Oszkár Jászi (născut Jakubovits), cunoscut și ca Oscar Jászi, (n. 2 martie 1875, Carei (), Austro-Ungaria – d. 13 februarie 1957, Oberlin, Ohio, Statele Unite ale Americii) a fost un sociolog, politician, profesor universitar și istoric maghiar, cunoscut pentru încercarea sa de salvare a statului ungar prin oferirea unei largi autonomii naționalităților, la sfârșitul Primului Război Mondial.

Adept al radicalismului liberal burghez, a militat pentru o largă reformă socială, politică și etnică a statului ungar la începutul secolului al XX-lea. A fost membru al Consiliului Național Maghiar în timpul Revoluției Crizantemelor și, ulterior, ministru fără portofoliu, responsabil cu afacerile naționalităților, în guvernul condus de Mihály Károlyi.

A condus, în zilele de 13-14 noiembrie 1918, la Arad delegația Ungariei, încercând să negocieze cu reprezentanții Consiliului Național Român Central rămânerea românilor transilvăneni în cadrul Ungariei, cu o largă autonomie.

După Primul Război Mondial,  Oszkár Jászi a emigrat în Statele Unite ale Americii. Din cauza ideilor sale, regimurile autoritare din Ungaria de după sfârșitul primei mari conflagrații l-au considerat un inamic.

Copilăria, educația și familia
Tatăl său, Ferenc Jászi (1838-1910), a fost un medic de familie și potrivit cuvintelor fiului său, un "onorabil, liber cugetător". Acesta era evreu și și-a schimbat numele original de Jakubovits în Jászi în 1881. În aceeași perioadă, familia acestuia s-a convertit la calvinism. Mama sa, Roza Liebermann (1853-1931), a fost cea de-a doua soție a lui Ferenc Jászi. A avut un frate numit Viktor (1868- 1915) – avocat și profesor la Debrețin - atât la Colegiul Reformat, cât și la Universitatea locală - și o soră, Alice (1877-1935) – profesoară de dans și una dintre personalitățile fondatoare ale terapiei de reabilitare în Ungaria.

Jászi a urmat liceul piariștilor din Carei, unde a fost coleg de școală cu poetul Endre Ady, cu doi ani mai tânăr decât viitorul politician. Cei doi au devenit prieteni, dar mai târziu, în perioada lor de maturitate.

Descurcându-se foarte bine, a absolvit liceul cu un an mai devreme, în 1892, la șaptesprezece ani. Ulterior a studiat științele politice la Universitatea din Budapesta, în epoca lui Ágost Pulszky, fiind, de asemenea, puternic influențat de Gyula Pikler, deși mai târziu el i-a respins acestuia din urmă "anti-pozitivismul istoric doctrinar". în timpul facultății a admirat figuri precum József Eötvös și Pál Gyulai, aliniindu-se astfel principiilor europene ale liberalismului maghiar, orientat împotriva clericalismului și naționalismului gălăgios al celor care căutau independența față de Austria. A absolvit universitatea în 1896.

Din 1913 până în 1918 a fost căsătorit cu poeta, pictorița și graficiana Anna Lesznai, cu care a avut trei fii, printre care și pe viitorul germanist Andrew Jászi. S-a recăsătorit. ulterior, în 1924, cu Recha Wohlmann.

Cariera

Criticul sistemului
După întoarcerea sa acasă a lucrat un deceniu ca funcționar la departamentul economic din Ministerul Agriculturii. A avut un salariu mic la început, dar mult timp liber, ceea ce i-a permis să studieze politicile agricole din Ungaria și să-și dea seama de caracterul rigid și nemilos de clasă al administrației țării. În calitate de funcționar public, nu îi era permis să scrie pe subiecte politice, astfel încât articolele sale au început să apară sub pseudonimul "Oszkár Elemér". În vara anului 1899, împreună cu câțiva prietenii de-ai săi, a planificat apariția unui nou periodic, care să prezinte problemele sociale într-o lumină mai veridică decât în cea din revistele științifice. Numele periodicului a fost Huszadik Század (Secolul XX) și a apărut din ianuarie 1900. Jászi a fost forța motrice intelectuală a periodicului, publicând, ocazional, articole combative în care a declarat război viziunii științifice înguste și politicii reacționare. Un an mai târziu, în ianuarie 1901, Jászi și prietenii săi au fondat Societatea sociologilor, care a devenit imediat un loc de întâlnire pentru dezbateri incisive. În jurul Societății și a periodicului s-a strâns și dezvoltat un grup orientat spre critică democrat-liberală asociat curentului ideologic și politic al radicalismului burghez, aflat la modă în acele timpuri.

La începutul anului 1904 i-a apărut cartea Artă și Moralitate și Jászi a sperat să se califice ca privatdozent, cu scopul de a debuta într-o carieră universitară. Curând, însă, a intrat în politică și s-a concentrat pe încercarea de a crea un partid socialist care să facă, în același timp, apel la naționalismul maghiar. A plecat la Paris în ianuarie 1905, unde a făcut cunoștință cu limba franceză academică și cu viața politică, fiind profund impresionat de mediul parizian în cele șase luni petrecute acolo.

Tot în aceeași perioadă a scris un articol despre Metoda sociologică a celor două opinii, în care a susținut abordarea lui Émile Durkheim. A scris, de asemenea, un alt articol în care-l ataca pe Marx în calitate de mare fetiș al socialismului, ceea ce l-a înstrăinat de o parte dintre prietenii săi radicali. A revenit din capitala Franței cu sentimentul că ungurii reprezintă "ecouri tardive și palide ale eforturilor vestice, fără tendințe intelectuale cu rădăcini maghiare, capabile de a avea un impact substanțial asupra civilizației lumii".

Politicianul
S-a întors în Ungaria în 1905 în mijlocul unei crize constituționale. Partidul Liberal al lui István Tisza, aflat la guvernare timp de trei decenii, a pierdut alegerile din februarie, iar împăratul Franz Josef a refuzat să invite opoziția să formeze un nou guvern. În același timp, el l-a numit pe feldmareșalul baron Géza Fejérváry ca prim-ministru, iar opoziția a făcut apel la rezistență națională. În luna august, Jászi și unii dintre prietenii săi au fondat o Ligă pentru Vot Universal prin vot secret, aceasta reprezentând debutul carierei sale politice. În iunie 1906 a demisionat din postul său de la minister.

În numărul din ianuarie 1907 al Secolului XX, Jászi a scris un articol program intitulat "În direcția noii Ungarii", conturând o politică radicală de independență și de autonomie economică îndreptată împotriva Monarhiei Habsburgice. În același articol a susținut autonomia municipalităților, reforma educației publice, secularizarea moșiilor bisericii, libertatea de gândire, libertatea presei, libertatea întrunirilor, dreptul la grevă, precum și oprirea maghiarizării minorităților și a politicii de incitare naționalistă.

În 1908 Jászi și prietenii săi au devenit francmasoni, iar Jaszi conducător al unei loje separate, această conexiune fiind principalul motiv pentru care francmasoneria a fost legată în Ungaria de schimbarea progresivă. În 1912 a fost numit profesor asistent de sociologie la Universitatea din Cluj,  unde a continuat să se rafineze și să-și propage opiniile sale politice. Conform lui Hugh Seton-Watson, "Jászi a sperat că, dacă degenerata clasă politică ar putea fi înlăturată de la putere, pământul ar fi distribuit țăranilor și dreptul de vot ar fi acordat tuturor cetățenilor, ar putea apărea o nouă Ungarie, în care cultura maghiară ar putea coexista în mai multe limbi".

La 6 iunie 1914, Jászi a unit un număr de grupuri progresiste în Országos Polgári Radikális Párt (Partidul Național Radical Civic), sub o platformă prin care se solicita votul universal, o reformă agrară radicală, autonomia vamală și controlul statului asupra educației. Adunarea constitutivă s-a ținut la Budapesta, iar Jászi a devenit președintele partidului.

Șase săptămâni mai târziu a izbucnit Primul Război Mondial și noul partid a sprijinit mișcarea pacifistă și a cerut înființarea unei federații a statelor din întreaga Europă, un fel de precursoare a Ligii Națiunilor. Din toamna anului 1915 până la jumătatea anului 1917 Jászi a fost corespondent de război pe front.

Ministrul

În timpul Revoluției Crizantemelor din 1918, Jászi a intrat în guvernul Károlyi ca ministru fără portofoliu al naționalităților, din partea Consiliului Național Maghiar (Magyar Nemzeti Tanács). Demersurile sale din această funcție s-au centrat pe convingerea liderilor diferitelor popoare, în principal ai românilor, slovacilor și rutenilor, să-și păstreze oamenii în interiorul granițelor Ungariei, oferindu-le autonomie maximă în cadrul unui model de stat asemănător Elveției. Tentativa acestuia însă a eșuat. În timpul negocierilor de la Arad dintre guvernul maghiar și liderii majorității românești din Transilvania (13-14 noiembrie 1918) a fost liderul delegației ungare.

Jászi a demisionat din guvernul Károlyi în luna ianuarie 1919, crezând că nu au cum să existe progrese serioase în problema naționalităților, în condițiile partajării Ungariei de către puterile Antantei victorioase.
, a amintit Jászi mai târziu în memoriile sale. A devenit, ulterior, consilier-șef de politică externă al lui Károlyi și a fost, de asemenea, numit, în primăvara anului 1919, în funcția de președinte al Consiliului Afacerilor Externe.

Mai târziu, Jászi a sperat în înființarea unui Confederații Dunărene a naționalităților.

La 21 martie 1919, în locul guvernului Károlyi, a fost instaurat regimul condus de Béla Kun, începând, astfel, cea de-a doua fază a revoluției maghiare. În memoriile sale de mai târziu, Jászi a afirmat că i-a îndemnat pe membrii Partidului Radical, dizolvat în urma revoluției comuniste, să nu accepte responsabilități politice sau morale pentru regimul comunist, dar, în același timp, să nu încerce să copieze și tipul de sabotaj al acestuia, al intelectualității ruse. Lăsând politica deoparte, membrii partidului au fost sfătuiți să se gândească la asistarea noului regim în domeniile administrativ și economic.

Profesorul
La începutul anului 1919, Oszkár Jászi a fost numit profesor de sociologie la Universitatea din Budapesta.

Jászi a emigrat din Ungaria la 1 mai 1919 și s-a stabilit inițial la Viena. În memoriile sale, acesta și-a justificat plecarea prin incapacitatea sa de a tolera negarea completă a libertății de gândire și de conștiință care a caracterizat regimul comunist, precum și prin previzionarea unui iminent colaps al regimului, care ar fi fost urmat de un regim contrarevoluționar violent. În perioada vieneză, a fost, împreună cu Mihály Károlyi, unul dintre liderii comunității democratice de emigranți și editor al ziarului Bécsi Magyar Újság. A călătorit în Cehoslovacia, Iugoslavia și România ducând demersuri pentru izolarea și răsturnarea regimului contrarevoluționar al lui Miklós Horthy, precum și pentru înființarea unei Confederații Dunărene.

Între 1923-1924 a făcut un tur în Statele Unite, în timpul căreia a vizitat mai multe universități, orașe și comunități maghiare, cu aceleași obiective. Devenit un critic atât al Republicii Sovietice Ungare, cât și al regimului Horty, autoritățile ultimului regim l-au considerat unul dintre inamicii principali.

În 1925 a emigrat în Statele Unite ale Americii, unde a fost numit profesor de științe politice la Oberlin College până în 1942, când s-a pensionat, după ce în 1931 a căpătat cetățenie americană. În timpul celui de-Al Doilea Război Mondial a prezidat Federația Maghiarilor Democrați, încercând să unească diverse facțiuni politice și sociale, mai puțin pe cele care au urmat linia Habsburgilor și a lui Horthy. Până în 1947 nu a mai încercat  să intre în Ungaria, deși, anual, a vizitat Europa.

În SUA a scris o serie de cărți, dintre care cea mai cunoscută este Destrămarea Monarhiei Habsburgice, publicată în 1929 de Chicago University Press. S-a străduit, în timp, să contribuie la clarificarea rolului jucat de Karolyi în revoluție și s-a apucat să scrie biografia acestuia, pe care nu a mai apucat să o finalizeze.

În 1956 era deja grav bolnav.

Relațiile cu românii și cu instituțiile lor

Recenzii în limba română
Ideile lui Oszkár Jászi în sensul acordării unei largi autonomii minorităților din Austro-Ungaria s-au bucurat de o largă popularitate, inclusiv în rândurile românilor transilvăneni. Cassiu Maniu, fratele lui Iuliu Maniu, a publicat în anul 1907, la Arad, broșura intitulată Recenziunea operei lui Oszkár Jászi, despre formarea statelor naționale.

Concepțiile politice ale lui Jászi referitoare la problemele Europei Centrale au fost publicate în România interbelică, în special în numerele pe anul 1922 din Revista Vremii politice, literare și economice, publicație editată de Grigore Gafencu.

Negocierile de la Arad
În zilele de 13-14 noiembrie 1918 s-a întâlnit la Arad cu reprezentanții Consiliului Național Român Central pentru a negocia cu aceștia rămânerea cu o largă autonomie în cadrul Ungariei, care ar fi urmat să fie organizată sub forma unui stat asemănător Elveției. Negocierile s-au desfășurat la sediul Comitatului Arad (actualul rectorat al Universității din Arad). Conducătorul delegației române a fost Ștefan Cicio-Pop.

Propunerea a fost respinsă de Iuliu Maniu, care a cerut "desfacerea totală".

In memoriam

În 1989 un comitet de inițiativă a militat pentru înființarea Asociației pentru Politică Externă Jászi Oszkár, recunoscută oficial în ianuarie 1991. Tot în 1991 cenușa sa a fost adusă din SUA și înhumată potrivit voinței sale în pământ maghiar, în cimitirul Farkasréti din Budapesta, într-un mormânt comun cu cel al părinților săi. La ceremonie au participat președintele Republicii Ungare și cel al Adunării Naționale.

Publicații
 Revolution and Counter-Revolution in Hungary, London, 1924.
 The Dissolution of the Habsburg Monarchy. Chicago: University of Chicago Press, 1929.
 Proposed Roads to Peace. New York: The Abingdon Press, 1932.
 Against the Tyrant: The Tradition and Theory of Tyrannicide. With John D. Lewis. Chicago: Free Press, 1957.
 Homage to Danubia. Lanham, MD: Rowman & Littlefield, 1995.

Referințe

Bibliografie
 Litván, György; A Twentieth-Century Prophet: Oscar Jászi 1875-1957; Budapest, New York : Central European University Press; 2006
Lectură suplimentară
 Bakisian, Nina; Oscar Jászi in Exile: Danubian Europe Reconsidered; Hungarian Studies, vol. 9, no. 1/2 (1994), pp. 151–159.
 Fischer, Holger; Oszkár Jászi und Mihály Károlyi. Ein Beitrag zur Nationalitätenpolitik der bürgerlich-demokratischen Opposition in Ungarn von 1900 bis 1918 und ihre Verwirklichung in der bürgerlich-demokratischen Regierung von 1918 bis 1919.; München 1978 (Studia Hungarica 17); ISBN 3-87828-130-7.
 Haslinger, Peter; Arad, November 1918 : Oszkár Jászi und die Rumänen in Ungarn, 1900 bis 1918; Wien : Böhlau; 1993.
 Szász, Zoltán; History of Transylvania, Vol. III – From 1830 to 1919, XIV - Revolutions and national movements after the collapse of the monarchy (1918-1919); Institute of History of the Hungarian Academy of Science's; Atlantic Research and Publications, Inc.; 2001-2002; pp. 3–753
 The 'Aster Revolution'
 Negotiations at Arad

Legături externe
 Mihai Chioveanu, Regionalism și ideologie națională
 Sebeș, Mihai; Perspective românești cu privire la planurile interbelice de creare a unei "Confederații Dunărene" ; Colecția de studii a Institutului European din România, Nr. 31, decembrie 2011; București

Vezi și
 Statele Unite ale Austriei Mari
 Mitteleuropa

Nașteri în 1875
Nașteri pe 2 martie
Decese în 1957
Decese pe 13 februarie
Evrei maghiari
Sociologi maghiari
Profesori universitari
Istorici maghiari
Miniștri maghiari
Oameni din Carei

Oszkár Jászi


Hold On to Sixteen (en español "Aferrate a los dieciséis") es el octavo episodio de la tercera temporada y el quincuagésimosegundo de toda la serie. de Glee Se estrenó el 6 de diciembre de 2011 en Estados Unidos por la cadena FOX. Fue dirigido por Bradley Buecker y escrito por Bradley Buecker.Hold On to Sixteen muestra el regreso de Sam Evans (Chord Overstreet) a Nuevas Direcciones para competir en las locales.

Ocho canciones fueron interpretadas en el episodio, tres de las cuales son de la Familia Jackson e interpretadas por Nuevas Direcciones "ABC"  ,"Control" de Janet Jackson,y "Man in the Mirror"
de Michael Jackson.Las interpretación fueron favorablemente aprobados por los revisores.

Cinco de las siete canciones del episodio-tres de los cuatro sencillos y dos de los tres de la banda sonora en Glee: The Music, Volume 7 lograron alcanzar el Billboard Hot 100 y el Canadian Hot 100, con el reparto de We Are Young debutó en el puesto doce y once respectivamente la venta en descargas alcanzó las 137,000 en Estados Unidos.El episodio fue seguido por 7.11 millones de espectadores estadounidenses obtuvo una cuota en pantalla en 3.0/8 dentro de la franja demográfica de 18-49.

Sinopsis

En los pasillos del colegio, Quinn (Dianna Agron) se acerca a Rachel (Lea Michele) y le pregunta por qué está allí si estaba suspendida, a lo cual Rachel le responde que tiene permitido ir al colegio para hacer sus tareas, y luego le ofrece a Quinn ayuda vocal como preparación para las Seccionales, ya que les costará mucho vencer a The Troubletones. Ante esto, Quinn le afirma que no tendrán ningún problema en vencerlas, ya que ella hará que despidan a Shelby contándole al Director Figgins que la directora de The Troubletones mantuvo relaciones sexuales con Puck. Rachel intenta disuadir a Quinn de hacer eso, diciéndole que a pesar de que esa relación es inapropiada, Puck tiene 18 años y ella no es su profesora, por lo cual es legal, y además le comenta que lo único que logrará es que despidan a Shelby (Idina Menzel) y así no podrá mantener a su hija. Quinn dice que exactamente esa es la idea, ya que así calificarán a Shelby de madre incompetente, y ella podrá recuperar a Beth. Rachel le dice a Quinn que piense dos veces lo que causará con todo esto, y que al contrario de lo que ella cree, no logrará nada bueno, y lo único que va a conseguir es arruinar no solo la vida de Shelby, sino también la de Beth y la de Quinn misma.

En la sala de música están hablando Will (Matthew Morrison) y Finn (Cory Monteith), revela que las Seccionales de este año se realizarán en el William McKinley High School. Además, Finn menciona que ahora que no tienen a Rachel, necesitan otra estrella en el grupo, o jamás podrán vencer a The Troubletones, y luego de esto sugiere traer de vuelta a Sam Evans (Chord Overstreet). Will le dice que eso es imposible, ya que se mudaron fuera del Estado, pero Finn revela que logró contactar a Sam por Facebook y que trabaja en un lugar que no queda demasiado lejos.

Mientras tanto, Kurt (Chris Colfer) y Blaine (Darren Criss) están en la cafetería The Lima Bean hablando de las pocas posibilidades que New Directions tiene este año de poder ganar la competencia. En ese momento se acerca Sebastian y se sienta con ellos, donde se revela que The Warblers han ganado en sus Seccionales, y luego de una breve charla, Blaine se levanta para ir a buscar otro café. En ese momento en que Kurt y Sebastian quedan solos, Kurt le confiesa a Sebastian que no le cae para nada bien, y luego le dice en la cara todas esas cosas que le molestan de él. Ante esto, Sebastian también le responde con la misma actitud y comienzan a pelear verbalmente hasta que Blaine regresa y ambos fingen que estaban teniendo una charla amistosa.

Luego se ve a Tina (Jenna Ushkowitz) junto a Mike (Harry Shum, Jr.) en su casillero, preguntándole sobre si envió las aplicaciones para la escuela de danza de Nueva York, el le comenta que postula a Stanford en la especialidad de medicina. Ella molesta le dice que él quiere ser bailarín no un doctor, el argumenta que si el ser bailarín implica separar a su familia no lo hará, especificando que su padre no le hablado ni a su madre ni a él desde que estuvo en West Side Story.

Las seccionales de este año se están celebrando en el auditorio de McKinley, y los aspirantes a NYADA The Unitards dirigidos por Harmony (Lindsay Pearce), cantan como primer grupo. Quinn abandona el auditorio para decirle al Director Figgins (Iqbal Theba) sobre Shelby y Puck, pero Rachel la insta a advertirle a Shelby en primer lugar. Quinn se enfrenta a Shelby, que le dice que ella está renunciando a McKinley y se disculpa con ella. Las Troubletones realizan a continuación un mash-up de "Survivor" y "I Will Survive". Nuevas direcciones interpretan "ABC", "Control" y "Man in the Mirror", Mike y Tina se sorprenden al ver al padre de Mike en la audiencia. Después, él le dice a la pareja que ahora entiende que el baile es la pasión de Mike, y debe aplicarse a las mejores escuelas de danza. Nuevas Direcciones gana las Seccionales, y las Troubletones quedan en segundo lugar.

Quinn decide no revelar el secreto de Shelby por el amor a Beth. Ella convence a Rachel y el director de Nuevas Direcciones, Will Schuester (Matthew Morrison), prometer juntar ambos grupos. Ella le dice a Mercedes, Santana (Naya Rivera) y Brittany (Heather Morris) de la operación, y las tres, junto con Sugar (Vanessa Lengies), llegan al auditorio para unirse a New Directions en el canto "We Are Young".

Producción
El episodio fue escrito por Ross Maxwell y dirigida por Bradley Buecker, y su título proviene de la canción de John Mellencamp "Jack & Diane". La filmación comenzó el 2 de noviembre de 2011, finalizado el séptimo episodio del día anterior, y terminó el 21 de noviembre de 2011. Todos, excepto los primeros ocho días recibió una filmación en paralelo con el noveno episodio, "Extraordinary Merry Christmas", que comenzó a filmarse el 10 de noviembre de 2011.

Overstreet, quien era miembro de New Directions Sam Evans en la segunda temporada, regresa por primera vez esta temporada, y tendrá un papel recurrente de varios episodios.Los padres de Sam aparece por primera vez en este episodio, su padre es interpretado por John Schneider, y su madre por Tanya Clarke

Las estrellas invitadas recurrentes que aparecen en el episodio son Shelby Corcoran (Menzel), el estudiante Rory Flanagan (Damian McGinty), miembro de Troubletones Sugar Motta (Lengies) y el padre de Mike, Mike Chang Sr.. (Sim).

Ocho canciones fueron interpretada en el episodio, que incluyen tres canciones se originaron por los miembros de la familia Jackson e interpretada por New Directions: The Jackson 5 "ABC", interpretados por Ushkowitz, Colfer, Shum y Agron, la canción de Janet Jackson, "Control", interpretados por Kevin McHale y Criss, y una introducción hablada por Agron, y la canción de Michael Jackson "Man in the Mirror", interpretado por McHale, Monteith, Salling, Criss y Overstreet. Estas tres canciones se incluyen en el Glee: The Music, Volume 7. Las cinco otras canciones son Toby Keith "Red Solo Cup", cantado por Overstreet; un mash-up de Gloria Gaynor's "I Will Survive" y Destiny's Child's "Survivor" interpretados por Rivera y Riley," Buenos Aires de "Evita" interpretado por Pearce;y la canción de la banda Fun "We Are Young", cantado por un New Directions.

Recepción

Críticas
Hold on to sixteen recibió en conjunto críticas mixtas, aunque la música fue mejor valorada. Para Robert Canning, de IGN, estuvo "muy por debajo de las expectativas" y le concedió una nota mediocre de 6,5 sobre 10; comentó que los episodios de competición como este se concentran más en las actuaciones y juzgó las porciones sin actuaciones como "indiferentes".
A Michael Slezak de TV Line le pareció mal que los padres de Sam no determinaran quiénes serían los guardianes y cómo le afectaría desde el punto de vista académico.

Bell y Reiter celebraron el final del triángulo Quinn/Shelby/Puck y de la locura de Quinn. Otros críticos, incluidos Kubicek, Slezak and Hyman criticaron mucho que Shelby no reconociera que estaba haciendo mal acostándose con un estudiante. Canning opinó que no era posible que Quinn llegara a arruinarles la vida a Shelby a Beth, puesto que no había cumplido sus amenazas en anteriores episodios y por lo tanto esta última sonaba vacía y desprovista de drama.

Aunque a Sullivan le entusiasmó Shum que, según él «surgió como un elemento crucial de la serie», se mostró descontento de la «historia forzada» del personaje en el episodio. Canning señaló que la historia de Mike había sido «algo trillada toda la temporada» aunque había disfrutado teniédole como favorito, pero se quedó desconcertado por la ausencia de una exhibición de baile de Mike Chang en la competición que justificara el cambio de opinión de su padre.

Muchos críticos estuvieron desacuerdo con el personaje inverosímil de varios puntos de la trama.Jen Chaney criticó la "falta de lógica básica" en Sam es "puede transferir con tanta facilidad de vuelta a McKinley".Abby West de Entertainment Weekly comento lo "importante cantidad de papeleo". Futterman señaló que "el señor Schuester ha fallado otra vez elegir una lista establecida de antemano" a pesar de las "semanas de simulación sobre la preparación para las eliminatorias". Both Slezak de MTV no se mostró impresionado con la partida de Quinn a una escuela tan competitivo como Yale.

Hubo cierta perplejidad expresada por varios críticos incluso Raymund Flandez del The Wall Street Journal y Votta, de por qué
Finn podría pensar que Sam había sido un gran intérprete desde un principio que era tan importante para traerlo de vuelta. A pesar de esto Votta expresó su satisfacción por el regreso de Sam así como Bell que pensó que era uno de los aspectos más agradables del episodio. La escena de Sam con Blaine, sin embargo, fue recibido con críticas, pero la caracterización de Blaine, no John Kubicek de BuddyTV comento "esencialmente llamo a Sam una ramera" y que "él es como una persona completamente diferente". Vicki Hyman de The Star-Ledger describió que la escena estaba "bastante fuera de lugar".

Bell y Reiter celebraron el final del triángulo Quinn/Shelby/Puck y de la locura de Quinn. Otros críticos, incluidos Kubicek, Slezak and Hyman criticaron mucho que Shelby no reconociera que estaba haciendo mal acostándose con un estudiante. Canning opinó que no era posible que Quinn llegara a arruinarles la vida a Shelby y a Beth, puesto que no había cumplido sus amenazas en anteriores episodios y por lo tanto esta última sonaba vacía y desprovista de drama.

Aunque a Sullivan le entusiasmó Shum que, según él «surgió como un elemento crucial de la serie», se mostró descontento de la «historia forzada» del personaje en el episodio. Canning señaló que la historia de Mike había sido «algo trillada toda la temporada» aunque había disfrutado teniédole como favorito, pero se quedó desconcertado por la ausencia de una exhibición de baile de Mike Chang en la competición que justificara el cambio de opinión de su padre.

Rebecca Ford de The Hollywood Reporter se alegraba de la "corrección" divida del club glee y dijor que "ahora son un grupo único otra vez" aunque Flandez llamó a la escena final "muy ordenada para ser un final". Si bien muchos críticos Reiter aprobao la mayoría argumentadas en este episodio.

Música
La apertura musical del episodio fue "Red Solo Cup" fue recibida con críticas mixtas por parte de los revisores Chaney la llamó lo calificó como un «cambio de marcha/tempo» aunque ella no le gustaba Toby Keith que dio origen a la canción;Bell admitió que es «muy fanático de Sam» pero aunque ella pensó que la versión de Sam "era muy grande". Canning llamó la canción una "terrible elección" y Ford escribió "cayo increíblemente corto" Futterman acredita "sorprende el ritmo natural country de Sam" pero añadió que la "sala de coros las interpretaciones se sienten anticuado" Votta no encontraba sentido a su inclusión y lo llamó "una canción rara en Glee", mientras Hankinson fue más dura y declaró que era una de sus "interpretaciones favoritas de Glee de todos los tiempos" West por su parte dijo que "es la canción perfecta para Sam".

Sulivan fue necio con las mezclas interpretadas por las Troubletones de "I Will Survive"/"Survivor" comentó «fue echa para una segunda oportunidad» y Bell la llamó «asombrosa». Chaney caracterizó el registro vocal de Mercedes y Santana como "fuerte" al igual que Votta ambos sintieron que no era tan bueno como el "Rumours Has It/Someone Like You" el popurrí interpretado en dos episodios antes. Votta pensó que Blaine y Finn hiban a dar el golpe triunfante pero chocan durante el número parecía justificado, aunque Slezak y Sullivan parecía unconvinceopurri interpretado dos episodios anteriores.Slezak calificó a la interpretación con una «A» y dijo «Me encantó que las Troubletones se independizen del club glee con una coreografía ordenada y que no es otra dúo legendario agregado al labor de Sancedes». Flandez escribió que era "extraordinariamente bueno en lo coreografico», a excepción de los saltos. Votta pensó Blaine y Finn darían el toque triunfante pero chocan durante el número parecía un mandamiento judicial, aunque Slezak y Sullivan parecía desconfiado.

Nuevas Direcciones interpretó tres números de la familia Jackson fue revisada favorablemente por la mayoría de los críticos, aunque no están necesariamente de acuerdo en que las canciones eran más eficaces.Bell no podía decidir si le gustaba estas tres canciones o el popurrí de las Troubletones, y West sintió la «coreografía super sobresaliente», y lo calificó de un «A +». Votta destacó la interpretación de "ABC",«ahi demuestra lo encantadora cantante que es Tina", y Kubicek dijo que disfruté «sobre todo porque Tina merece más tiempo de cantar, y me encanta el hecho de que Mike es ahora un cantante verdadero que obtiene sus propios solos». Chaney lo llamó «un desempeño sólido» y le dio una «B +», mientras que Futterman escribió que «se sentía como un retorno a un grupo de interpretaciones ofrecidas por las Nuevas Direcciones, cuando se trataba de una actitud execesiva, para tener un sentido bueno». El baile en "Control" se destacó en muchos comentarios: Hyman y Slezak eran elogiosa, pero Chaney escribió que la «coreografía parecía un poco incómoda y en ocasiones fuera de sincronía», que era «el menos seguro de los tres números musicales de la familia Jackson», y agregó que para ella «esto se sentía obseleto cuando podría haber sido retro-tierno», ella calificó a la canción una «C». Futterman, sin embargo, hizo mención que los pasos de baile fueron «limpios» Votta comento que los «chicos de la banda de jazz» estaban «llevando a cabo su propia cuenta con un fondo bailando a través de todo el número». Para Kubicek, sin embargo, la canción «definitivamente derribó la energía en el centro de su actuación». Bell caracteriza a la canción final como «un increíble Man in the Mirror», y Chaney dijo que era «la mejor de sus tres canciones», y le dio una «A-». Slezak, sin embargo, escribió que «resultó ser un final tonalmente opuesta con la interpretación».

"We Are Young" fue recibida por un entusiasmo casi universal.Slezak calificó de «totalmente divertido y alegre» y Chaney dijo que era «el momento fluido y alegre de la noche", los dos lo califico con una «A-» y la calificó con una «A», respectivamente. Futterman sintió que se interpretó «con un carácter tonto», y era «otro regreso de los momentos simples y exitosas de Glee». Hankinson pensó que era el mejor número musical de la noche, aunque «aquél le recuerda la interpretación a "Dog Days Are Over"»,pero Kubicek pensó que la canción anterior era «un millón de veces mejor». West llamó una «gran canción de final de apertura», y Votta dijo que «el canto final fue lo mejor al estilo a Glee».

Comercialización
Tres de los cuatro sencillos lanzados desde el episodio, incluyeron un total de cinco versiones de las interpretaciones gracias al popurrí "Survivor / I Will Survive", debutó en el Billboard Hot 100, incluyendo la sexta canción más alta de la historia en que el elenco de Glee en la gráfica a partir de esa fecha."We are young" debutó en el número doce en las ventas con un total de 137.000 descargas en los EE.UU.. [ 38 ] " Hot Shot Debut " en el Canadian Hot 100, y alcanzó mayor posición que en los EE.UU al número once. A partir del 7 de marzo de 2012, la canción había vendido 360.000 copias digitales en los EE. UU. La mencionada "Survivor/I Will Survive" debutó en el número cincuenta y uno, y " Red Solo Cup" debutó en el número noventa y dos, en Canadá, las dos canciones debutaron en el número cuarenta y siete y el número noventa y nueve, respectivamente Además, dos de las tres canciones del episodio que solo se pusieron a disposición de la banda sonora de Glee: The Music, Volume 7, que fue lanzado el mismo día que el episodio fue publicada en la Hot 100: "Man in the Mirror" en el número setenta y seis, y "ABC" en el número ochenta y ocho. Esto hizo que un total de cinco debuts en el Hot 100.

Referencias

Episodios de Glee

Hold On to Sixteen


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Ratnovce enthält die drei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Ratnovce im Okres Piešťany.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Ratnovce


Papilio troilus, the spicebush swallowtail or green-clouded butterfly, is a common black swallowtail butterfly found in North America. It has two subspecies, Papilio troilus troilus and Papilio troilus ilioneus, the latter found mainly in the Florida peninsula. The spicebush swallowtail derives its name from its most common host plant, the spicebush, members of the genus Lindera.

The family to which spicebush swallowtails belong, Papilionidae, or swallowtails, include the largest butterflies in the world. The swallowtails are unique in that even while feeding, they continue to flutter their wings. Unlike other swallowtail butterflies, spicebushes fly low to the ground instead of at great heights.

Distribution and habitat
The spicebush swallowtail is found only in the eastern US and southern Ontario, but occasionally strays as far as the American Midwest, Cuba, Manitoba and Colorado. While still larvae, spicebush swallowtails remain on the leaf of the plant on which they were laid. As adults, the butterflies do not limit their flight geographically and instead are motivated mostly by availability of water and nectar and mates within the species' range.

This primarily black swallowtail is normally found in deciduous woods or woody swamps, where they can be found flying low and fast through shaded areas. Females tend to stay in open plains, while males are typically found in swamp areas.

Papilio troilus troilus
The more widespread subspecies of spicebush swallowtail is prevalent throughout the Eastern United States, from New England to Wisconsin, west to Illinois, Wisconsin, North Dakota and Nebraska. It also abounds in Texas and Colorado. Temperature may be a limiting factor for the spread of P. t. troilus, as in experimental conditions, they do not fare well at or above  nor are they capable of flourishing at or below .

Papilio troilus ilioneus
The smaller subspecies of P. troilus is confined to the Southeastern coastal United States, namely throughout Florida and along coastal Georgia and in places in Texas.

Description

P. t. troilus
Typically, the wingspan of a spicebush swallowtail ranges from . Adults are primarily black/brown in color, with a trademark green-blue (male) or bright blue (female) splotch in the shape of a half moon on the hindwings. The forewing has a border of cream-colored, oval spots. In the middle portion of the wing, the spots can be moon shaped and a light blue in color. Both sexes have cream-yellow moon-shaped spots on the edges of the hindwings and a bright orange color spot at the base of the wings. In females, the orange spot at the base of the wings will turn a greenish-white shade in summer, but not the spring.

On the underside of the hindwing, there will be a dual row of orange spots, which distinguishes it from the pipevine swallowtail, which only has a single row of spots. In between these rows, there is more blue or green coloring.  Characteristically, the median (inner) orange spots are discontinuous, allowing the blue or green coloring to spread medially.

P. t. ilioneus
The distinguishing difference in color between the two subspecies is evident where the spots, which are blue in color on the hindwing of the P. t. troilus, are more yellow in color in P. t. ilioneus. Additionally, splashes of blue can trail all the way down the tail of P. t. ilioneus.

Ecology
The host plants of the spicebush swallowtail are most commonly either spicebush (Lindera benzoin) or white sassafras (Sassafras albidum). Other possible host plants include prickly ash (Zanthoxylum), as well as tulip tree (Liriodendron tulipifera), sweetbay (Magnolia virginiana), camphor (Cinnamomum camphora) and redbay (Persea borbonia). Redbay and swampbay (Persea palustris) are the primary host plants for members of the P. t. ilioneus strain, while spicebush and sassafras as the primary hosts for P. t. troilus. However, when given the choice between spicebush and sassafras, the P. t. troilus showed no significant preference for either.

Additionally, P. t. ilioneus live only on redbay because that is the primary host plant within the Southern range. However, in a test of P. t. troilus and P. t. ilioneus on redbay, sassafras and spicebush, although the P. t. ilioneus had higher growth and survival rates on redbay than the P. t. troilus, as a holistic group, both subspecies performed better on sassafras or spicebush over time.

In general, spicebush swallowtails tend to stick to plants that are members of the family Lauraceae. The preference for Lauraceae is so consistent among spicebush swallowtails that under experimental conditions, when placed in an environment with leaves other than Lauraceae, P. troilus died without eating anything. This fact is especially noteworthy because Lauraceae are distantly related to the host plants of other species that are food for Papilio caterpillars. The fact that spicebush swallowtails live and feed primarily on Lauraceae only is noteworthy also because most other varieties of swallowtail butterflies are nowhere near as specific. Part of the reason for the selective nature of P. troilus and host plants may have to do with the requirement of positive stimuli to confirm that a plant is Lauraceae among P. troilus before they will feed on it, while P. glaucus, for example, will at once try to feed on any plant presented to it.

The insistence on feeding primarily on Lauraceae has its advantages for spicebush swallowtails. They are able to feed two to four times more adeptly and efficiently on Lauraceae than P. glaucus on the same plant, for example, who feed on Lauraceae as well as other types of plants. In addition, there has not been any other Lepidoptera species which feeds as efficiently as the P. troilus on spicebush.
However, none of the host plants of Papilio troilus occur throughout the full range of the spicebush swallowtail. As stated above, the P. t. ilioneus strain, found in Florida, mostly feeds on redbay, while P. t. troilus feeds on either sassafras or spicebush. In a study, it was found that those spicebush swallowtails that normally feed on redbay did not grow as well on spicebush or sassafras during the first instar of development, while all insects studied grew better throughout the larval period on sassafras or spicebush. In addition, the P. t. ilioneus strain was typically larger in size than the P. t. troilus.

In a recent study, 3-trans-caffeoyl-muco-quinic acid was found to be the substance that compelled spicebush swallowtails to lay their eggs on members of Lauraceae. However, 3-trans-caffeoyl-muco-quinic acid is a component of the extract from sassafras plants but not from spicebush, redbay or camphor tree, the other top three host plants of spicebush swallowtails. This substance is not necessarily itself the stimulant but instead activates another as yet unknown compound that thus compels the spicebush swallowtail to lay eggs. Thus, this substance may hold the link for why some spicebush swallowtails prefer to lay eggs on sassafras rather than spicebush. In addition, 3-trans-caffeoyl-muco-quinic acid is a member of a family of acids, hydroxycinnamic acids, which are present in oviposition stimulants for some members of all five families of swallowtail butterflies. Hydroxycinnamic acids are also present in the extracts from host plants for two other species within the genus Papilio: the black swallowtail butterfly, P. polyxenes, and P. protenor. Thus, hydroxycinnamic acids may help explain why many types of swallowtails choose to oviposit on the plants that they choose.

Food sources
Spicebush swallowtails gain sustenance from eight major sources. Joe-Pye weed, jewelweed, and honeysuckle are favorite sources of nectar for the adults. They have also been known to drink nectar from lantanas, as well as thistles, milkweeds, azalea, dogbane, mimosa, and sweet pepperbush.

Life cycle

When female swallowtails decide which leaf to oviposit on, they frequently will drum their forelegs toward a leaf to identify it. Their forelegs have chemoreceptors located in the foretarsi that assess the chemical makeup of the leaf and use that information to decide if it is an acceptable spot. In general, females have shorter and denser sensilla on their forelegs than males, which may be a result of their having to sustain frequent heavy strokes.

The eggs of the spicebush swallowtail are greenish white in color, are fairly large and are laid one or two at a time on a spicebush leaf. Once hatched, the young larvae chew through the leaf from the edge to the midrib, about  from the tip of the leaf. The larva lies on the midrib and exudes silk. Upon drying, the silk contracts and causes the leaf to fold up around the larva to form a shelter. At first, young larvae are brownish. The brown color of the larvae is independent of leaf color and will occur even on a green leaf. A folded leaf serves as the home for the young larvae. During the day, the larvae remain in the shelter so as to avoid predators and come out at night to feed. Additionally, if larvae are disturbed while rolled up in the leaf, they emit a foul-smelling substance.

When these larvae reach later stages, they turn greenish yellow before pupating. Older larvae live in a leaf, rolled up and lined with silk and held together by a line of silk. In order to pupate, the larvae will leave the shelter and find the underside of a leaf near the ground to do so. Upon discovery of a suitable leaf, the larvae begin the pupating process by emitting silk from their salivary glands, which helps attach the larvae to the branch or leaf. Then the larvae turn around while still emitting silk, which creates a "safety harness" for the pupating process. At the end of the pupating process, the larvae have become pupae which are either brown (winter) or green (summer).

The practice of turning either brown in winter or green in summer is called seasonal polyphenism. Because the color of the pupa reflects the color of the deciduous host plants, since the leaves will turn brown in winter and green in summer. Even in cases where the leaves are not yet brown, the pupa appear to turn that color in anticipation of the changing colors.

Roughly three generations of spicebush swallowtails occur each year. Most develop into adults throughout the range between the months of February and November. The entire development process from egg to adult takes about a month. Once they have reached the adult stage, Papilio troilus can live anywhere from two days to two weeks dependent on resource availability and predator avoidance.

Feeding behavior

Spicebush swallowtails (along with P. palamedes) are able to thermoregulate their thoraxes better than other Papilio species, perhaps due to their darker body and wing color. This allows them to fly and feed at lower temperatures than their counterparts.

Social behavior

Spicebush swallowtails often engage in puddling, a type of behavior which occurs while adults are flying in search of food or mates. Puddling reflects the fact that while engaging in either feeding or mating behavior, i.e. when they are away from home, spicebush swallowtails tend to stay in groups. These groupings are typically located on the banks of water, such as sandy or moist ridges. When puddling in these groups, the Papilio troilus will extract moisture from the soil or sand near the water.

Mating behavior
In general, both sexes will copulate with several mates during mating season. However, each time a female mates, she becomes less likely to mate again.

One key known form of communication among spicebush swallowtails occurs during mating. Visual cues are important for males to find females, and courtship displays can be elaborate. While these courtship displays occur, the female and male are often in contact, which is likely a way for them to relay information to one another. Additionally, the male butterfly will typically emit pheromones around the female butterfly and the female will use her scent to make her decision about mating.

Females can often be found outside the treeline, in areas of direct sun. This may be due to the fact that these areas are in direct sunlight, which allows for higher thoracic temperatures. Males are less concerned with direct sunlight during mating because their thoracic temperature rises while performing vigorous courtship dances. Males may perform these courtship dances both to females perched on host plants as well as those flying freely.

Parental care

Once eggs are laid, formal parental care ceases among spicebush swallowtails. Larvae do have a nutrient-rich egg, which keeps them well fed during the developmental period. Also, as noted above, females are very particular about host plant choice that aids in the success of egg development.

Predators and avoidance

Predators
When threatened, a spicebush swallowtail butterfly exudes red drops of a foul-smelling liquid. Its many predators include birds, spiders, robber flies, and dragonflies. All of these creatures will try to eat both adult spicebush swallowtail butterflies and youthful larvae.

Mimicry
The spicebush swallowtail's major form of predator avoidance is through mimicry. Both subspecies and sexes of Papilio troilus have the ability to perform mimicry both as a larva and as an adult.

Larval mimicry
As larvae, spicebush swallowtails have two stages of mimicry. While the larvae are in the early stages, they are dark brown and thus appear to resemble bird droppings, which encourages predators to leave them alone. When the larvae have progressed to their fourth and last instar and are nearly ready to pupate, they turn a yellow-green color and are marked by two large black dots with a white highlight. The placement of these dots on the swollen thorax creates the illusion that the caterpillars are common green snakes. Mimicking snakes help the caterpillars to ward off predators, specifically birds. The caterpillar spicebush swallowtails enhance the physical resemblance behaviorally, as they have been observed to "rear up and retract the actual caterpillar head."

The osmeterium of the caterpillar also helps to enhance the resemblance to a snake. When attacked, the larvae will expose the osmeterium, a Y-shaped organ typically folded up within the caterpillar. For many spicebush swallowtails, the osmeterium is red, thus creating the illusion of a snake tongue and even further enhancing the disguise.

Adult mimicry
Adult spicebush swallowtails practice another type of mimicry, as they resemble the pipevine swallowtail (Battus philenor), a foul-tasting butterfly. Each of the sexes are able to exhibit mimicry of B. philenor successfully, even though the brighter-blue color on female wings is a little more vibrant than the pipevine swallowtail's coloring. As they themselves are not unpalatable and the pipevine are, this is an example of Batesian mimicry. If predators know that the pipevine swallowtail has a foul taste, they are unlikely to eat it and also unlikely to eat the spicebush swallowtail. There are other adult butterflies which mimic the poisonous B. philenor, including P. polyxenes, P. glaucus, C. promethea and L. astyanax, but P. troilus most closely resembles it. However, P. troilus has a greater physical resemblance to the other mimics than it does to B. philenor.

Besides mimicry, another form of predator avoidance for spicebush swallowtails is the "club-like extensions from their hind-wings." An attack from a predator focused on the "false head" will leave the butterfly itself unharmed, though with slightly damaged wings.

References

External links

Spicebush swallowtails, BugGuide
Michael Gerber's caterpillar photo
Butterflies and Moths of North America from The Big Sky Institute at Montana State University and NBII Mountain Prairie Information Node
North American Butterfly Association images of adult spicebush swallowtails
Official state insects from NETSTATE
Spicebush swallowtail on the University of Florida / Institute of Food and Agricultural Sciences Featured Creatures website
Spicebush swallowtail, Butterflies of Canada

troilus
Butterflies of North America
Butterflies described in 1758
Taxa named by Carl Linnaeus
Symbols of Mississippi

Papilio troilus


, ත්‍රස්තවාදය හා රාජ්‍ය ත්‍රස්තවාදය සදහා නිර්වචන එකිනෙකට පරස්පර විරෝධී වේ.

(1).	˝ජ්‍යාතන්තර ත්‍රස්තවාදය˝ යනු එක්රාජ්‍යයකට වඩා වැඩි රාජ්‍ය ප්‍රමාණයක භුමිය‍ට හෝ ජනතාවට හෝ සම්බන්ධ වන ත්‍රස්තවාදයයි.

(2).	 ˝ත්‍රස්තවාදය˝ යන යෙදුමේ අර්ථය වන්නේ කලින් සැළසුම් කරන ලද, දේශපාලනිකව පොළඹවන ලද ප්‍රචණ්ඩත්වය උප ජාතීය කණ්ඩායම් හෝ රහසිගත කණ්ඩායම් මගින් යුද්ධයට සම්බන්ධ නොමැති ඉලක්ක වලට  එරෙහිව යෙදවීමයි.

(3).	 ˝ ත්‍රස්තවාදි සංවිධාන˝ යන්නෙන් අර්ථ ගැන්වෙන්නේ ජ්‍යාතන්තර ත්‍රස්තවාදය ක්‍රියාත්මකකරණ හෝ උප කණ්ඩායමක් මෙහෙයවන කණ්ඩායමක් ලෙසයි.

ඇ.එ.ජ. යේ 2006 දී පල කළ ත්‍රස්තවාදය පිළිබද වාර්තාවක් වන ˝Cuntry Reports on Terrois˝ හි රාජ්‍ය අනුග්‍රහය ලබන ත්‍රස්තවාදය යන්න අර්ථකතනය කර ඇත්තේ ˝යම් රාජයයක් දිගින් දිගටම ත්‍රස්තවාදී ක්‍රියා සදහා සහයෝගය ලබා දෙන්නේ නම් ලෙසයි˝

References

http://en.wikipedia.org/wiki/Terrorism#Types_of_terrorism

රාජ්‍ය අනුග්‍රහය ලබන ත්‍රස්තවාදය


The 3rd Generation Partnership Project 2 (3GPP2) was a collaboration between telecommunications associations to make a globally applicable third generation (3G) mobile phone system specification within the scope of the ITU's IMT-2000 project.  In practice, 3GPP2 was the standardization group for CDMA2000, the set of 3G standards based on the earlier cdmaOne 2G CDMA technology.

The participating associations were ARIB/TTC (Japan), China Communications Standards Association, Telecommunications Industry Association (North America) and Telecommunications Technology Association (South Korea).

The agreement was established in December 1998.

Ultra Mobile Broadband (UMB) was a 3GPP2 project to develop a fourth-generation successor to CDMA2000.  In November 2008, Qualcomm, UMB's lead sponsor, announced it was ending development of the technology, favoring LTE instead.

3GPP2 should not be confused with 3GPP; 3GPP is the standard body behind the Universal Mobile Telecommunications System (UMTS) that is the 3G upgrade to GSM networks, while 3GPP2 was the standard body behind the competing 3G standard CDMA2000 that is the 3G upgrade to cdmaOne networks that was used mostly in the United States (and to some extent also in Japan, China, Canada, South Korea and India).

GSM/UMTS were the most widespread 2G/3G wireless standards worldwide. Most countries used only the GSM family. A few countries, including China, the United States, Canada, Ukraine, Trinidad and Tobago, India, South Korea and Japan, used both sets of standards.

3GPP2 had its last activity in 2013, and the group has been dormant ever since. The 3GPP2 website has been taken offline in 2023, primarily due to CDMA carriers deploying 3GPP's LTE instead of UMB the decade prior and later shutting down CDMA networks making the 3GPP2 redundant and unneeded.

References

External links

 TIA – U.S. 3GPP2 Standards Developer

3rd Generation Partnership Project 2 standards
Code division multiple access
Telecommunications organizations
1998 establishments in the United States
Companies established in 1998

3rd Generation Partnership Project 2


Central Karoo () es un distrito municipal de Sudáfrica en la Provincia Occidental del Cabo.

Comprende una superficie de 38,853 km² km².

El centro administrativo es la ciudad de Beaufort-Wes.

Demografía
Según datos del 2007 contaba con una población total de 56 230 habitantes.

Referencias

Central Karoo

Distrito Municipal de Central Karoo


Yderst hemmeligt er en animationsfilm instrueret af Trine Laier efter manuskript af Trine Laier.

Handling

Yderst hemmeligt er et selvbiografisk, animeret dokumentarspil om T, der vil finde ud af, hvad hendes far arbejdede med for Efterretningstjenesten under Den Kolde Krig. Historien fortælles crossmedialt via mobiltelefon og computer, og har kommunikation (og mangel på samme) mellem far og datter som omdrejningspunkt.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2012

Animationsfilm fra Danmark

Yderst hemmeligt


An Muhlenbergia ligulata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Eugène Pierre Nicolas Fournier, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Frank Lamson Scribner och Elmer Drew Merrill. An Muhlenbergia ligulata in nahilalakip ha genus nga Muhlenbergia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Muhlenbergia

Muhlenbergia ligulata


قد تشير ابن نباتة إلى:

 الأصبغ بن نباتة: من أصحاب الإمام علي بن أبي طالب، توفي في القرن الثاني للهجرة.

 ابن نباتة الفارقي، أبو يحيى عبد الرحيم بن محمد بن إسماعيل الحُذاقِي، خطيب في بلاط سيف الدولة الحمداني، توفي في 374هـ.

 ابن نباتة السعدي، هو الشاعر أبو نصر عبد العزيز بن عمر بن نباتة بن حميد بن نباتة بن الحجاج بن مطر التميمي السعدي، ولد ببغداد عام 327هـ، 941م.

 ابن نباتة المصري، شاعر العصر المملوكي أبو بكر جمال الدين التميمي المصري، من ذرية الخطيب عبد الرحيم نباتة، وبهذا اللقب إشتُهر. ولد سنة 686هـ، 1287م.كان شاعرا ناظما له ديوان شعر كبير مرتب حسب الحروف الهجائية وأشهر قصيدة له بعنوان - سوق الرقيق -.

ابن نباتة (توضيح)


L'Audi 80 B1 (type 80 ou type 82 à partir de 1976) est une berline d'Audi NSU Auto Union AG et elle est arrivée sur le marché allemand au début de l'été 1972 en tant que successeur de l'Audi F103.

Ce n'est qu'en mars 1973 qu'Audi la présente officiellement au Salon international de l'automobile de Genève. L'Audi 80 a également servi de base à la Volkswagen Passat, qui a été proposée à partir de mai 1973, mais seulement proposée en berline à hayon ou en break.

La voiture deux ou quatre portes avec un moteur essence à quatre cylindres installé longitudinalement et une traction avant a été remplacée à la fin de l'été 1978 par l'Audi 80 B2 qui a la même technologie.

Historique du modèle

Type 80 (1972-1976)

La première Audi 80 a été mise en vente en juin 1972. Son concept moderne avec des moteurs nouvellement développés devait ouvrir la voie aux modèles Audi et Volkswagen des années 1970. Le tout nouveau moteur (EA827) avec arbre à cames en tête et poussoirs à godet avait également un arbre intermédiaire pour entraîner l'allumeur et la pompe à engrenages. Comme la voiture était très légère (la version de 100 ch ne pesait que 900 kg) et que les moteurs étaient très économiques pour l'époque, l'Audi 80 connut un grand succès commercial après le premier choc pétrolier en 1973.

Au début des années 1970, Volkswagen est entré dans une grave crise avec ses véhicules à moteur arrière, comme la Volkswagen Coccinelle, qu'il a pu surmonter avec de nouveaux modèles a moteurs refroidis par eau provenant de la technologie d'Audi. Le premier modèle de Volkswagen avec des moteurs Audi était la Volkswagen Passat présentée au printemps 1973. Jusqu'au montant B, l'Audi 80 B1 et la Volkswagen Passat B1 étaient essentiellement identiques. En plus de la Passat, les moteurs Audi ont également été utilisés dans la Volkswagen Scirocco et la Volkswagen Golf (à partir du printemps 1974 pour les deux) et ont depuis constitué la base de tous les moteurs du groupe Volkswagen pendant de nombreuses années. Les moteurs actuels du Groupe, tels que l'EA888, ont également le même écartement des cylindres que l'EA827, avec lequel ils ne partagent par ailleurs aucune caractéristique structurelle afin de pouvoir utiliser les lignes de cycle établies.

Pour la Passat, non seulement les moteurs mais aussi une grande partie de la carrosserie ont été repris de l'Audi. La première Passat était en fait la version à hayon de l'Audi 80, qui à son tour n'était disponible qu'en berline tricorps. À l'exception du hayon, des phares rectangulaires, d'une suspension arrière légèrement modifiée et d'autres petits détails de carrosserie, la Volkswagen Passat était identique à l'Audi 80. Aux États-Unis, l'Audi 80 était vendue sous le nom d'Audi Fox, la version break s'appelait Audi Fox Station Wagon. Il était fondamentalement identique au Volkswagen Passat Variant, mais il était produit à Ingolstadt.

Dans une légère révision au printemps 1974, la calandre en aluminium a été remplacée par une calandre en plastique.

Pour l'année modèle 1975, les fentes de ventilation du montant C ont été omises et les pare-chocs ont reçu des capuchons en plastique noir sur les coins.

Type 82 (1976-1978)
En août 1976, il y a eu un important lifting, la désignation interne était maintenant Type 82.

La carrosserie a été repris de la nouvelle Audi 100 à l'avant et à l'arrière, la gamme de moteurs a continué à inclure les moteurs de la Type 80, allant de 40,5 kW à 81 kW. La version de 55 kW avait désormais 1,6 litre au lieu de 1,5 litre en raison de la réglementation américaine sur les émissions. Les modèles de 55 kW et 63 kW (85 PS) pouvaient désormais être combinés avec plusieurs gammes d'équipements, les désignations de modèle étaient donc S/LS/GLS.

Le modèle destiné au marché américain était encore connu sous le nom d'Audi Fox; La type 82 était également proposée en Variant, la version break. Un tel break a été ajouté à la collection du musée interne d'Audi AG en 2012. Alors que la Fox était commercialisée via le canal de vente Porsche + Audi, son modèle frère, le Volkswagen Dasher Variant, est entré sur le marché américain via le canal de vente Volkswagen. L'Audi 80 GTE européenne s'appelait Audi Fox GTI aux États-Unis.

Cependant, l'Audi 80 Station Estate était toujours disponible au Royaume-Uni et en Afrique du Sud. Cette version était, en petit nombre, munie d'un film de bois appliqué sur le flanc du véhicule. Pour la Volkswagen Passat B1, qui était fabriquée au Brésil jusqu'en 1988, Volkswagen a repris la partie avant de la Type 82, seul le logo Audi a été remplacé par un emblème Volkswagen.

À partir de janvier 1978, en Allemagne, le modèle spécial « Millionär » était disponible, exclusivement en argent métallisé. Peu de temps avant la fin de la gamme, la "Super 80" a été présentée, elle était disponible avec un équipement de GTE mais avec les niveaux de performance des moteurs de 55, 75 ou 85 ch et en trois couleurs (rouge, bleu et argent métallisé) et limité à 750 exemplaires uniques. Toutes les "Super 80" n'ont été produites qu'en août 1978, peu de temps avant le passage au modèle suivant.

Après 1 103 766 unités produites, l'Audi 80 B1 a finalement été remplacée par l'Audi 80 B2 (Type 81) à la fin du mois d'août 1978. La B1 rencontrant un vif succès sur le marché, la B2 était basée sur le même schéma technique que la B1, mais avec une augmentation des dimensions extérieures.

Variantes

 "L","GL" et "GT" désignent la variante d'équipement, "S" et "E" le moteur.

Notes et références

80
Automobile des années 1970

Audi 80 I


Denitrification is a microbially facilitated process where nitrate (NO3−) is reduced and ultimately produces molecular nitrogen (N2) through a series of intermediate gaseous nitrogen oxide products. Facultative anaerobic bacteria perform denitrification as a type of respiration that reduces oxidized forms of nitrogen in response to the oxidation of an electron donor such as organic matter. The preferred nitrogen electron acceptors in order of most to least thermodynamically favorable include nitrate (NO3−), nitrite (NO2−), nitric oxide (NO), nitrous oxide (N2O) finally resulting in the production of dinitrogen (N2) completing the nitrogen cycle. Denitrifying microbes require a very low oxygen concentration of less than 10%, as well as organic C for energy. Since denitrification can remove NO3−, reducing its leaching to groundwater, it can be strategically used to treat sewage or animal residues of high nitrogen content. Denitrification can leak N2O, which is an ozone-depleting substance and a greenhouse gas that can have a considerable influence on global warming.

The process is performed primarily by heterotrophic bacteria (such as Paracoccus denitrificans and various pseudomonads), although autotrophic denitrifiers have also been identified (e.g., Thiobacillus denitrificans). Denitrifiers are represented in all main phylogenetic groups. Generally several species of bacteria are involved in the complete reduction of nitrate to N2, and more than one enzymatic pathway has been identified in the reduction process. The denitrification process does not only provide energy to the organism performing nitrate reduction to dinitrogen gas, but also some anaerobic ciliates can use denitrifying endosymbionts to gain energy similar to the use of mitochondria in oxygen respiring organisms.

Direct reduction from nitrate to ammonium, a process known as dissimilatory nitrate reduction to ammonium or DNRA, is also possible for organisms that have the nrf-gene. This is less common than denitrification in most ecosystems as a means of nitrate reduction. Other genes known in microorganisms which denitrify include nir (nitrite reductase) and nos (nitrous oxide reductase) among others; organisms identified as having these genes include Alcaligenes faecalis, Alcaligenes xylosoxidans, many in the genus Pseudomonas, Bradyrhizobium japonicum, and Blastobacter denitrificans.

Overview

Half reactions
Denitrification generally proceeds through some combination of the following half reactions, with the enzyme catalyzing the reaction in parentheses:
 NO3− + 2 H+ + 2 e− → − + H2O (Nitrate reductase)
 − + 2 H+ + e− → NO + H2O  (Nitrite reductase)
 2 NO + 2 H+ +  2 e− →  + H2O (Nitric-oxide reductase)
  + 2 H+ +  2 e− →  + H2O  (Nitrous-oxide reductase)
The complete process can be expressed as a net balanced redox reaction, where nitrate (NO3−) gets fully reduced to dinitrogen (N2):
 2 NO3− + 10 e− + 12 H+ → N2 + 6 H2O

Conditions of denitrification
In nature, denitrification can take place in both terrestrial and marine ecosystems. Typically, denitrification occurs in anoxic environments, where the concentration of dissolved and freely available oxygen is depleted. In these areas, nitrate (NO3−) or nitrite (−) can be used as a substitute terminal electron acceptor instead of oxygen (O2), a more energetically favourable electron acceptor. Terminal electron acceptor is a compound that gets reduced in the reaction by receiving electrons. Examples of anoxic environments can include soils, groundwater, wetlands, oil reservoirs, poorly ventilated corners of the ocean and seafloor sediments.

Furthermore, denitrification can occur in oxic environments as well. High activity of denitrifiers can be observed in the intertidal zones, where the tidal cycles cause fluctuations of oxygen concentration in sandy coastal sediments. For example, the bacterial species Paracoccus denitrificans engages in denitrification under both oxic and anoxic conditions simultaneously. Upon oxygen exposure, the bacteria is able to utilize nitrous oxide reductase, an enzyme that catalyzes the last step of denitrification. Aerobic denitrifiers are mainly Gram-negative bacteria in the phylum Proteobacteria. Enzymes NapAB, NirS, NirK and NosZ are located in the periplasm, a wide space bordered by the cytoplasmic and the outer membrane in Gram-negative bacteria.

Denitrification can lead to a condition called isotopic fractionation in the soil environment. The two stable isotopes of nitrogen, 14N and 15N are both found in the sediment profiles. The lighter isotope of nitrogen, 14N, is preferred during denitrification, leaving the heavier nitrogen isotope, 15N, in the residual matter. This selectivity leads to the enrichment of 14N in the biomass compared to 15N. Moreover, the relative abundance of 14N can be analyzed to distinguish denitrification apart from other processes in nature.

Use in wastewater treatment

Denitrification is commonly used to remove nitrogen from sewage and municipal wastewater. It is also an instrumental process in constructed wetlands and riparian zones for the prevention of groundwater pollution with nitrate resulting from excessive agricultural or residential fertilizer usage.
Wood chip bioreactors have been studied since the 2000s and are effective in removing nitrate from agricultural run off and even manure.

Reduction under anoxic conditions can also occur through process called anaerobic ammonium oxidation (anammox):

NH4+ + NO2− → N2 + 2 H2O

In some wastewater treatment plants, compounds such as methanol, ethanol, acetate, glycerin, or proprietary products are added to the wastewater to provide a carbon and electron source for denitrifying bacteria. The microbial ecology of such engineered denitrification processes is determined by the nature of the electron donor and the process operating conditions.  Denitrification processes are also used in the treatment of industrial wastewater. Many denitrifying bioreactor types and designs are available commercially for the industrial applications, including Electro-Biochemical Reactors (EBRs), membrane bioreactors (MBRs), and moving bed bioreactors (MBBRs).

Aerobic denitrification, conducted by aerobic denitrifiers, may offer the potential to eliminate the need for separate tanks and reduce sludge yield. There are less stringent alkalinity requirements because alkalinity generated during denitrification can partly compensate for the alkalinity consumption in nitrification.

Non-biological denitrification

A variety of non-biological methods can remove nitrate. These include methods that can destroy nitrogen compounds, such as chemical and electrochemical methods, and those that selectively transfer nitrate to a concentrated waste stream, such as ion exchange or reverse osmosis. Chemical removal of nitrate can occur through advanced oxidation processes, although it may produce hazardous byproducts. Electrochemical methods can remove nitrate by via a voltage applied across electrodes, with degradation usually occurring at the cathode. Effective cathode materials include transition metals, post transition metals, and semi-conductors like TiO2. Electrochemical methods can often avoid requiring costly chemical additives, but their effectiveness can be constrained by the pH and ions present. Reverse osmosis is highly effective in removing small charged solutes like nitrate, but it may also remove desirable nutrients, create large volumes of wastewater, and require increased pumping pressures. Ion exchange can selectively remove nitrate from water without large waste streams, but do require regeneration and may face challenges with absorption of undesired ions.

See also
 Aerobic denitrification
 Anaerobic respiration
 Bioremediation
 Climate change
 Hypoxia (environmental)
 Nitrogen fixation
 Simultaneous nitrification-denitrification

References

Nitrogen cycle
Environmental microbiology

Denitrification


حيدر العمر وهو أبو أحمد حيدر بن شعوبي بن عمر بن عثمان بن جاسم بن محمد العبيدي الأعظمي، فنان ومصور وأول مخرج سينمائي في العراق.

سيرته ونشأته
ولد حيدر العمر في بغداد في حي الأعظمية عام 1343هـ/1924م، وبها نشأ، وتعلم القرآن والقراءة والكتابة في صغره عند الكتاتيب، ثم أكمل دراسته الأولية والثانوية في مدارس بغداد، واشتغل في مكتب التاجر كامل عبد الرحمن الأعظمي، وبعدها افتتح مكتبة ومحلاً للتصوير الفوتوغرافي في سوق الأعظمية عام 1946م، وسماه (ستوديو ومكتبة السعدون)، واشتغل عنده في المحل عاملاً الشاعر والخطاط وليد الأعظمي في شبابه، ثم عمل فيما بعد موظفاً في دار الإذاعة العراقية، وكان أول مخرج سينمائي عراقي، وأخرج عدة أفلام سينمائية عراقية، ثم انتقل بعدها موظفاً في (مديرية الأعاشة العامة).
وكان حيدر العمر رجلاً طيباً كريم الخلق بشوش الوجه يحب الدعابة، وذو نزعة وموهبة فنية أحب التصوير الفوتوغرافي ثم طوّر موهبته الفنية بنفسهِ وساعدته في إخراج وتصوير الأفلام، وكان شخصا متديناً ومواظباً على الصلاة.

أهم أعماله الفنية
 فيلم فتنة وحسن، عرض في بغداد عام 1953م، وكان أول أفلام السينما العراقية.
 فيلم أرحموني، وهو من تمثيل المغني رضا علي والمطربة هيفاء حسين.
 فيلم عليا وعصام.

وفاته
توفي الفنان حيدر العمر في فجر يوم 16 صفر 1388هـ/14 مايو 1968م، وشارك صاحبهُ  الشاعر وليد الأعظمي في تشييعهِ، والصلاة عليه صلاة الجنازة في جامع الإمام الأعظم، ودفن في مقبرة الخيزران.

مصادر

مخرجون عراقيون
ممثلون وممثلات عراقيون
مواليد 1343 هـ
مواليد 1924
وفيات 1388 هـ
وفيات 1968
مدفونون في مقبرة الخيزران

حيدر العمر


Na física atômica, um átomo helioide ou átomo de dois elétrons é um sistema quântico que consiste em um núcleo com carga de Ze e apenas dois elétrons. Este é o primeiro caso de sistemas de muitos elétrons em que o princípio de exclusão de Pauli desempenha um papel central. É um exemplo de um problema de três corpos.

Equação de Schrödinger
Como o átomo de hélio neutro (He, Z = 2), o íon de hidrogênio negativo (H−, Z = 1), ou o íon de lítio positivo (Li+, Z = 3) as aproximações mais básicas para as soluções exatas envolvem escrever uma função de onda multi-elétron como um produto simples de funções de onda de um elétron e obter a energia do átomo no estado descrito por essa função de onda como a soma das energias da função de onda de componentes um-elétron. A equação de Schrödinger para qualquer sistema de dois elétrons é:

onde r1 é a posição de um elétron (r1 = |r1| é a sua magnitude), r2 é a posição do outro elétron(r2 = |r2| é a magnitude), r12 = |r12| é a magnitude da separação entre eles dada por

μé a massa reduzida de dois corpos de um elétron em relação ao núcleo de massa M

e Z é o número atômico do elemento (não um número quântico).

O termo cruzado de dois laplacianos

é conhecido como o termo de polarização de massa, que surge devido ao movimento de núcleos atômicos. A função de onda é uma função das posições dos dois elétrons:

Não há solução de forma fechada para esta equação.

Espectro
O espectro óptico do átomo de dois elétrons tem dois sistemas de linhas. Um sistema para de linhas simples e um sistema orto de trigêmeos (grupo de três linhas com espaçamento próximo). Os níveis de energia no átomo para as linhas simples são indicados por 1S0 1P1 1D2 1F3 etc., e para os trigêmeos, alguns níveis de energia são divididos: 3S1 3P2 3P1 3P0 3D3 3D2 3D1 3F4 3F3 3F2. Terras alcalinas e mercúrio também têm espectros com características semelhantes, devido aos dois elétrons de valência externos.

Exemplos
Os primeiros átomos de dois elétrons são:

Química quântica
Sistema de mecânica quântica

Átomo helioide


Kafiristán  (, «País de los Infieles») es el nombre de una región montañosa del Hindu Kush, en el noreste del actual Afganistán, que corresponde a grandes rasgos con la moderna provincia de Nuristán. Quedó como territorio independiente de facto hasta que fue conquistado por los afganos en 1896.

Historia
Alejandro Magno pasó brevemente por la región e hizo campaña en el valle del Kunar. Una leyenda dice que los kafir son descendientes de los soldados macedonios. Las primeras indicaciones sitúan en estas tierras el reino de Kamboja, y el pueblo de los kambojes es mencionado en las inscripciones de Asoka.

Al comenzar la era cristiana formaba parte del imperio de los Kushan, forman el reino Kushana y budista de Kapisa Janapada, con el Lamakam (después Laghman) al sur. El peregrino chino Hiuen Tsang, que visitó Kapisa el 644, le llamó Kai-pi-shi (h) y recogió que era un reino próspero regido por un rey budista kshatriya que tenía soberanía sobre varios estados vecinos como Lampaka, Nagarahara, Gandhara, Banu y otros. Kapisa era conocida por sus cabras y su piel, los caballos de la raza local también eran apreciados y un grupo de estos fue enviado como presente por el rey de Chi-pin (Kapisa) al emperador chino Tai-Tsung. Estos caballos de Chi-pin (Ki-pin) eran realmente los famosos caballos de la casta. Hiuen Tsang también señaló que el país producía todo tipo de cereales, frutas y una raíz perfumada llamada Yu-kin, que el pueblo vestía ropa de lana y de piel, y monedas de oro, plata y cobre. Se han encontrado objetos procedentes de lugar muchos lejanos. Los kafir de esta época fueron desplazados hacia las montañas del norte.

Los primeros musulmanes que se acercaron fueron los safáridas al final del  cuando dominaron el Kabulistán y Pandjhir. Hasta el  Kapisa fue la segunda capital de la dinastía hindusháhida de Zabulistan

El Hudud al-Alam describe el país de Bolor (chino Po-lo) como un gran reino gobernado por números introducidos Shah, hijo del sol. Posteriormente la extensión del Kafiristán fue más limitada en la zona entre el valle del Pandjhir y la cordillera del Chitral. Los pueblos que vivían eran indoeuropeos mezclados con poblaciones más antiguas indoiranias, la lengua de los kafir es parte del grupo dárdic su lengua.

En  el Imperio gaznávida actuó en este territorio. El 1020/1021 Mahmud de Gazni hizo campaña en la zona «contra los adoradores del león». El historiador gaznávida Bayhaki menciona al país como Katori o Katwar. Gardizi llama a estas tierras los valles de Kirat y Nur.

Marco Polo le llama  Pasciai  y dice que era un país de idólatras a diez días en el sur de Badakhshan, pero personalmente no visitó la región y recogió el relato de la expedición de 1260 del general mongol Nekuder que fue del Badakhshan en Chitral y en Cachemira, los pasayí eran un grupo que vivía en el extremo suroeste del Kafiristán (en la relación de la expedición musulmana de 1582 se dice que en el  los kafir hablaban pasayí).

En 1390, en la expedición a la India de Tamerlán, los habitantes de Andarab le pidieron castigar a las depredaciones de los katrors y Siyah-push e hizo una expedición al Kafiristán, una parte de sus fuerzas cayó en una emboscada y finalmente se tuvo que retirar. El timúrida Mahmud Mirza ibn Abi Said (+1495) hizo dos expediciones. Baber dejó una descripción del Kafiristán del sur, el propio sultán hizo algunas incursiones en la zona (1507/1508) y el 1520 algunos jefes kafir se le sometieron y le regalaron vino, pero debió ser de manera temporal. Muhammad Haydar Dughlat, después conquistador de Cachemira, hizo una expedición (1527/1528) al que llamó Buluristan. El 1582 Akbar el Grande envió una expedición al Katwar dirigida por su hermano Muhammad Hakim (muerte 1584 o 1586) gobernador de Kabul, que operó en todo el suroeste del Kafiristán.

Luego la región no vuelve a ser mencionada hasta el  cuando los británicos se empezaron a interesar y Mountstuart Elphistone dejó una descripción. El primero que entró al país fue el coronel Lockhart (1885 a 1886). El capitán George Scott Robertson (después sir), un británico que luego fue oficial político en Chitral, exploró la región el 1890-1891, que tenía una organización tribal y oligárquica con consejos de ancianos (Jasta) y trece magistrados con poder ejecutivo elegidos cada año (llamados ur o Urir); había hombres libres y esclavos (barios), las mujeres estaban en inferioridad y la poligamia era general, el matrimonio era exogámico, fuera del clan. Fue la última persona que observó la cultura local politeísta antes de la conversión al islam.

Aunque algunos subgrupos como los Kam pagaban tributo a Chitral, la mayor parte quedó por Afganistán cuando la frontera fue delimitada el 1893 por la línea Durand (de Sir Mortimer Durand). El 1895 o 1896 el emir de Afganistán invadió el país, y convirtió a sus habitantes al islam (1896), el pueblo del territorio que se llamaba a sí mismo Camoj o Camoz (era mencionado como kafir por los extranjeros), recibió el nombre de Nuristán (los iluminados) y el país Nuristán (País de la luz). En la mitad del  tenía unos 50.000 habitantes.

Véase también
Provincia de Nuristán

Referencias

Notas

Bibliografía
A. R. Palwal,  History of former Kafiristán , artículos en "Afghanistan", Kabul 1968-1971

Enlaces externos
 Sitio web de Richard Strand sobre Nuristán/Kafiristán a .

Regiones históricas de Afganistán
Antiguas provincias de Afganistán
Hindú Kush

Kafiristán


Sika je hrid uz zapadnu obalu Istre, nasuprot uvale Lakošaše, prema rtu Marleri. Pripada općini Ližnjan.

Površina hridi je 574 m2, a visina manja od 1 metra.

Povijest
Ovaj prostor je nekada često korišten kao vojnog strelište, zbog čega je u podmorju mnoštvo zrakoplovnih školskih bomba, ostataka metalnih dijelova vojne opreme koje je nagrizla korozija, ostatci brodskih havarija poput propelera i sličnog. Osim nalaza iz novije povijest, istraživanjima podmoraj nađeni su ulomci antičke i poslijeantičke keramike, male opeke spicatum, čepova i amfora vrste Dressel 6B, što sve ukazuje da je bila čestim mjestim brodoloma.

Izvori

Istarski otoci
Ližnjan

Sika (Ližnjan)


Luton Town Football Club nogometni je klub iz Lutona, Bedfordshire, Engleska. Trenutačno se natječe u Premiershipu. Osnovan je 1885. godine.

Uspjesi
FA kup
 (1): 1958./59.
Football League Cup
 (1): 1987./88.
 (1): 1988./89.
Football League Second Division
 (1): 1981./82.
 (2): 1954./55., 1973./74.
Football League Third Division/Football League One/EFL League One
 (3): 1936./37. (jug), 2004./05., 2018./19.
 (2): 1935./36. (jug), 1969./70.
Football League Fourth Division/Football League Third Division/EFL League Two
 (1): 1967./68.
 (2): 2001./02., 2017./18.
Full Members' Cup
 (1): 1987./88.
Football League Trophy
 (1): 2008./09.

Zanimljivosti
 Transferom iz Rijeke 19. srpnja 2019. za 1,5 milijuna eura, hrvatski golman Simon Sluga postao je najskuplje pojačanje u povijesti Luton Towna.

Izvori

Vanjske poveznice

 Službena web-stranica
 Luton Town F.C. on BBC Sport: Club news – Recent results and fixtures

Engleski nogometni klubovi

Luton Town F.C.


Egzorcist (srlat. exorcist ← grč. eksorkistḗs: onaj koji zaklinje, "zaklinjač, bajač" ≃ eks- "iz" + hórkos: zakletv, hórkidzō "zaklinjem"; grč. eksorkismós: zaklinjanje), zaklinjač je osoba koja je primila treći od pet nižih stupnjeva svećeničkog reda i daje joj vlast vršiti egzorcizam.
Reforma Drugog vatikanskog sabora nije zadržala ovu nižu crkvenu službu.

Stupanj i služba u koje se neka osoba uvodi u red egzorcista zove se egzorcistat.(lat. exorcistatus od exorcista "zaklinjač")
Uveo ga je papa Higin, kad je uveo "manje" Božanske službe radi ispomoći Crkvi i "većim" službama. Dok u "veće", koje su uspostavili apostoli spadaju đakonat, prezbiterat (svećenstvo) i episkopat (biskupska služba), u manje spadaju ostijarij, lektor, egzorcist, akolit i subđakon. Egzorcist onemogućava i istjeruje demone.

U ranom kršćanstvu su se ove niže službe nazivale i nižim redovima. Dio je do kraja ostao samostalna služba, dok je dio ostao kao "stuba" prema svećeništvu. Svim su se kandidatima za svećeništvo dijelile posebnim obredom, koji je po sebi već prestao biti znakom. Stoga ga je Drugi vatikanski sabor i dokinuo. Premda je dio služba ostao, gubitak je što se često pri podjeljivanju tih služba izostavlja i liturgijski obred. Egzorcistima se vlastitim obredom podjeljivao. Imao je zadaću prije krštenja predmoliti određene formule izgona đavolske sile. Razlog je vjerovanje da je prije krštenja zbog istočnog grijeha čovjek u vlasti Zloga. Danas tu službu obavlja svećenik. Nije ograničena samo na obred krštenja,  nego i na posebnu službu istjerivača demona, zlih duhova iz osoba i mjesta.

Izvori

Vanjske poveznice
Zvonik, br. 177-178 Andrija Kopilović: Upoznajmo govor liturgijskih znakova - Liturgijski znakovi sakramenata - Sakrament svetog reda: biskup, prezbiter i đakon, Subotica: srpanj-kolovoz 2009.
Zvonik, br. 180  Andrija Kopilović: Upoznajmo govor liturgijskih znakova - Liturgijski znakovi sakramenata Subotica: listopad 2009.

Crkvene službe

Egzorcist (kršćanstvo)


ශ්‍රී ලංකා මහජන පක්ෂය (Sri Lanka People's Party) යනු ශ්‍රී ලංකාවේ දේශපාලන පක්ෂයකි. එය 1984 වර්ෂයේදී විජය කුමාරතුංග මහතා විසින් බිහි කරන ලදී.

ශ්‍රී ලංකාවේ දේශපාලනය
දේශපාලන පක්ෂ ලැයිස්තුව

ශ්‍රී ලංකා මහජන පක්ෂය


Vallekilen Station (Vallekilen stoppested) var en jernbanestation på Treungenbanen, der lå i Åmli kommune i Norge. Stationen åbnede som holdeplads 18. december 1910, da banen blev forlænget fra Froland til Åmli. Den blev nedgraderet til trinbræt 15. maj 1928. I 1946 blev banen ombygget fra smalspor til normalspor. Trafikken på den blev indstillet 1. oktober 1967, og i 1970 blev sporene taget op.

Den lille stationsbygning blev tegnet af Harald Kaas og opført til åbningen. Den eksisterede stadig ved banens nedlæggelse men blev senere revet ned.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Treungenbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1910
Ophørt i 1967
Jernbanestationer i Agder

Vallekilen Station


Dale Kenton Weise (* 5. August 1988 in Winnipeg, Manitoba) ist ein kanadischer Eishockeyspieler, der seit Mai 2021 beim IK Oskarshamn in der Svenska Hockeyligan unter Vertrag steht und dort auf der Position des rechten Flügelstürmers spielt.

Karriere

Dale Weise begann seine Karriere als Eishockeyspieler bei den Swift Current Broncos, für die er von 2005 bis 2008 in der kanadischen Juniorenliga Western Hockey League aktiv war. Anschließend wurde er im NHL Entry Draft 2008 in der vierten Runde als insgesamt 111. Spieler von den New York Rangers ausgewählt wurde. Für deren Farmteam Hartford Wolf Pack, dass zwischen den Jahren 2010 und 2011 zeitweise in Connecticut Whale umbenannt wurde, war er von 2008 bis 2011 in der American Hockey League aktiv. Für die New York Rangers selbst gab er in der Saison 2010/11 sein Debüt in der National Hockey League und blieb in zehn Spielen punktlos. Zur Saison 2011/12 wurde der Flügelspieler vom NHL-Konkurrenten Vancouver Canucks verpflichtet, bei denen sich auf Anhieb einen Stammplatz erspielte. Den Lockout der NHL-Saison 2012/13 verbrachte Weise bei den Tilburg Trappers in der niederländischen Eredivisie. Mit der Wiederaufnahme des Spielbetriebs kehrte er zu den Canucks zurück.

Im Februar 2014 wurde Weise im Austausch für Raphael Diaz zu den Canadiens de Montréal transferiert und gehörte dort die folgenden zwei Jahre fest zum Aufgebot. Mit 29 Scorerpunkten absolvierte er sein statistisch bestes Jahr und war bis zum Februar 2016 auf einem guten Weg diese Marke noch einmal zu übertreffen. Nach fast genau zwei Jahren bei den Canadiens wurde der Angreifer im Februar 2016 gemeinsam mit Tomáš Fleischmann im Austausch gegen Phillip Danault und ein Zweitrunden-Wahlrecht beim NHL Entry Draft 2018 zu den Chicago Blackhawks transferiert. In Chicago beendete Weise die Saison 2015/16, bereitete in 15 Einsätzen jedoch nur ein Tor vor. Er erhielt darüber hinaus keinen Vertrag bei den Blackhawks, sodass er sich im Juli 2016 als Free Agent den Philadelphia Flyers anschloss.

Bei den Flyers konnte statistisch ebenfalls nicht an seine Leistungen aus der Zeit in Montréal anknüpfen, blieb aber dennoch bis in die Spielzeit 2018/19 hinein Stammspieler. Nachdem er im Saisonverlauf erstmals seit der Saison 2010/11 wieder Spiele in der AHL absolviert hatte, wurde er im Februar 2019 gemeinsam mit dem Schweden Christian Folin zu den Canadiens de Montréal transferiert, womit er an seine alte Wirkungsstätte zurückkehrte. Als Gegenleistung gaben die Habs die Spieler Byron Froese und David Schlemko an die Flyers ab. Bei den Canadiens war er bis zum Ende der Spielzeit 2019/20 aktiv, ehe sein auslaufender Vertrag im Oktober 2020 nicht verlängert wurde. Die Spielzeit 2020/21 blieb er in der Folge ohne Team, bevor er sich im Mai 2021 dem IK Oskarshamn in der Svenska Hockeyligan (SHL).

Karrierestatistik
Stand: Ende der Saison 2020/21

Weblinks

Eishockeyspieler (Swift Current Broncos)
Eishockeyspieler (Hartford Wolf Pack)
Eishockeyspieler (Connecticut Whale)
Eishockeyspieler (New York Rangers)
Eishockeyspieler (Vancouver Canucks)
Eishockeyspieler (Tilburg Trappers)
Eishockeyspieler (Canadiens de Montréal)
Eishockeyspieler (Chicago Blackhawks)
Eishockeyspieler (Philadelphia Flyers)
Eishockeyspieler (Lehigh Valley Phantoms)
Eishockeyspieler (Rocket de Laval)

Kanadier
Geboren 1988
Mann

Dale Weise


Du, du liegst mir im Herzen ist ein deutsches Volkslied, das vor 1821 entstand und in vielen Filmen Verwendung fand.

Geschichte
Im Laufe des 19. Jahrhunderts wurde das Lied in mehrere Sprachen übersetzt, darunter Niederländisch (Gij, gij, ligt mij aan 't harte) und Englisch (Here, here deep in my bosom oder Thou, thou liv'st in this true heart in England, Am I not fondly thine own oder Thou, thou reign'st in this bosom in den USA). Die Herkunft des Textes und der Melodie ist nicht bekannt. Die älteste bekannte Druckfassung erschien ohne eine Angabe zur Urheberschaft 1821 in Berlin als Teil eines Theaterstückes von Christoph Friedrich Bretzner. Besonders verbreitet war das Lied in Württemberg, Bayern und Tirol.

Verwendung im Film
Du, du liegst mir im Herzen wurde in Alfred Hitchcocks Film Das Rettungsboot (1943) von Canada Lee auf der Flöte gespielt und von Walter Slezak gesungen. In Stanley Kramers Film Urteil von Nürnberg (1961) kommt das Lied in einer Version von Ernest Gold vor.
In den 1920er, 1930er und 1940er Jahren wurde das Lied in vielen weiteren Filmen verwendet, darunter Ring frei für die Liebe (1932) von John Ford, Das Drama der Sintflut (1928) von Michael Curtiz (gesungen von Louise Fazenda), Four Sons (1940) und Ever in My Heart (1933) von Archie Mayo (gespielt und gesungen von Otto Kruger) und Gefährliche Flitterwochen (1943) von Richard Thorpe (gesungen von Joan Crawford und Fred MacMurray). Eine Aufnahme des Liedes von Marlene Dietrich war Teil des Dokumentarfilms Marlene Dietrich – Her Own Song (2001). In der Romanverfilmung Fleisch ist mein Gemüse (2008) wird die Melodie als wiederkehrendes Motiv im Zusammenhang mit der Mutter des Protagonisten verwendet. In dem Film Top Secret!, von Abrahams/Zucker, wird das Lied von einem vor einen Bauernkarren gespanntem Pferd gesungen.

Veröffentlichungen auf Tonträgern (Auswahl)
 Marlene Dietrich: Du, du liegst mir im Herzen, (1951 und Live 1954)
 The Beat Brothers: Du, du liegst mir im Herzen – 7" Single, Polydor 52 916 (D) 1964
 Ballhausorchester Kurt Beyer: Du, Du Liegst Mir Im Herzen (Potpourri), 1973, AMIGA – 4 55 945, LP
 Vicky Leandros: Du, Du Liegst Mir Im Herzen, 1977, Philips – 6303 176, LP
 Hermann Prey: Du, du liegst mir im Herzen, (auf Volksweisen, 1975 BASF)
 Schmitti: Du, Du Liegst Mir Im Herzen, MK Records 2008, MP3-Download

Text
Du, du liegst mir im Herzen
du, du liegst mir im Sinn.
Du, du machst mir viel Schmerzen,
weißt nicht wie gut ich dir bin.
Ja, ja, ja, ja, weißt nicht wie gut ich dir bin.

So, so wie ich dich liebe
so, so liebe auch mich.
Die, die zärtlichsten Triebe
fühle ich ewig für dich.
Ja, ja, ja, ja, fühle ich ewig für dich.

Doch, doch darf ich dir trauen
dir, dir mit leichtem Sinn?
Du, du kannst auf mich bauen
weißt ja wie gut ich dir bin!
Ja, ja, ja, ja, weißt ja wie gut ich dir bin!

Und, und wenn in der Ferne,
mir, mir dein Bild erscheint,
dann, dann wünscht ich so gerne
daß uns die Liebe vereint.
Ja, ja, ja, ja, daß uns die Liebe vereint.

Literatur
 Armin Hadamer: German Melodies in American Songs. Beispiele populärer Revival-Lieder der USA mit Wurzeln im deutschsprachigen Kulturraum. In: Thomas Phleps (Hrsg.): Populäre Musik im kulturwissenschaftlichen Diskurs 2 (= Beiträge zur Popularmusikforschung 27/28). CODA, Karben 2001, S. 119–136 ().
 James J. Fuld: The Book of World-Famous Music, Classical, Popular and Folk. Crown Publ., New York 1966, S. 207 ().
 August Heinrich Hoffmann von Fallersleben: Unsere volkstümlichen Lieder. Hrsg. und neu bearb. von Karl Hermann Prahl. 4. Auflage. Leipzig 1900, S. 63 ().
 Ludwig Erk, Franz Magnus Böhme: Deutscher Liederhort. Auswahl der vorzüglicheren Deutschen Volkslieder nach Wort und Weise aus der Vorzeit und Gegenwart gesammelt und erläutert. Band 2. Leipzig 1893, S. 404 (Digitalisat).

Weblinks

Einzelnachweise

Volkslied

Du, du liegst mir im Herzen


An Habenaria propinquior in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Habenaria propinquior in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Queensland. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Habenaria

Habenaria propinquior