were introduced in the United States in the 1920s.

Landmarks

Some clock towers have become famous landmarks. Prominent examples include Elizabeth Tower built in 1859, which houses the Great Bell (generally known as Big Ben) in London, the tower of Philadelphia City Hall, the Rajabai Tower in Mumbai, the Spasskaya Tower of the Moscow Kremlin, the Torre dell'Orologio in the Piazza San Marco in Venice, Italy, and the Zytglogge clock tower in the Old City of Bern, Switzerland.

Records

The tallest freestanding clock tower in the world is the Joseph Chamberlain Memorial Clock Tower (Old Joe) at the University of Birmingham in Birmingham, United Kingdom. The tower stands at  tall and was completed in 1908. The clock tower of Philadelphia City Hall was part of the tallest building in the world from 1894, when the tower was topped out and the building partially occupied, until 1908.

Taller buildings have had clock faces added to their existing structure such as the Palace of Culture and Science in Warsaw, with a clock added in 2000. The building has a roof height of , and an antenna height of . The NTT Docomo Yoyogi Building in Tokyo, with a clock added in 2002, has a roof height of , and an antenna height of .

The Abraj Al Bait, a hotel complex in Mecca constructed in 2012, has the largest and highest clock face on a building in the world, with its Makkah Royal Clock Tower having an occupied height of , and a tip height of . The tower has four clock faces, two of which are  in diameter, at about  high.

See also
 List of clock towers
 Bell tower
 Minaret
 Street clock
 Thirteenth stroke of the clock

References

External links

 Towerclocks.org - Tower clocks database
 Railway Station Clock Towers  Architecture of time

Hellenistic engineering
Ancient inventions
Tower
Ancient Greek technology
Greek inventions

Clock tower


ليالي ياسمين فيلم مصري تم إنتاجه عام 1978، من إخراج هنري بركات وبطولة حسين فهمي ونادية الجندي.

تمثيل

 حسين فهمي
 نادية الجندي
 ليلى طاهر
 عبد الله فرغلي
 سعيد صالح
 إسلام طاهر يحيى
 صلاح نظمي
 عمر الحريري
 عزيزة حلمي
 سعاد حسين

أفلام حسين فهمي
أفلام مصرية إنتاج 1978
أفلام سعيد صالح
أفلام نادية الجندي
أفلام هنري بركات
أفلام عبد الله فرغلي
أفلام عمر الحريري
أفلام ليلى طاهر
أفلام صلاح نظمي
أفلام عزيزة حلمي

ليالي ياسمين (فيلم)


Lewis Allen "Lou" Reed (2 Mart 1942 - 27 Ekim 2013) Amerikalı rock and roll şarkıcısı ve güftecisi, Brooklyn doğumludur. Özellikle 1960'larda The Velvet Underground üyesiyken rock müziğine yeni ufuklar açmış ve bu türü derinden etkilemiştir.

Gitaristi ve vokalisti olduğu The Velvet Underground ile ilk defa üne kavuştu. Şarkı sözü yazarı olarak birçok tabu hakkında şarkı yazdı, en başta S&M ("Venus in Furs"), transseksüeller ("Lady Godiva's Operation"), fahişelik ("There She Goes Again") ve uyuşturucu bağımlılığı ("Heroin", "I`m Waiting for the Man") gibi konular sayılabilir. Kaba ve farklı tonladığı gitarıyla müzikal anlamda da yenilikler getirdi. Velvet Underground'dan ayrıldıktan sonra çıkardığı "Transformer" adlı albümü rock tarihinin en iyi albümlerindendir.

27 Ekim 2013 tarihinde 71 yaşında ölmüştür.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Lou Reed resmi sitesi
 LouReed.it

1942 doğumlular
Brooklyn doğumlular
2013 yılında ölenler
Amerikalı rock gitaristleri
Amerikalı rock şarkıcıları
Amerikalı erkek şarkıcı-şarkı yazarları
Amerikalı LGBT müzisyenler
Ivor Novello Ödülü sahipleri
Biseksüel müzisyenler
New York'ta ölenler
Lou Reed
21. yüzyılda Amerikalı şarkıcılar
Amerikalı erkek gitaristler
Amerikalı baritonlar
Amerikalı LGBT şarkıcılar
En İyi Müzik Filmi Grammy Ödülü sahipleri
Grammy Ödülü sahipleri

Lou Reed


ප්‍රජා පීඩක ඝාතනය යනු,  සාමාන්‍යයෙන් පොදු සුභසිද්ධිය සඳහා, ප්‍රජා පීඩකයෙකුගේ මරණය හෝ ඝාතනය හෝ වෙයි. ප්‍රජා පිඩකයෙකු මරා දැමුවන් (නිද.  හර්මෝඩියස් සහ ඇරිස්ටෝජිටන්), 'ප්‍රජා පීඩක ඝාතකයන්' ලෙසින් හැඳින්වෙති.

ප්‍රජා පීඩකයෙක් සටනේදී හෝ සන්නද්ධ අරගලයකදී සතුරකු අතින් මිය යෑම, "ප්‍රජා පීඩක ඝාතනය" ලෙසින් හැඳින්වෙන්නේ නැත. ඔවුනතට බලය ලබා ගැනීමට හෝ, පූර්ව ප්‍රජා පීඩකයෙක් මරාදැමීමට පළිගැනුමට හෝ, වැනි ආත්මාර්ථකාමී හේතූන් අනුව යමින්, ප්‍රජා පීඩකයෙක් මරාදැමීමට මෙම පදය විරල ලෙසින් යෙදෙයි. කෙසේවෙතත්, ප්‍රජා පීඩකයාගේ පාලනයට යටත්ව සිටි පොදු ජනයා විසින් සිදු කෙරුණු මරා දැමීම් සඳහා පමණක් මෙම පදය භාවිතය සීමිතව ඇත.

දේශපාලන සිද්ධාන්තය

ප්‍රජා පීඩක ඝාතනය යන්න, පුරාතනයේ සිට පැවත එන දේශපාලන සිද්ධාන්තයක්ද විය හැක. ප්ලූටාක්ගේ  ලයිව්ස් තුලද, සිසරෝගේ දි ඔෆීචීස් තුලද, සහ සෙනෙකාගේ හර්කුලෙස් ෆුරෙනස් තුලද, ප්‍රජා පීඩක ඝාතනය සඳහා අනුග්‍රහය දක්නට ලැබෙයි.  සාහසික ප්‍රජා පීඩකයෙක් යනු, යහපත් සහ "සම්‍යක් රජෙකුගේ" ප්‍රතිවිරෝධය බව, ප්ලේටෝ විසින්,  ස්ටේට්ස්මන් තුලදී විස්තර කෙරෙන අතරතුර, පොලිටික්ස් තුල ඇරිස්ටෝටල් එය දකින්නේ, රජයක අනෙකුත් අර්ථදායි ආකාර වල ප්‍රතිවිරෝධයක් ලෙසින් වන අතර, ඔහු විසින් ප්‍රජා පීඩක ඝාතනය විස්තර කරන්නේ ප්‍රධාන වශයෙන් ප්‍රජා පීඩකයාගේ ඝාතනයෙන් පුද්ගලික වාසි ලැබීමට බලාපොරොත්තු වන්නන්ගේ කර්තව්‍යයක් ලෙසින් වන අතර, පුද්ගලික වාසි නොපතමින් ඔවුනට අපදේශයක් පමණක් බලාපොරොත්තුවෙන් එසේ කරනවුන් විරල බව ප්‍රකාශ කරයි.

බොහෝ ක්‍රිස්තියානි දාර්ශනිකයන් සහ දේවධර්මාචාරීන් විසින්ද ප්‍රජා පීඩක ඝාතනය පිළිබඳව ලියා ඇත. පීටර් ලොම්බාඩ්ගේ  සෙන්ටන්සර්ස් පිළිබඳව  තෝමස් ඇක්වයිනස්ගේ  විවරණයෙහිදී, රෝමානු අධිරාජ්‍යයට එරෙහිව ක්‍රිස්තියානි ප්‍රාණ පරිත්‍යාගවරුන්ගේ ක්‍රියාවන් නිදසුන් ලෙස ගත් ඇක්වයිනස් විසින්, අධර්මිෂ්ට බලාධිකාරියකට එරෙහිව අකීකරුකම පිළිබඳ මෙන්ම, "ප්‍රජා පීඩකයෙක් මරා දමමින් තම රට ගලවා ගන්නෙකු" සඳහාද රැකවල සැපයීය.

ආශ්‍රිත

ප්‍රජා පීඩක ඝාතනය


Ionuț Andrei Peteleu ()

Note

Legături externe
Interviu cu Andrei Peteleu | oraexactainfotbal.ro

Profil pe romaniansoccer.ro

Fotbaliști români
Fotbaliști internaționali români
Sportivi români în viață
Fotbaliști ai AFC Săgeata Năvodari
Fotbaliști ai Gloriei Bistrița
Fotbaliști ai Petrolului Ploiești
Fotbaliști ai CFR Cluj

Andrei Peteleu


الغدة الصنوبرية  هي غدة صغيرة في تجويف الدماغ. تفرز الميلاتونين، وهو هرمون يساعد على ضبط عمل جسم الإنسان ويساعد على النوم. وتأخذ شكل حبة الصنوبر الصغيرة.

الموقع
تقع ضمن تجويف عظمي في جمجمة الإنسان أسفل الدماغ، خلف الغدة النخامية، وهي بحجم حبة البازلاء (7.2 ملم في الإنسان). ولون الغدة الصنوبرية رمادي مائل إلى الحمرة وتظهر واضحة غالبا في الأشعة التلفزيونية (X-ray) للجمجمة.

البناء والتكوين

التشريح
الغدة الصنوبرية هي أحد مناطق الدماغ التي لا تحوي على الحاجز الدموي الدماغي، وذلك لتسهيل إفراغ هرمونات هذه الغدة إلى الدم.

الوظيفة
ارتبط اسم الغدة الصنوبرية في قديم الزمان بمركز الروح البشرية، ولكن في الوقت الحالي ما زالت الغدة الصنوبرية موضع أبحاث. وقد تم إثبات مايلي: هي مسؤولة عن الحالة النفسية المتغيرة عند الإنسان، ومسؤولة عن تنظيم الوقت، وعن الحالة الجنسية . فقد لوحظ أن تخريب المنطقة يؤدي إلى البلوغ المبكر. وهي تعمل أيضاً على منع الأكسدة بواسطة مادة الميلاتونين التي تفرزها مباشرة في الدم وذلك بعد تعرض الجسم للظلام، وبصفة خاصة أثناء النوم. الميلاتونين يمنع تشكل الأورام السرطانية.

الهرمونات التي تفرزها

تفرز الغدة الصنوبرية هورمونًا يسمى الميلاتونين. ويتنوع إنتاج هذا الهورمون تبعًا لفترات النور والظلام في البيئة حيث يفرز في وقت الليل. وتقع الغدة في معظم الطيور والأسماك والزواحف في مؤخرة الرأس تحت الجلد تمامًا، ولذلك فهي تستجيب مباشرة للضوء الذي يخترق الجلد. وتقع الغدة الصنوبرية بالقرب من مركز الدماغ في الثدييات بما فيها الإنسان. وهي تحصل على المعلومات عن الضوء في البيئة المحيطة عن طريق الممرات العصبية الناشئة بالعين. وعمومًا فإن الضوء يُبطئ إنتاج الغدة الصنوبرية من الميلاتونين، والظلام يُنشِّطه. ولذا تميل الغدة إلى إفراز كميات صغيرة من الميلاتونين أثناء النهار، وكميات كبيرة بالليل. يحفظ إفراز الغدة للميلاتونين في معظم الفقاريات الحيوان متزامنًا أو متوافقًا مع البيئة. وتعيش معظم الحيوانات تحت ظروف يتغير فيها طول النهار ودرجة حرارة البيئة على مدار العام. وللحفاظ على حياتها لابد لها أن تتوالد في وقت محدد من العام، وهو في العادة الربيع أو أوائل الصيف. أما النسلُ فسيجد الفرصة لينمو قويًا كي يبقى على قيد الحياة في أول شتاء له. والغدة الصنوبرية هي التي تقتفي آثار الأطوال المتغايرة للنهار. فعن طريق الميلاتونين الذي تفرزه، تُرسل معلوماتها هذه إلى الجسم، فتحدث الاستجابات التكاثرية الملائمة. وقد ارتبط الميلاتونين في الإنسان ببلوغ الحُلُم.

أقسام الجهاز العصبي المركزي

صور إضافية

انظر أيضا
 خلية صنوبرية.

مراجع

مواقع خارجية
 الصور مأخذة من موقع: http://rad.usuhs.edu/medpix/medpix.html?mode=image_finder&action=search&srchstr=pineal&srch_type=all#top
 http://isc.temple.edu/neuroanatomy/lab/atlas/pdhn/

جهاز الغدد الصماء
دماغ
رأس وعنق الإنسان
غدد
غدد صماء
فوق المهاد
فيزيولوجيا النوم
نظم يوماوي

غدة صنوبرية


Olaylar

Doğumlar
 13 Mart – Joseph Priestley, İngiliz bilim ve devlet adamı (ö. 1804)
 4 Mayıs – Jean-Charles de Borda, Fransız matematikçi, doktor, siyaset bilimci ve denizci (ö. 1799)
 27 Temmuz – Jeremiah Dixon, İngiliz mimar ve gök bilimci (ö. 1779)
 18 Eylül – George Read, Amerikalı avukat ve Birleşik Devletler Bağımsızlık Beyannamesi'nin imza sahibi (ö. 1798)
 14 Ekim – François Sebastien Charles Joseph de Croix, Clerfayt Kontu, Avusturya Mareşali (ö. 1798)
 16 Kasım – Siraj ud-Daulah, Bölünmemiş Hindistan Bengal'inin son bağımsız lideri (ö. 1757)

Ölümler
 25 Ocak – Gilbert Heathcote, Londra Belediye Başkanı (d. 1652)
 27 Ocak – Thomas Woolston, İngiliz tanrıbilimci (d. 1668)
 1 Şubat – August II Polonya kralı (d. 1670)
 4 Mart – Claude de Forbin, Fransız amiral (d. 1656)
 19 Nisan – Elizabeth Villiers, William III'ün metresi (d. 1657)
 10 Mayıs – Barton Booth, İngiliz oyuncu (d. 1681)
 18 Mayıs – Georg Böhm, Alman orgcu (d. 1661)
 23 Haziran – Johann Jakob Scheuchzer, İsviçreli bilim insanı (d. 1672)
 16 Ağustos – Matthew Tindal, İngiliz deist (d. 1657)
 12 Eylül – François Couperin, Fransız besteci (d. 1668)
 25 Ekim – Giovanni Girolamo Saccheri, İtalyan matematikçi (d. 1667)
 31 Ekim – Eberhard Ludwig, Württemberg dükü(d. 1676)

1733


Die Colombo-Konferenz fand im Dezember 1962 in Colombo in Ceylon (heute unter dem Namen Sri Lanka) statt und war eine Friedenskonferenz die den Indisch-Chinesischen Grenzkrieg in der Hinsicht beenden sollte, dass eventuelle Grenzfragen geklärt werden. China ging als Sieger aus dem Krieg hervor. Da die Länder Indien und die Volksrepublik China eine gemeinsame Arbeit verweigerten, wurde die Konferenz von sechs paktfreien Staaten geleitet.

Hintergrund
Der Indisch-Chinesische Krieg markierte für die damalige singhalesische Premierministerin Sirimavo Bandaranaike eine Herausforderung. Sowohl China wie auch Indien waren enge Verbündete, begründet auf freundschaftlichen und historischen Beziehungen in Hinsicht auf die asiatische Solidarität und die aufsteigende Bedeutung des Südens in Asien. Bereits mit dem Colombo-Plan wurden Maßnahmen festgelegt um die Lebensbedingungen in ebendiesen Länder im Süden Asiens zu verbessern. Als der Grenzkrieg zwischen Indien und China 1962 begann, eilten bereits einige Diplomaten, mit Erfahrung bei dem Colombo-Plan, zur Stelle um die Vermittlung von Premier Bandaranaike zu unterstützen. Am 21. November wurde dann der Waffenstillstand geschlossen und Raum für diplomatische Verhandlungen gemacht.

Teilnehmer
Der Grund für die Teilnahme von ausschließlich blockfreien Staaten war, dass diese weder Partei in dem Streit ergreifen, sondern lediglich der Vermittlung dienen sollten.
Teilnehmer waren:

Verlauf und Ergebnis der Verhandlungen
Die Konferenz lief schleppend voran, da sich sowohl China als auch Indien wenig zu einigen versuchten. Der Konferenz-Vorschlag sah vor, dass sich die chinesischen Truppen 20 Kilometer von der Waffenstillstandslinie zurückziehen sollten. Die Premierministerin Sirimavo Bandaranaike reiste wiederholt in beide Länder, um für die Verhandlungen zu werben, stieß jedoch auf wenig Entgegenkommen. Letztendlich scheiterte die Annäherungspolitik, Indien zog sich in den nächsten Jahren stärker zur Sowjetunion hin, während sich China mit Pakistan verbündete und Gebietsansprüche im Kashmir-Gebiet gewährte, was zur gewollten Provokation Indiens führte.

Literatur
 Andreas Berding: Der indisch-chinesische Grenzkrieg von 1962. In: Militärgeschichte. Zeitschrift für historische Bildung. 4/2011 , S. 14–17 (PDF-Datei; 3,3 MB).
 M. Taylor Fravel: Strong Borders, Secure Nation: Cooperation and Conflict in China's Territorial Disputes Princeton University Press, Princeton 2008 (sehr gute Beschreibung der Abläufe und Wahrnehmungen auf chinesischer Seite während des Grenzkrieges).
 John W. Garver China's Decision for War with India in 1962 In: Alaistair Ian Johnston / Robert S. Ross New directions in the study of China's foreign policy Stanford University Press, Stanford 2008, S. 86–130.
 Steven A. Hoffmann: India and the China crisis University of California Press, Berkeley 1990.
 Neville Maxwell: India's China War Cape, London 1971.
 Yaacov Vertzberger: India's Border Conflict with China: A Perceptual Analysis In: Journal of Contemporary History, Jahrgang 17, Ausgabe 4 (Oktober 1982), S. 607–631.

Weblinks
 globalsecurity.org – The China-India Border War (englisch)
 bharat-rakshak.com – War in the Himalayas: 1962 Indo-Sino Conflict (englisch)

Einzelnachweise

Friedensvertrag
Colombo
Geschichte (Volksrepublik China)
Republik Indien
Politische Veranstaltung 1962
Colombo

Colombo-Konferenz


بلدية ابن طارق أو (نقحرة: بينتارايك) , هي بلدية تقع في مقاطعة المرية. جنوب شرق إسبانيا. يبلغ عدد سكانها 275 نسمة.

وصلات خارجية
  (بالإسبانية)

مراجع

أماكن ذات اسم عربي الأصل في شبه الجزيرة الإيبيرية
أماكن مأهولة في المرية
بلديات المرية

بينتارايك


Su nombre es Joaquín es una telenovela chilena de género drama y suspenso, escrita por Víctor Carrasco; producida y emitida por Televisión Nacional de Chile. Se estrenó el 5 de octubre de 2011, sucediendo a El laberinto de Alicia.

Es protagonizada por Álvaro Rudolphy, Luciana Echeverría, Paola Volpato, Alejandra Fosalba y Antonia Santa María. El reparto lo completan Francisco Pérez-Bannen, Mauricio Pesutic, Bastián Bodenhöfer, Maricarmen Arrigorriaga, Matías Oviedo, Adela Secall, entre otros.

Su nombre es Joaquín fue ampliamente superada por La Doña de Vicente Sabatini, protagonizada por Claudia Di Girolamo, y resultó ser la primera gran derrota del horario nocturno de María Eugenia Rencoret.

Argumento
"Valle Azul" es un apacible pueblo del norte de Chile que lleva su nombre por tener cielos siempre despejados y es el lugar que ha elegido la comunidad, una secta que tiene a Joaquín Arellano (Álvaro Rudolphy) como líder, para vivir. En esta comunidad, Joaquín, sus tres esposas; Lola (Paola Volpato), Julia (Alejandra Fosalba) y Carolina (Antonia Santa María) y varios de sus seguidores viven tranquilamente dedicados a los cultivos de sus propios alimentos, a la meditación y la preparación espiritual para el evento de fin de mundo que se avecina.

Eso hasta que sucede un evento devastador: un volcán hace erupción provocando la destrucción de gran parte del lugar. El pánico contagia al pueblo por completo. Algunos huyen a los cerros mientras otros toman la dirección equivocada... Dos años después de la catástrofe "Valle Azul" se ha reconstruido para volver a brillar, pero la tragedia los marcó llevándose con ella a Magdalena (Luciana Echeverría), hermosa lugareña de 21 años y principal opositora de la comunidad. Con su desaparición se esfumó también el inminente matrimonio con Alonso (Francisco Pérez-Bannen), el doctor del pueblo que aún no puede dejar de pensar en ella.

En paralelo y en un búnker subterráneo una mujer de la que nadie tiene conocimiento lleva encerrada un buen tiempo sin razones aparentes. Su captor la alimenta y así pasa los días sin ver la luz…

Así el apacible pueblo de "Valle Azul" sigue en colisión directa con la comunidad y sus habitantes, presintiendo que quizás tras la apariencia de buenos hermanos hay un mundo de misterios entre quienes han decidido seguir encandilados al líder Joaquín Arellano.

Elenco

Recepción

Índices de audiencia

Véase también
 Guerra de las teleseries

Referencias

Telenovelas de Chile
Telenovelas de 2011
Telenovelas nocturnas de TVN
Televisión de Chile en 2011
Televisión de Chile en 2012

Su nombre es Joaquín


Nikolaki Sawaf (Aleppo, Síria, 8 de fevereiro de 1943) é um clérigo sírio. De 2000 a 2021 foi Arcebispo da Arquieparquia Greco-Católica Melquita de Latakia.

Nikolaki Sawaf foi ordenado sacerdote em 15 de abril de 1968.

Em 14 de janeiro de 2000 foi nomeado arcebispo de Latakia, sucedendo Fares Maakaroun. O arcebispo Boulos Nassif Borkhoche de Bosra e Hauran e os co-consagrantes o arcebispo Jean-Clément Jeanbart, de Aleppo e o arcebispo Fares Maakaroun, de Nossa Senhora do Paraíso em São Paulo no Brasil o consagraram em 4 de março de 2000 na Catedral da Anunciação de Latakia.

Seu mandato como arcebispo de Latakia terminou em agosto de 2021 com a eleição de seu sucessor, Georges Khawam.

Ver também

Bispos católicos da Síria
Igreja Greco-Católica Melquita

Nicolas Sawaf


ترينيتي  هو الاسم الرمزي الذي أطلق على أول عملية تفجير لسلاح نووي. أجريت العملية من قبل الجيش الأمريكي كجزء من مشروع مانهاتن على الساعة 5:29 صباح يوم 16 يوليو 1945 في صحراء جورنادا ديل ميرتو على بعد 56 كيلومتر جنوب شرق مدينة سوكورو، نيومكسيكو. ولم يكن يوجد في تلك المنطقة سوى بيت ريفي وبنايات تابعه له والتي إستخدمها العلماء كمختبر لاختبار مكونات القنبلة. الاسم الرمزي «ترينيتي» تم اختياره من قبل روبرت أوبنهايمر، مدير مختبر لوس ألاموس الذي إستلهم الاسم من إحدى قصائد جون دون.

كان الاختبار لجهاز انشطار بلوتونيوم من نمط الانضغاط الداخلي، أُطلق عيه بشكل غير رسمي اسم «الأداة»، وله تصميم مشابه لقنبلة الرجل البدين (فات مان) التي أُلقيت فوق مدينة ناغازاكي اليابانية في التاسع من أغسطس عام 1945. تطلب التعقيد الموجود في التصميم جهدًا كبيرًا بذله مختبر لوس ألاموس الوطني، وقادت المخاوف حول إمكانية عمله إلى إجراء الاختبار النووي الأول. كان كينيث بينبريدج المخطط والمدير لهذا الاختبار.

أدى وجود مخاوف من إخفاق الانفجار إلى إنشاء وعاء احتواء فولاذي سُمي جامبو، إذ كان قادرًا على احتواء البلوتونيوم، الأمر الذي سيسمح باسترداده، لكنه لم يُستخدم. حُدد موعد التجربة في السابع من مايو عام 1945، إذ أُلقيت 108 أطنان أمريكية (96 طنًا بريطانيًا، أي 98 طنًا) من مواد شديدة الانفجار مرتبطةً مع نظائر مشعة.

أطلق إلقاء «الأداة» طاقة انفجارية مقدارها 22 كيلوطن تي إن تي (92  تيراجول). شمل فريق المراقبة كلًا من فانيفار بوش، وجيمس تشادويك، وجيمس كونانت، وتوماس فاريل، وإنريكو فيرمي، وريتشارد فاينمان، وليزلي غروفز، وروبرت أوبنهايمر، وجيفري انغرام تايلور، وريتشارد تولمان، وجون فون نيومان.

أُعلن أن موقع الاختبار معلم تاريخي وطني في عام 1965، وأُدرج في السجل الوطني للأماكن التاريخية في الولايات المتحدة في السنة التالية.

خلفية
ظهرت الأسلحة النووية نتيجة تطورات علمية وسياسية في ثلاثينيات القرن العشرين. شهد هذا العقد العديد من الاكتشافات المتعلقة بطبيعة الذرات، بما في ذلك وجود ظاهرة الانشطار النووي. أدى الظهور المتزامن للحكومات الفاشية في أوروبا إلى التخوف من مشروع الأسلحة النووية الألماني، وانتشر هذا القلق بشكل خاص بين العلماء اللاجئين من ألمانيا النازية والبلدان الفاشية الأخرى عندما أظهرت حساباتهم أن إنشاء الأسلحة النووية أمر ممكن نظريًا. دعمت الحكومتان البريطانية والأمريكية جميع الجهود المبذولة لبناء هذه الأسلحة.

انتقلت جهود التصنيع إلى سلطة الجيش الأمريكي في يونيو من عام 1942 تحت مسمى مشروع مانهاتن. استلم العميد ليزلي غروفز إدارة المشروع في سبتمبر من عام 1942. يقع قسم تطوير الأسلحة الخاص بالمشروع في مختبر لوس ألاموس في نيومكسيكو الشمالية تحت إدارة الفيزيائي روبرت أوبنهايمر. أجرت كل من جامعة شيكاغو، وجامعة كولومبيا، ومختبر لورنس بيركلي الوطني، وجامعة كاليفورنيا، بركلي، أعمال تطوير أخرى.

يُعتبر إنتاج النظائر الانشطارية اليورانيوم-235 والبوتولونيوم-239 مهمةً ضخمةً نسبةً إلى تكنولوجيا أربعينيات القرن العشرين، إذ تطلّب 80% من التكلفة الإجمالية للمشروع. أُجري تخصيب اليورانيوم في مرافق كلينتون للأشغال الهندسية قرب مدينة أوك ريدج، تينيسي. كان تخصيب اليورانيوم ممكنًا نظريًا باستخدام التقنيات المتوافرة حينها، لكن الصعوبة كمنت في الارتقاء إلى المستويات الصناعية والكلفة الضخمة التي تحتاج إليها. يشكل اليورانيوم-235 ما نسبته 0.71% من اليورانيوم الطبيعي فقط، ومن المقدر أن إنتاج غرام واحد من اليورانيوم باستخدام مطياف الكتلة سيستغرق 27,000 سنة، وهناك حاجة إلى إنتاج كيلوغرامات منه.

البلوتونيوم هو عنصر اصطناعي يحمل خصائص فيزيائية وكيميائية ومعدنية معقدة. لا يوجد هذا العنصر في الطبيعة بكميات ملحوظة. حتى منتصف عام 1944، كان البلوتونيوم الوحيد المعزول مُنتجًا في مسرع دوراني بكميات من رتبة الميكروغرام، بينما تحتاج الأسلحة إلى كيلوغرامات منه. في أبريل من عام 1944، حصل الفيزيائي إميليو سيغري رئيس المجموعة بّي 5 في مختبر لوس ألاموس على أول عينة من البلوتونيوم المستنسل من مفاعل جرافيت X-10 النووي في أوك ريدج. اكتشف سيغري أن العينة التي تلقاها تحوي مقادير ملحوظة من البلوتونيوم-240 بالإضافة إلى البلوتونيوم-239. أنتج مشروع مانهاتن عنصر البلوتونيوم في المفاعلات النووية في مرافق هانفورد للأشغال الهندسية قرب هانفورد، واشنطن.

كلما طال بقاء البلوتونيوم تحت تأثير الأشعة ضمن المعالج -وهذا ضروري لزيادة مطاوعة المعدن-، زادت كمية نظير البوتولونيوم-240، الذي يخضع لانشطار تلقائي بمعدل أكبر بآلاف المرات من البوتولونيوم-239. يعني وجود النيوتورونات الإضافية التي يطلقها البوتولونيوم-240 أن هناك احتمالية مرتفعة بشكل غير مقبول لانفجاره مباشرةً بعد تكون الكتلة الحرجة ضمن مدافع الانشطار النووي، ما ينجم عنه فشل الانفجار، أي حدوث انفجار نووي أضعف بعدة مرات من الانفجار الكامل. يعني هذا أن تصميم قنبلة الرجل النحيف (ثين مان) التي طورها المختبر لن يعمل بشكل صحيح.

اتجه المختبر نحو تصميم بديل، رغم أنه كان صعبًا تقنيًا، وهو السلاح النووي من نمط الانضغاط الداخلي. في سبتمبر عام 1943، اقترح عالم الرياضيات جون فون نيومان تصميمًا تُحاط فيه النواة المنشطرة باثنتين من المواد شديدة الانفجار تنتجان موجات صادمة بسرعات مختلفة. إن تناوب المتفجرات المحترقة الأسرع والأبطأ ضمن ترتيب محسوب بدقة سينتج موجةً ضاغطةً فور حدوث انفجارها المتزامن. هذا ما يسمى «عدسات المتفجرات» التي تعتمد على موجات الصدم الداخلية ذات القوة الكافية لتضغط نواة البلوتونيوم فتصبح أكثف مرات عديدة من وضعها الأصلي. ينقص هذا من حجم الكتلة الحرجة، ويجعلها فوق حرجة، وينشط أيضًا مصدر النيوترونات الواقع في مركز النواة، ما يؤكد أن التفاعل المتسلسل بدأ بالفعل في اللحظة الصحيحة. تتطلب عملية معقدة كهذه بحثًا وتجريبًا من النواحي الهندسية وانسياب الموائع قبل البدء بالتصميم العملي. أُعيد تنظيم مختبر لوس ألاموس بشكل كامل في أغسطس من عام 1944 ليوجه الاهتمام نحو تصنيع قنبلة انضغاط داخلي قابلة للعمل.

التحضيرات

القرار
ظهرت فكرة إجراء الاختبار على جهاز الانشطار ذي نمط الانضغاط الداخلي في مناقشات جرت ضمن مختبر لوس ألاموس في يناير عام 1944، ونالت دعمًا كافيًا دفع روبرت أوبنهايمر لمفاتحة غروفز بموضوعها. أعطى غروفز موافقته، لكنه كان قلقًا. احتاج مشروع منهاتن كمية كبيرة من المال والجهد لإنتاج البلوتونيوم، وأراد أن يعرف إذا كانت هناك طريقة ما لاستعادة العنصر. عيّن مجلس إدارة المختبر نورمان رامسي لاستقصاء الطريقة الممكنة لفعل ذلك. في فبراير عام 1944، اقترح رامسي إجراء اختبار على نطاق صغير يكون الانفجار فيه محدود الحجم عبر تقليل عدد مولدات التفاعلات المتسلسلة، ويحدث ذلك ضمن وعاء احتواء مختوم يمكن استرجاع البلوتونيوم من داخله.

إن الوسائل المستخدمة في توليد تفاعل مضبوط مثل هذا لم تكن مضمونة، والبيانات المجموعة منه ليست بذات الفائدة الناجمة عن انفجار واسع النطاق. رأى أوبنهايمر أن «أداة التفجير يجب أن تخضع لاختبار ضمن نطاق يكون فيه تحرر الطاقة قابلًا للمقارنة مع ما هو متوقع من استخدامها النهائي». في مارس من عام 1944، حصل أوبنهايمر على موافقة غروفز المؤقتة لإجراء تفجير واسع النطاق داخل وعاء احتواء، رغم أن غروفز كان ما يزال قلقًا من تفسير خسارة مليار دولار من قيمة البلوتونيوم لمجلس الشيوخ في حال فشل التجربة.

الاسم الرمزي
إن أصل التسمية الأصلية الدقيق «ترينيتي» غير معروف، لكنه يُعزى غالبًا إلى أوبنهايمر إشارةً إلى قصيدة جون دون، التي بدورها تشير إلى فكرة الثالوث المسيحية (الإله ذو الطبيعة الثلاثية).

انظر أيضاً
 اختبار الأسلحة النووية

مراجع

أحداث يوليو 1945 في الولايات المتحدة
الولايات المتحدة في 1945
نيومكسيكو في 1945
أحداث يوليو 1945
أسلحة الحرب العالمية الثانية
أسلحة نووية
أسماء حركية
اختبار الأسلحة النووية في الولايات المتحدة الأمريكية
التاريخ العسكري في 1945
الحرب العالمية الثانية في السجل الوطني للأماكن التاريخية
السجل الوطني للأماكن التاريخية في مقاطعة سوكورو (نيومكسيكو)
السياحة الذرية
العلم في 1945
القرن 20
المناطق التاريخية في السجل الوطني للأماكن التاريخية في نيومكسيكو
الولايات المتحدة في الحرب العالمية الثانية
انفجارات في 1945
انفجارات في الولايات المتحدة
تاريخ الولايات المتحدة
تاريخ اليابان
تاريخ مشروع مانهاتن
تاريخ مقاطعة سوكورو (نيومكسيكو)
تاريخ نيومكسيكو
تاريخ نيومكسيكو العسكري
تجارب
سجل ولاية نيو مكسيكو للممتلكات الثقافية
مرافق عسكرية في السجل الوطني للأماكن التاريخية في نيومكسيكو
معالم وطنية تاريخية في نيو مكسيكو
مواقع جذب سياحي في ألاموغوردو (نيومكسيكو)
مواقع جذب سياحي في مقاطعة سوكورو (نيومكسيكو)

ترينيتي (اختبار نووي)


Robert Šimrak (Zagreb, 1967.), hrvatski je slikar i grafičar, redoviti profesor na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu.

Područje njegova slikarskog izražavanja su crtež, digitalna grafika i slikarstvo a opus mu je izravno blizak figuraciji i estetici pop arta. Vizualni dojam i tretman motiva bliski su estetici naglašenog preciznog crteža koju su promovirali strip i industrija oglašavanja. Njegovo slikarstvo na kraju 1980-ih očitovalo je povratak prikazivačkog slikarstva razrađena metijera, precizna izvođenja i profinjene eklektičke estetičnosti. Gotovo sva njegova ostvarenja posjeduju nešto monumentalno, moćno, nadindividualno, ali istodobno su ispunjena ironičnim, humornim nabojem. U dosadašnjem opusu spretno se, ali decentno i nenametljivo, referira o položaju slikarstva u današnjoj civilizaciji i s kritičkim odmakom parafrazira iskustvo i opću sliku suvremene umjetnosti (Župan, 2012).

Životopis
Diplomirao je na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu 1992. na Grafičkom odsjeku u klasi profesora Ante Kuduza. Doktorirao je 2018. temeljem umjetničkih dostignuća. Bio je predsjednik Hrvatskog društva likovnih umjetnika u razdoblju od 2001. do 2003. godine.

Godine 1995. počinje raditi na Akademiji likovnih umjetnosti (crtanje, crtanje akta i slikanje), a danas je profesor na Grafičkom odsjeku ALU. Na Akademiji je obavljao funkcije prodekana za studente i nastavu te prodekana za međunarodnu i međusveučilišnu suradnju. Od 1989. do sada imao je više od pedeset samostalnih izložbi i više od tri stotine skupnih izložbi. Višestruko je nagrađivan, dobio je nekoliko nagrada za doprinos slikarstvu, grafici i društvenom radu. Njegovi su radovi dio značajnih privatnih i nacionalnih zbirki. 2012. godine objavljena na mu je knjiga radova "Living well is the best revenge" nastalih između 1989. - 2012. u izdanju Art magazina Kontura s predgovorom Ivice Župana.

Sudionik je Domovinskoga rata od 1991. do 1992. godine.

Umjetničko stvaralaštvo

Robert Šimrak najranijim radovima s kraja osamdesetih vrlo jasno odredio je područje svog umjetničkog interesa i djelovanja, smjestivši ga u međuprostor masovnih medija i umjetnosti. Njegov postupak zasnivao se na odabiru vizualnih simbola masovne kulture i komunikacije – od stripa i reklamne fotografije do religioznog simbola, branda ili logotipa neke tvrtke, koji prolaze proces umjetničke transpozicije. Prenoseći tako vrlo egzaktno predmet u novi medij, služeći se na određeni način Duchampovom metodom rekontekstualizacije, Šimrak se tek naizgled u tom procesu odriče svake osobnosti i autorske prepoznatljivosti u klasičnom smislu. Iz virtualnog svijeta, ovdje poimanog u širem smislu kao prostora svih suvremenih medija, on ga transportira u svijet umjetnosti. Na teorijsko – umjetničkoj razini, izhodišta Šimrakove umjetnosti možemo naći u pop artu šezdesetih i sedamdesetih, u ostvarenjima Lichensteina, Warhola, Oldenburga... Kritika u njegovu radu iz toga razdoblja prepoznala je stanovit socio – kulturni angažman, u smislu propitivanja posljedica opće mediokratizacije i kibernetizacije te kritičkog promišljanja njihova značenja i utjecaja u suvremenom društvu. U ovom razdoblju Šimrakov umjetnički prosede prvenstveno se zasnivao na reinterpretaciji i kombinatorici navedenih predmeta – simbola te njihovu slikarskom i crtačkom transponiranju u metarealnost umjetničkog djela. Bitan pomak u Šimrakovu radu dogodio se autorovim priklanjanjem sredstvima kompjuterskog generiranja slike, odnosno grafike, što mu otvara nove mogućnosti likovnog izraza u kreiranju osobene virtualne zbilje. Ovaj transfer iz klasičnih umjetničkih medija i metoda u potpunosti je dovršen radovima ciklusa Nova gravitacija predstavljenim izložbom 2004. godine. Iako je došlo do radikalne promjene izražajnih sredstava, ovaj ciklus na značenjskom nivou zadržava kontinuitet Šimrakova kritičkog promišljanja svijeta koji ga okružuje. U tom smislu moglo bi se reći da i ciklus radova, koji je pod naslovom Wireframe predstavljen u Muzeju za umjetnost i obrt, kako na idejnoj, tako i na razini likovnog ostvarenja predstavlja daljnji značajan iskorak. Sam naziv ciklusa Wireframe preuzet je iz računalne terminologije i označava onaj kostur trodimenzionalnog (3D) crteža koji, iako nevidljiv, čini osnovni gradbeni element kompozicije. Određujući jasno i nedvojbeno svoju poziciju naspram suvremenih kompjuterskih tehnika kao sredstva umjetničkog izražavanja, tim nazivom izložbe na semantičkoj razini autor također upućuje i na skrivena značenja ispod pojavnosti same slike (Gašparović, 2008).

Šimrak se nakon niza godina rada u digitalnom mediju i produkcije svjetlosnih objekata zasnovanih na digitalno generiranim kompozicijama, vratio slikarstvu izvedbom slika distopijskih tema postapokaliptičnog društva koje unatoč povijesnim poukama nastavlja s destruktivnim djelovanjem.

Šimrakov opus može se podijeliti na nekoliko ciklusa: Duty free shop, Rankxerox  (1989 – 1993.); Handle with care $24.95 (1992 – 1994); Fragile $34.95 (1994 – 1995); Lego (1999 – 2003); Playmobil (2000 – 2003); Nova gravitacija(2004 – 2006); Wireframe (2008 – 2009); Opredmećenje (2011 – 2012); Do you (I) feel lucky? (2014 – 2015); 42. Ideja kaosa (2017 – 2018); Tales of three continents (2020 – 2023).

Nagrade i priznanja
Za svoj umjetnički rad Šimrak je primio niz nagrada i priznanja:

1993. nagrada za slikarstvo na 17. biennalu mladih u Rijeci; 1994. Spomenica Domovinskog rata 1990. – 1992.; 2000. posebno priznanje na 2. biennalu grafike u Zagrebu; 2003. nagrada Ministarstva kulture na 3. hrvatskom trijenalu grafike u Zagrebu; 2003. nagrada grada Zagreba za obnovu Meštrovićevog Paviljona – Doma Hrvatskih Likovnih umjetnika; 2009. godine dobitnik je Vjesnikove nagrade "Josip Račić" za najbolju samostalnu izložbu koja je realizirana u Muzeju za umjetnost i obrt u Zagrebu te Galeriji Božidar Jakac u Sloveniji.

2013. Posebno priznanje Rektora Sveučilišta u Zagrebu za realizaciju grafičke mape "BOL", zajedničkog interdisciplinarnog projekta ALU i Medicinskog fakulteta; 2015. GrandPrix, 3. Bijennala slikarstva.

Izvori

 2002. Kontura, art magazin br. 70. https://kontura.com.hr/art-magazin/
 2008. Kontura, art magazin br. 98. https://kontura.com.hr/art-magazin/
 2012.  u izdanju Art magazina  Kontura, objavljena mu je monografija «Robert Šimrak – Living well is the best revenge» s tekstom Ivice Župana. https://www.knjizara-dominovic.hr/robert-simrak-living-well-is-the-best-revenge-proizvod-2094/
 2013. u izdanju Naklade Ljevak , Hrvatsko slikarstvo  od 1945 do danas, Sandra Križić Roban https://www.ljevak.hr/sandra-krizic-roban/22042-hrvatsko-slikarstvo-od-1945-do-danas.html
 2013. u izdanju Naklade Ljevak , Hrvatsko kiparstvo od 1950 do danas, Ive Šimat Banov http://www.knjigolov.hr/katalog/Ive-Simat-Banov/Hrvatsko-kiparstvo-od-1950-do-danas/37013
 2019. u izdanju Naklade Ljevak, Hrvatska grafika, Mikica Maštrović https://www.ljevak.hr/mikica-mastrovic/23693-hrvatska-grafika.html

Vanjske poveznice
 Robert Šimrak, Hrvatska enciklopedija

Hrvatski slikari
Hrvatski grafičari
Životopisi, Zagreb

Robert Šimrak


A Fundação Universidade Autônoma da Colômbia (Fundación Universidad Autónoma de Colombia - FUAC, em espanhol), ou somente Universidade Autônoma da Colômbia é uma universidade privada colombiana fundada na década de 1970 e sediada no centro histórico de La Candelaria, em Bogotá. Entre os mais de 40 mil estudantes de estudantes egressos da universidade estão muitos funcionários públicos de alto escalão da Colômbia.Apesar do meio século de história, a FUAC atravessava uma crise financeira no começo da década de 2020, que motivou a greve de professores.

O prédio histórico ocupado pela FUAC é conhecido por ter sido um antigo hospital onde morreu o caudilho Jorge Eliécer Gaitán, em 1948.

Programas e Faculdades
A Universidade Autônoma da Colômbia dividide-se em faculdades e oferece os seguintes programas:

Programas de Pós-graduação
A Universidade Autônoma da Colômbia oferece os seguintes programas de pós-graduação:

Faculdade de Direito

 Direito Penal e Justiça Transicional
 Direito Público
 Direito de Família
 Direito Processual Civil
 Mestrado em Ciências Penais e Forenses
 Mestrado em Direito Público
 Mestrado em Direito Trabalhista e Segurança Social

Faculdade de Engenharia

 Planejamento Energético
 Informática para Gestão de Projetos
 Gerencia de Tecnologia
 Automática e Informática Industrial
 Gestão de Produtividade e Qualidade
 Telecomunicações
 Mestrado em Desenvolvimento de Produtos Sustentáveis

Faculdade de Ciências Econômicas, Administrativas e Contábeis

 Gestão Financeira
 Gestão Estratégica de Custos
 Gestão Tributária
 Gestão em Administração de Negócios Internacionais
Departamento de Educação

 em Legislação e Política Educativa
 Ludomatica Aplicada à Educação
 Edumática
 Gestão Educativa
 Mestrado em Edumática

Mestrados
A Universidade Autônoma da Colômbia oferece os seguintes programas de mestrado:

Faculdade de Direito
 Mestrado em Ciências Penais e Forenses
 Mestrado em Direito Público
 Mestrado em Direito Trabalhista e Segurança Social

Faculdade de Engenharia

 Mestrado em Investigação Operativa e Estatística

 Mestrado em Desenvolvimento de Produtos Sustentáveis
Instituto Superior de Pedagogia

 Mestrado em Edumática

Ligações externas
 Página oficial da Universidade Autônoma de Colômbia
Universidades da Colômbia

Universidade Autônoma da Colômbia