Die Liste der Baudenkmäler in Rodeneck (italienisch Rodengo) enthält die  als Baudenkmäler ausgewiesenen Objekte auf dem Gebiet der Gemeinde Rodeneck in Südtirol.

Basis ist das im Internet einsehbare offizielle Verzeichnis der Baudenkmäler in Südtirol. Dabei kann es sich beispielsweise um Sakralbauten, Wohnhäuser, Bauernhöfe und Adelsansitze handeln. Die Reihenfolge in dieser Liste orientiert sich an der Bezeichnung, alternativ ist sie auch nach der Adresse oder dem Datum der Unterschutzstellung sortierbar.

Liste

Weblinks

 Monumentbrowser des Südtiroler Landesdenkmalamts

Rodeneck
!
Baudenkmaler Rodeneck

Liste der Baudenkmäler in Rodeneck


حرب البراعصة والعبيدات هي صراع مسلح نشب بين قبيلتي البراعصة، والعبيدات في الفترة 1860-1890 في برقة في منطقة الجبل الأخضر في ليبيا خلال القرن التاسع عشر. حقق البراعصة نجاحاً في البداية، لكن العبيدات انتصروا في النهاية.

الخلفية التاريخية
 كانت قبيلة العبيدات قد دخلت في حرب كبيرة (ربما في القرن الثامن عشر) ضد جيرانهم الشرقيين قبيلة أولاد علي وسبب تلك الحرب فرض الاتراك على جميع القبائل ضرائب او الجزية وقد رفضوا أولاد علي دفع تلك الضرائب وكان الرد بأنهم يدفعون الزكاة لبيت الله وبعدها شن الاتراك حرب بعد اتفاقية مع من دفعوا الجزية وعلى رأسهم قبيلة العبيدات ومساعده ودعم بالمال والذهب من القري وتحضير اكثر من 1000 جندي اغلبهم من الاتراك وحاربوا بجانب بعض من قبائل الغرب والعبيدات ضدأبناء عمومتهم و (كلا القبيلتين من نسل قبيلة بني سُعدة وهذه من نسل قبية بني سُليم من الجزيرة العربية)، وكانت نتيجة الحرب هزيمة أولاد علي وإخراجهم من برقة في منطقة الجبل الأخضر إلى مصر، كقبائل مهزومة واستوطنوا شرق اقليم برقة من السلوم الي البحيرة وقد عرفت هذه القصة في التراث الشعبي الليبي باسم «تجريدة حبيب».

 أما بالنسبة للبراعصة، فإن زعيمها «أبو بكر حدّوث» (من نسل عبد السلام بن مشيش من المغرب)، قد عينته الإمبراطورية العثمانية برتبة «بي» حاكماً على جميع قبائل «الحرابي» (البراعصة، العبيدات، الحاسة، الدرسة، عائلة فايد، أولاد حمد)، وقد عدّه العبيدات حاكماً قاسياً، وكان من الصعب على قبيلة كبيرة مثل العبيدات أن تبقى تحت نفوذ قبيلة أخرى، لذلك فإن الصراع لم يكن هناك مفر منه.

سير الحرب
 بدأت الحرب عام 1860، وحقق فيها البراعصة نجاحاً أول الأمر، حيث تقدم البراعصة في أرض العبيدات حتى وصلوا إلى موقع «عين مارة» حيث واجهوا هزيمة كبيرة، وحاسمة ناصر خلالها العديد من القبائل الأخرى قبيلة العبيدات، وانتهت الحرب بالصلح عام 1890، مخلفة وراءها 2000 قتيل من الطرفين، بينهم أخوين لأبوبكر، وهذه هي المعلومات الأساسية المتوفرة عن الحرب، ومن الصعب التخيل كم أن هذه المعلومات قليلة مقارنة بأنها حرب طويلة.
 أبو بكر حدوث لم يحضر نهاية الحرب، حيث ذهب إلى بنغازي، وتوفي هناك عام 1870.

إرث الحرب
 لم تكن هذه الحرب هي الوحيدة بين القبائل في برقة، حيث أن حروباً كهذه كانت سمة سائدة ذلك العصر، وهي تمثل نسخة القرن التاسع عشر من حرب البسوس، وبمجيء السيد محمد بن علي السنوسي إلى برقة في القرن التاسع عشر، بدأ عدد هذه الحروب يتناقص تدريجياً، وعندما غزا الإيطاليون ليبيا عام 1911، لم يجد الزعماء السنوسيون صعوبة كبيرة في توحيد جهود القبائل ضد الغزاة.
 مثل حرب البسوس أيضاً ألأشعار والحكايات المبالغ فيها مثلت بقايا هذه الحرب.

ملاحظات

مصادر
 إنريكو دي أغسطيني، «سكان برقة»، ترجمة د.إبراهيم أحمد المهدوي، جامعة قاريونس، بنغازي، 1998 (هناك ترجمة أخرى للدكتور خليفة التليسي).
 صلاح الدي محمد جبريل، «تجريدة حبيب: مع كتاب خليل وقصائد غزلية»، مكتبة قورينا، بنغازي، 1974.
 محمد مصطفى بازامة، «تاريخ برقة في العهد العثماني الثاني»، الحوار، بيروت، لبنان، 1994.
 الأب فرانشيسكو روفيري، عرض للوقائع الكرونولوجية في برقة 1551-1911، ترجمة د.إبراهيم أحمد المهدوي، مركز جهاد الليبيين للدراسات التاريخية، بنغازي، 2003.

تاريخ ليبيا العسكري
إفريقيا في عقد 1860
الدولة العثمانية في عقد 1860
إفريقيا في عقد 1870
الدولة العثمانية في عقد 1870
إفريقيا في عقد 1880
الدولة العثمانية في عقد 1880
نزاعات في عقد 1860
نزاعات في عقد 1870
نزاعات في عقد 1880

حرب البراعصة والعبيدات


was a village located in Munakata District, Fukuoka Prefecture, Japan.  The village consisted of the island of Okinoshima and an island also named Ōshima.

As of 2003, the village had an estimated population of 873 and a density of 107.25 persons per km². The total area was 8.14 km².

On March 28, 2005, Ōshima was merged into the expanded city of Munakata.

External links
 Munakata official website

Populated places disestablished in 2005
2005 disestablishments in Japan
Dissolved municipalities of Fukuoka Prefecture
Munakata, Fukuoka

Ōshima, Fukuoka


Cârnatul de Frankfurt, denumit și Frankfurter, (în ) este un cârnat afumat, originar din Germania.

Făcut în mod tradițional dintr-o pastă fină de carne de porc, el are astăzi mai multe variante. Varianta franceză poate conține carne de vită și de mânzat condimentate cu boia, în timp ce varianta americana, celebrii cârnați hot-dog, poate conține carne tăiată mecanic, subproduse din carne de porc sau de vită, precum și îndulcitori, condimente și aditivi. El conține până la 30% grăsimi.

Referințe

Vezi și
 Crenvurști

Mâncare

Frankfurter


El Campeonato de Primera División 1957, fue el cuarto torneo nacional. Se realizó en dos torneos paralelos: el Certamen Nacional Mixto y el Torneo Integrado

Se jugaron dos torneos paralelos por divergencias entre la Asociación de Fútbol Cochabamba, la Asociación de Fútbol Oruro, los centros mineros y la Asociación de Fútbol de La Paz.

Certamen Nacional Mixto
El Certamen Nacional Mixto de 1957 fue un torneo profesional de primera división en Bolivia que organizaron los equipos de la AFC, la AFO y los centros mineros de manera paralela al Torneo Integrado de la AFLP por divergencias. El Campeón fue el Club Wilstermann por primera vez en su historia.

El torneo se jugó desde el 20 de junio de 1957 hasta el 6 de enero de 1958. Se jugó en dos ruedas de todos contra todos.

Participaron Wilstermann, Aurora, Bata y Petrolero por Cochabamba, San José y Oruro Royal por Oruro e Internacional representando a los centros mineros.

Equipos participantes

Tabla de posiciones final
{| class="wikitable sortable" style="text-align:center; margin-right: auto; margin-left: auto;"
|- style="background:#dddddd;"
! Pos
! width="120"| Equipo
! Pts
! PJ
! G
! E
! P
! GF
! GC
! DIF
|- style="background: #CCFFCC;"
||1.º||align=left| Jorge Wilstermann
|21||12||10||1||1||38||16||+22
|-
||2.º||align=left| Aurora
|16||12||6||4||2||25||17||+8
|-
||3.º||align=left| San José
|12||12||5||2||5||34||22||+12
|-
|4.º||align=left| Bata
|10||12||3||4||5||17||26||–9
|-
|5.º||align=left| Oruro Royal
|10||12||4||2||6||19||30||–11
|-
|6.º||align=left| Internacional
|9||12||4||1||7||25||26||–1
|-
|7.º||align=left| Petrolero
|6||12||2||2||8||14||35||–21

Torneo Integrado

El Torneo Integrado de 1957 fue el octavo torneo profesional de primera división en Bolivia que organizó la AFLP. Por divergencias, no participaron los equipos cochabambinos y orureños, que organizaron de manera paralela el Certamen Nacional Mixto junto a los centros mineros.

En el torneo solamente participaron los clubes paceños, se jugó en dos ruedas de todos contra todos. El Campeón fue el Club Always Ready.

Tabla de posiciones
La tabla de posiciones final fue la siguiente:

Referencias

Enlaces externos

Fútbol en 1957
Bolivia en 1957
Temporadas de la Primera División de Bolivia

Campeonato de Primera División 1957 (Bolivia)


Kapela sv. Fabijana i Sebastijana  je rimokatolička građevina u mjestu sv. Fabijan i Sebastijan, općini Gornja Stubica zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Kapela sv. Fabijana i Sebastijana smještena na je na vrhu brijega u naselju Slani Potok u općini Gornja Stubica. Jednobrodnu kapelu čine prostrana lađa i nešto šire svetište s ravnim zaključkom, nad kojima je u novije vrijeme izveden drveni strop s kosim bočnim stranicama. Uz svetište je s južne strane smještena mala sakristija. Glavni oltar datira iz 1661. godine. Recentnim obnovama kapela je izgubila izvornost, ali je gabaritima, autentičnim položajem te očuvanim glavnim baroknim oltarom zadržala povijesnu i ambijentalnu vrijednost.

Zaštita
Pod oznakom Z-2491 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravnog statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Nepokretna pojedinačna kulturna dobra u Krapinsko-zagorskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj

Kapela sv. Fabijana i Sebastijana (Slani Potok)


නිල වශයෙන් ඉරාන ඉස්ලාමීය ජනරජය ලෙසද හැඳින්වෙන ඉරානය බටහිර ආසියානු රටකි. 1935 ට පෙර ඉරානය හඳුන්වනු ලබන්නේ පර්සියාව ලෙසයි. කෙසේ වෙතත් නිල වශයෙන්,දේශපාලන වශයෙන් එය ඉරානය නමින් හඳුන්වයි. 1648, 195Km2 වන මෙය භූමි ප්‍රමාණයෙන් ලොව 18 වන විශාලතම රට වන අතර ලෝක ජනගහනයෙන් මිලියන 70 ක් මෙහි වාසය කරති. එහි මායිම් උතුරු ආමේනියා අසබජා සහ ටර්කිමේනිස්ටාන් දක්වා ඇත. කසකස්ථානය සහ රුසියාව ඉරානයට කෙළින්ම උතුරින් ඇති අසල්වැසියන්ය. ඉරානය මායිම් වන්නේ නැගෙනහිර ඇෆ්ගනිස්ථානය සහ පකිස්ථානය දකුණු පර්සියන් බොක්ක හා ඕමානු බොක්කටය. බටහිරින් ඉරානය. වයඹ තුර්කිය වේ (කුර්ඩිස්ටාන්). ටෙහෙරාන් අගනුවර වේ. එහි තෙල් සංචිත වන පෙට්‍රොලියම් සහ ස්වභාවික වායු ලෝක ආර්ථිකයේ විශේෂ බලශක්ති ආරක්ෂණය සහ ලෝක ආර්ථිකයේ විශේෂ තැනක් ගනී. මෙහි පළමුවන රාජධානිය වන එලමයිට් පිහිටුවනු ලැබුවේ ක්‍රි.පූ. 2800 හිය. ඉරානයෙන් මේඩීස් බි.සි.ඊ. 625 න් ඉරානය රාජ්‍යයක් කරන ලදී. පර්ෂියානු වේ පිබිදීමත් සමඟ සාහිත්‍ය දර්ශන විද්‍යාව,ඖෂධ තාරකා විද්‍යාව, ගණිතය සහ සෞන්දර්ය මුස්ලිම් ජනාවාස වල මුලික පද්ධති විය. 1501 දී සෆවිසි රාජ්‍යය පාලනයෙන් නිදහස ලැබීය.1906 දී පර්සියානු ව්‍යවස්ථාදායක විප්ලවීය විසින් රටේ පළමු පාර්ලිමේන්තුව ව්‍යවස්ථාදායක රාජ තන්ත්‍රයක් ඇතිව නිර්මාණය කළහ. 1976 අප්‍රේල් 01 ඉරාන් විප්ල‍වයෙන් පසු නිල වශයෙන් එය ඉස්ලාමීය සමූහාණ්ඩුවක් විය. ඉරානය UN, NAM,OIC,OPAC සංවිධාන වල නිර්මාතෘ සාමාජිකයකි. ඉරාන දේශපාලන පද්ධතිය 1979 ව්‍යවස්ථාව මත පවතී.

ආශ්‍රිත

ඉරානය වටසන

සටහන්

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි
The e-office of the Supreme Leader of Iran
The President of Iran
Iran.ir
Iran. The World Factbook. Central Intelligence Agency.

බටහිර ආසියානු රටවල්
6th-century BC establishments
ආසියාව තුළ රටවල්
G15 nations
Iranian Plateau
Islamic republics
Member states of OPEC
Member states of the Organisation of Islamic Cooperation
එක්සත් ජාතීන්ගේ සාමාජික රාජ්‍ය
මැද පෙරදිග රටවල්
මෑත පෙරදිග රටවල්
Persian-speaking countries and territories
Persia
States and territories established in the 6th century BC
States and territories established in 1979
1979 establishments in Iran
Former monarchies of Western Asia
Kurdish-speaking countries and territories
Developing 8 Countries member states
Theocracies

ඉරානය


The McMurdo Dry Valleys are a row of largely snow-free valleys in Antarctica, located within Victoria Land west of McMurdo Sound. The Dry Valleys experience extremely low humidity and surrounding mountains prevent the flow of ice from nearby glaciers. The rocks here are granites and gneisses, and glacial tills dot this bedrock landscape, with loose gravel covering the ground. It is one of the driest places on Earth and has not seen rain for nearly two million years.

The region is one of the world's most extreme deserts, and includes many features including Lake Vida, a saline lake, and the Onyx River, a meltwater stream and Antarctica's longest river. Although no living organisms have been found in the permafrost here, endolithic photosynthetic bacteria have been found living in the relatively moist interior of rocks, and anaerobic bacteria, with a metabolism based on iron and sulfur, live under the Taylor Glacier.

The valleys are located within the McMurdo Valleys Antarctic Specially Managed Area (ASMA-2).

Climate

The Dry Valleys are so named because of their extremely low humidity and lack of snow or ice cover. They are also dry because, in this location, the mountains are sufficiently high that they block seaward-flowing ice from the East Antarctic Ice Sheet from reaching the Ross Sea. At , the valleys constitute around 0.03% of the continent and form the largest ice-free region in Antarctica. The valley floors are covered with loose gravel, in which ice wedge polygonal patterned ground may be observed.

The unique conditions in the Dry Valleys are caused, in part, by katabatic winds; these occur when cold, dense air is pulled downhill by the force of gravity. The winds can reach speeds of , heating as they descend and evaporating all water, ice and snow. The dry wind evaporates the snow rapidly and little melts into the soil. During the summer, this process can take only hours.

Another important factor is a lack of precipitation. Precipitation averages around  per year over a century of records, all in the form of snow. This contributes to the low humidity of the area.

For several weeks in the summer, the temperature increases enough to allow for glacial melt, which causes small freshwater streams to form. These streams feed the lakes at the base of the valleys, which do not have outflow to the sea, causing them to become highly saline.

Geology

The McMurdo Oasis constitutes approximately  of "deglaciated mountainous desert", according to McKelvey, bounded by the coastline of south Victoria Land and the Polar Plateau. The Taylor and Wright Valleys are major ice-free valleys within the Transantarctic Mountains. These "dry valleys" include hummocky moraines, with frozen lakes, saline ponds, sand dunes, and meltwater streams. Basement rocks include the Late Precambrian or Early Palaeozoic Skelton Group metamorphic rocks, primarily the Asgard Formation, which is a medium-high-grade marble and calc schist. The Palaeozoic Granite Harbour intrusives include granitoid plutons and dykes, which intruded into the metasedimentary Skelton Group in the Late Cambrian-Early Ordovician during the Ross orogeny. The basement complex is overlain by the Jurassic Beacon Supergroup, which is itself intruded by Ferrar Dolerite sheets and sills. The McMurdo Volcanic Group intrudes, or is interbedded with, the Taylor and Wright Valleys' moraines as basaltic cinder cones and lava flows.  These basalts have ages between 2.1 and 4.4 Ma. The Dry Valley Drilling Project (1971–75) determined the Pleistocene layer within the Taylor Valley was between 137 and 275 m thick, and composed of interbedded sandstones, pebble conglomerates, and laminated silty mudstones. This Pleistocene layer disconformably overlies Pliocene and Miocene diamictites.

Life

Endolithic bacteria have been found living in the Dry Valleys, sheltered from the dry air in the relatively moist interior of rocks.  Summer meltwater from the glaciers provides the primary source of soil nutrients. Scientists consider the Dry Valleys perhaps the closest of any terrestrial environment to the planet Mars, and thus an important source of insights into possible extraterrestrial life.

Anaerobic bacteria whose metabolism is based on iron and sulfur live in sub-freezing temperatures under the Taylor Glacier.

It was previously thought that  algae were staining the red ice emerging at Blood Falls but it is now known that the staining is caused by high levels of iron oxide.

Canadian and American researchers conducted a field expedition in 2013 to University Valley in order to examine the microbial population and to test a drill designed for sampling on Mars in the permafrost of the driest parts of the valleys, the areas most analogous to the Martian surface. They found no living organisms in the permafrost, the first location on the planet visited by humans with no active microbial life.

In 2014, drones were used in the McMurdo Dry Valleys by a team of scientists from Auckland University of Technology (AUT) to create baseline maps of the vegetation. In 2015, the New Zealand Antarctic Research Institute granted funding to AUT to develop methods for operating unmanned aerial vehicles. Over successive summer seasons in Antarctica, the AUT team created three dimensional maps with sub-centimeter resolution, which are now used as baselines.

Part of the Valleys was designated an environmentally protected area in 2004.

Major geographic features

Valleys
 Alatna Valley (sometimes incorrectly spelled Atlanta Valley) is the northernmost, north of Benson Glacier.

From north to south, the three main valleys are
 Victoria Valley (between St. Johns Range in the north and Olympus Range in the south)
 Wright Valley (between Olympus Range in the north and Asgard Range in the south)
 Taylor Valley (between Asgard Range in the north and Kukri Hills in the south)

West of Victoria Valley are, from north to south,
 Barwick Valley
 Balham Valley
 McKelvey Valley

Stretching south from Balham Valley are, from west to east:
 Priscu Valley
 Wall Valley
 Virginia Valley
 Stuiver Valley

West of Taylor Valley is
 Pearse Valley (sometimes incorrectly spelled Pearce Valley).

Further south, between Royal Society Range in the west and the west coast of McMurdo Sound at the lobe of Koettlitz Glacier are, from north to south:
 Garwood Valley
 Marshall Valley
 Miers Valley

Glaciers
 Clark

Wright Valley
 Wright Upper
 Wright Lower

Taylor Valley
 Rhone
 Suess
 Hughes
 Taylor
 Canada
 Commonwealth
 Howard
 Doran

Lakes
Some of the lakes of the Dry Valleys rank among the world's most saline lakes, with a higher salinity than Lake Assal or the Dead Sea. The most saline of all is small Don Juan Pond.
 Lake Vida (Victoria Valley)
 Lake Thomas (Victoria Valley)
 Lake Vanda (Wright Valley)
 Lake Brownworth (Wright Valley) (freshwater)
 Don Juan Pond (Wright Valley)
 Lake Fryxell (Taylor Valley)
 Lake Hoare (Taylor Valley)
 Lake Chad (Taylor Valley)
 Parera Pond (Taylor Valley) (freshwater)
 Lake Bonney (Taylor Valley)
 Lake Joyce (Pearse Valley)
 Lake Garwood (Garwood Valley)
 Lake Miers (Miers Valley)

Former lakes
 Lake Washburn (Taylor Valley)

Rivers
 Kite Stream (Victoria Valley)
 Onyx River (Wright Valley)
 Doran Stream (Taylor Valley)
 Vincent Creek (Taylor Valley)
 Crescent Stream (Taylor Valley)
 Harnish Creek (Taylor Valley)
 Huey Creek (Taylor Valley)
 Lost Seal Stream (Taylor Valley)

Other
 Blood Falls, a feature caused by iron oxide causing a coloured water outflow from Taylor Glacier into West Lake Bonney
 Gargoyle Ridge, a ridge of eroded exposed rocks in Wright Valley
Airdevronsix Icefalls, a set of icefalls at the head of Wright Upper Glacier
Battleship Promontory, a sandstone promontory in Alatna Valley

See also
 Peter Doran
 John Charles Priscu
 Cristina Takacs-Vesbach

Further reading

References

External links

 Special Report: The McMurdo Dry Valleys, Antarctic Sun, January 26, 2003, 7–21.
 Virtual Tour of the Dry Valleys
 A long-term ecological research group is working in the area.
 Pictures from the Dry Valleys
 Satellite images
 Dry Valleys low altitude aerial videos

Valleys of Antarctica
Valleys of Victoria Land
Transantarctic Mountains
Antarctic Specially Managed Areas
Landforms of Victoria Land
Oases of Antarctica
Victoria Land

McMurdo Dry Valleys


Ucrainenii kazahi sunt o minoritate etnică în Kazahstan, care, potrivit recensământului din 1989, număra 896.000 de persoane sau 5,4% din populație. Datorită emigrării lor ulterioare în Rusia și Ucraina, acest număr a scăzut la 796.000 în 1998 și 456.997 la recensământul din 2009.

Istorie
Începând de la sfârșitul secolului al XVIII-lea mai multe valuri de coloniști ucraineni s-au stabilit voluntar sau forțat în Kazahstan. Primii ucraineni care au sosit au fost haidamacii exilați, membri ai bandelor de cazaci și ai organizațiilor paramilitare ucrainene, care au fost trimiși de guvernul rus în Kazahstan după înăbușirea rebeliunii din 1768.

O contribuție mai semnificativă în comunitatea etnicilor ucraineni din Kazahstan a avut-o valul mare de coloniști de la sfârșitul secolului al XIX-lea, care provenea din aproape toate regiunile Ucrainei care făceau parte atunci din Imperiul Rus. Acești emigranți voluntari, care numărau 100.000 de persoane, veneau în Kazahstan și în regiunile îndepărtate ale Rusiei în căutarea unor terenuri libere și a unor condiții de viață mai bune. Migrația ucrainenilor a crescut semnificativ în urma reformelor agricole ale primului ministru rus Piotr Stolîpin de la începutul secolului al XX-lea. Între anii 1897 și 1917 ponderea populației de etnie ucraineană din Kazahstan a crescut de la 1,9% la 10,5%. Ucrainenii s-au stabilit în regiunile din nordul Kazahstanului, care aveau un relief și o climă asemănătoare cu cele din Ucraina. Până în 1917 ucrainenii au ajuns să reprezinte aproximativ 29,5% din populația provinciei Akmola și 21,5% din populația provinciei Turgai. În 1926, potrivit recensământului, Kazahstanul adăpostea 860.000 de ucraineni.

În anii 1930, în timpul procesului de colectivizare din Uniunea Sovietică, aproximativ 64.000 de familii de culaci ucraineni (țărani relativ înstăriți) au fost relocate forțat în Kazahstan.

Primii ucrainieni occidentali au fost deportați forțat în Kazahstan din regiunile Galiția și Volînia, atunci când Uniunea Sovietică a anexat vestul Ucrainei în 1939-1940. Ei au fost urmați de mai mulți naționaliști ucraineni din vestul Ucrainei, acuzați că erau membri ai Organizației Naționaliștilor Ucraineni. Aproximativ 8.000 de naționaliști ucraineni au fost trimiși în lagărele de muncă forțată din apropiere de Karaganda și mulți dintre ei au rămas acolo după ce și-au executat sentințele. Descendenții imigranților ucraineni din perioada postbelică tind să aibă un rol predominant în activitățile organizate de numeroasele centre culturale ucrainene din Kazahstan.

Societate și cultură
Într-un efort de a diferenția comunitățile ucrainene și ruse din Kazahstan, guvernul kazah a susținut în mod activ aspirațiile culturale ucrainene. El a finanțat un ziar ucrainean. Organizațiile ucrainene funcționează liber în Kazahstan, iar în prezent există 20 de centre culturale ucrainene care sponsorizează școli de duminică, coruri și grupuri de dansuri populare. Capitala Kazahstanului, Astana, are liceu ucrainean și o școală duminicală în limba ucraineană. Suferințele comune ale popoarelor kazah și ucrainean din cauza sovieticilor sunt subliniate permanent de activiștii ucraineano-kazahi.

Deși limba ucraineană continuă să fie folosită în mod semnificativ în zonele rurale cu așezări ucrainene compacte și este susținută activ de către guvernul kazah, utilizarea limbii ruse a sporit în comunitatea ucraineană din Kazahstan. Datorită asimilării cu cultura rusă, proporția populației ucrainene din Kazahstan, care declară limba ucraineană ca limbă maternă, a scăzut de la 78,7% în 1926 la doar 36,6% astăzi. Majoritatea ucrainenilor din Kazahstan au avut tendința să se alieze cu slavii ruși, când s-au confruntat cu presiuni din partea majorității kazahe. Se manifestă o oarecare diviziune culturală în cadrul comunității ucrainene din Kazahstan între cei care-și păstrează identitatea politică și culturală ucraineană (în mare parte descendenți ai imigranților de la mijlocul secolului al XX-lea) și cei care au fost rusificați din punct de vedere cultural și lingvistic (descendenții celor care au migrat mai demult în Kazahstan).

Biserica Greco-Catolică Ucraineană și-a început existența în Kazahstan, atunci când primii ucrainieni occidentali au fost exilați acolo în timpul și după cel de-al Doilea Război Mondial. Serviciile religioase greco-catolice au fost oficiate la Karaganda în casele credincioșilor până în 1978, când a fost deschisă prima biserică romano-catolică. Prima biserică greco-catolică ucraineană a fost construită în 1996. În prezent, în Kazahstan există nouă parohii ale Bisericii Greco-Catolice Ucrainene. Comunitatea greco-catolică ucraineană a fost vizitată în 2002 de primatul Bisericii Greco-Catolice Ucrainene, arhiepiscopul major Lubomîr Husar.

Note

Minorități etnice
Diaspora ucraineană

Ucrainenii din Kazahstan


Marie-Claire Geneviève Alain (Saint-Germain-en-Laye, 10 de agosto de 1926 – Le Pecq, 26 de febrero de 2013) fue una organista francesa que se destacó por su carrera discográfica en el mundo de la música clásica, puesto que llegó a editar en vida cerca de doscientos cincuenta álbumes de música de órgano y llegó a vender cuatro millones de copias, incluyendo dos discos de oro. Por lo anterior mencionado es la organista de mayor éxito en el mundo.

Registró toda la música de órgano de Johann Sebastian Bach en tres oportunidades, además del canon organistico de una docena de compositores. Fue famosa por poder interpretar largas piezas sin necesidad de partituras. Llegó a brindar 2500 conciertos alrededor del mundo.

Biografía

Familia
Marie-Claire Geneviève Alain fue la descendiente más reciente de una familia de notables músicos. Nació el 10 de agosto de 1926 en Saint-Germain-en-Laye, un suburbio de París. Su abuela, Alice Alberty, era un excelente pianista. Mientras que su padre Albert Alain era un compositor y un aficionado constructor de órganos, alumno de Guilmant y Fauré. A los once años de edad Marie comenzó ayudando a su padre en el órgano de la iglesia de Saint-Germain, y le sucedió allí después de su muerte en 1971. En un principio no estaba segura de ser organista, ya que todos en su familia ya lo eran y le parecía aburrido seguir lo mismo. Incluso se inclinó por el clave inicialmente, existe una grabación de Alain interpretando el instrumento. Durante su vida conservaría una gran afinidad por el clavicordio, pero nunca editaría oficialmente grabaciones. Finalmente optó por interpretar al órgano.

Le gustaba el jazz, sobre todo el proveniente de Nueva Orleans.

Su hermana Marie-Odile fue una soprano y pianista prometedora, pero falleció siendo muy joven en un accidente de montaña. Su otro hermano Olivier fue un compositor, pianista y musicólogo que escribió algunas de las reseñas de los álbumes de su hermana. Su hermano mayor era el famoso Jehan Alain, compositor y organista entre cuyos profesores figuraban Marcel Dupré, Paul Dukas y Jean-Roger Ducasse. Su obra en órgano Litanies lo estableció como una de las estrellas más brillantes entre los compositores franceses en la década anterior a su muerte en un campo de batalla en 1940, a los 29 años.

Formación
Con la liberación de París de los alemanes en agosto de 1944, Marie-Claire Alain entró en el Conservatorio de París, donde estudió órgano con Dupré, contrapunto y fuga con Pié-de Caussade y armonía con Maurice Duruflé. Duruflé compuso su Prélude et fugue sur le nom d'Alain, Opus 7 (1942), uno de los mejores trabajos de órgano, un homenaje a Jehan Alain, el hermano fallecido de Marie-Claire. Estudió con Duruflé desde 1944 hasta 1950, sus clases escolares eran particulares. Durante sus años de conservatorio, se llevó cuatro Premier Prix. Estudió dos años con Gaston Litaize. También fue alumna de Jean Langlais, quién le enseñó el arte de la improvisación.

Carrera

Luego de comenzar su carrera en 1950, se le concedió un premio por su obra en órgano en el Concurso Internacional de Ginebra y dio su primer recital en público en el citado año, a lo largo de su carrera terminó por dar 2500 conciertos en todo el mundo. The Amis de Orgue le concedió el Premio Bach en 1951. Alain comenzó su carrera justo en el momento en que la música antigua estaba resurgiendo. Fue una de las primeras en interpretar a Johann Sebastian Bach en los nuevos órganos, lo que permitió a los oyentes por primera vez en generaciones, escuchar las escrituras contrapuntísticas con claridad. Desde temprana edad fue conocida como First Lady of the Organ en los Estados Unidos. Llegó a conocer a Jeanne Demessieux y Ton Koopman (este último también hacía grabaciones para el sello Erato Records).

Su primer álbum fue JS Bach - Pieces inédites pour orgue de 1954 en donde interpretó piezas inéditas de Bach. Pero fue su álbum Les sonates en trio BWV 525 à 530 - Six Chorals "Schübler" editado como álbum doble en sonido estéreo, interpreta algunas de las Seis sonatas a trío para órgano, BWV 525-530 y algunos de los Seis corales de Schübler, BWV 645-650 de Johann Sebastian Bach, fue uno de sus primeros grandes éxitos. Alain no tenía pensado registrar la obra integral de órgano de Bach, pero como los sucesivos álbumes que grabó de ese compositor tuvieron considerable éxito, pudo avanzar hasta lograr registrar todas las obras. Su mánager fue su propio marido, Jacques Gommier. Para 1976 Alain ya había llegado al millón de copias vendidas.

Alain grabó la obra integral para órgano de Johann Sebastian Bach en tres ocasiones. Lo hizo por primera vez entre el lapso de 1959 a 1968, luego por segunda vez entre 1978 y 1980, y por tercera vez comenzó a registrar en 1986, y completo las grabaciones en algún momento antes de 1994. La tercera grabación integral del canon de órgano de Bach tuvo como puntos a destacar el uso de la tecnología de grabación digital, y el empleo de órganos en donde el mismo Bach había interpretado las obras en su momento. Las grabaciones analógicas de la década de 1960, como las del periodo de 1978 a 1980 y las digitales posteriores a 1986 fueron editadas en box set y en álbumes a lo largo del tiempo.

Para la primera tanta de grabaciones el técnico de sonido procuro ubicar los micrófonos cerca del instrumento, captando un sonido fuerte y con presencia, pero no se trataba del sonido fiel a como lo escucha una persona sentada en la iglesia. Para las grabaciones futuras se usó el método conocido como "grabación de cabeza de maniquí", en donde se emplea la cabeza de un maniquí dotada de dos micrófonos en donde irían las orejas para producir un registro con la mayor estereofonía posible. Además se procuró situar la cabeza de maniquí en los lugares donde habitualmente se sitúan los oyentes de un órgano, para un mejor registro del efecto típico de reverberancia que da una iglesia.

Cuando Martin Anderson, reportero de la revista británica The Organ, pregunto por qué ella estaba grabando de nuevo la obra integral de órgano de Bach:

Además en la entrevista con Martin Anderson, Alain dijo que cuando registro la obra de Bach por tercera vez a partir de 1986, tuvo especial cuidado en elegir diferentes instrumentos para grabar, por un lado las obras más tempranas del compositor alemán, y por otro las piezas de su etapa más madura. También se interiorizo en el funcionamiento del instrumento con el cual iba a grabar para una correcta interpretación. A sí mismo argumentó que para las subsiguientes series de grabaciones de órgano de Bach -después de las grabaciones de la década de 1960- tuvo que repensar el enfoque en el que estaban interpretando, ya que ella al igual que sus colegas clavecinista, violinistas y cantantes estaban tocando con los estándares de la época romántica, por lo que tuvieron que estudiar y redescubrir los criterios de la época barroca.

También grabó la obra completa de más de una docena de compositores importantes del instrumento como Buxtehude, Couperin, Liszt y tres versiones de algunas composiciones de su hermano Jehan Alain (fallecido en 1940), como también importantes obras individuales. Fue la organista con más grabaciones registradas con 220 discos de vinilo y 60 CD. Una grabación de obras para órgano y trompeta con Maurice André fue muy popular entre su repertorio.

Docencia
Tuvo una importante labor a la hora de transmitir la alfabetización musical a las posteriores generaciones. Enseñó en el Conservatorio de Rueil-Malmaison y más tarde en el Conservatorio de París, y tenía una larga relación con el International Organ Festival (IOF) y la Haarlem Summer Academy en Holanda. Alain dio clases magistrales en todo el mundo, incluyendo América del Norte. Hasta hace pocos años, era un habitual en la Academia de Órgano de Verano de la Universidad McGill. Sus alumnos fueron James M. Higdon Jr, George C. Baker, Robert Bates, Diane Bish, Guy Bovet, James David Christie, Jesse Eschbach, Monique Gendron, Stephen Jon Hamilton, Gerre Hancock, Marcus Huxley, Wolfgang Karius, Jon Laukvik, Michael Matthes, Margaret Phillips, Daniel Roth, Wolfgang Rübsam, Cristina García Banegas, Helga Schauerte-Maubouet, Dong-ill Shin, Thomas Trotter, Marina Tchebourkina, Kenneth Weir y Fritz Werner.

Últimos años y muerte
En 2009 anunció que dejaría los conciertos tras diagnosticarle alzheimer. Falleció el 26 de febrero de 2013 a los 86 años de edad.

Vida personal
Alain se casó en 1950 con Jacques Gommier, y tuvo dos hijos, Aurélie Gommier-Decourt (hija) y Benoît Gommier (hijo) quién falleció en 2009, además de seis nietos. Su marido murió en 1992.

Personalidad
En ciertas notas han destacado la calidez y carencia de ego en la personalidad de Alain, así como también su paciencia con sus alumnos.

Premios
 Premio Sonning (1980; Dinamarca)
 Gran Oficial de la Legión de Honor (2010; Francia)

Homenajes
Las Universidades de Dallas y Colorado le concedieron el título de honoris causa.

Condecoraciones
  Fran Oficial de la Orden de la Legión de Honor otorgada el 13 de julio de 2012.
  Comandante de la Orden Nacional del Mérito.
  Comandante de la Orden de las Artes y las Letras.
  Caballero de la Real Orden de Dannebrog (Dinamarca).

Véase también

 Mujeres en la música
 Anexo:Discografía de Marie-Claire Alain
 Familia Alain

Referencias

Enlaces externos
 Marie-Claire Alain Allmusic

Organistas de Francia
Mujeres organistas
Comendadores de la Orden Nacional del Mérito
Continuadores de la escuela francesa de órgano
Comendadores de la Legión de Honor
Ganadores del Premio Musical Léonie Sonning
Clavecinistas de Francia
Artistas de Erato Records
Intérpretes de música clásica de Francia
Intérpretes de música antigua
Músicos clásicos del siglo XX de Francia
Músicos clásicos del siglo XXI de Francia
Graduados honorarios de la Universidad Johns Hopkins
Mujeres músicas de Francia
Alumnado del Conservatorio de París
Enfermos de alzhéimer
Nacidos en Saint-Germain-en-Laye
Fallecidos en Isla de Francia

Marie-Claire Alain


Beate Walter-Rosenheimer (* 20. November 1964 in Weißenburg in Bayern) ist eine deutsche Politikerin (Bündnis 90/Die Grünen) und Diplom-Psychologin. Sie ist seit 2012 Mitglied des Deutschen Bundestags.

Leben und Beruf

Beate Walter-Rosenheimer wuchs in Ingolstadt und München auf, wo sie 1985 ihr Abitur machte. Danach studierte sie Kommunikationswissenschaften, Philosophie, Geschichte und Psychologie an der Ludwig-Maximilians-Universität München (Diplom-Psychologin). Im Anschluss arbeitete sie als freiberufliche Psychologin im Bereich Arbeitspsychologie, Coaching und klinische Psychologie.

Von 2009 bis 2011 war sie wissenschaftliche Mitarbeiterin der Fraktionsvorsitzenden sowie der Sprecherin für Gesundheitspolitik und Landesvorsitzenden der Grünen im bayerischen Landtag.

Beate Walter-Rosenheimer ist Mutter von fünf Kindern.

Partei

2002 wurde Walter-Rosenheimer Mitglied bei Bündnis 90/Die Grünen. 2003 wurde sie Vorsitzende im Ortsverband Germering sowie Vorsitzende im Kreisverband Fürstenfeldbruck. Von 2004 bis 2010 war sie Mitglied des Parteirats der bayerischen Grünen. Beate Walter-Rosenheimer war Sprecherin des Landesarbeitskreises Frauenpolitik (2004–2008) und ist seit 2008 Mitglied im Vorstand des Landesarbeitskreises Wirtschaft & Finanzen der bayerischen Grünen.

Mandate und Abgeordnetentätigkeit

Am 16. Januar 2012 rückte sie über die bayerische Landesliste in den Deutschen Bundestag nach, nachdem sie bei der Bundestagswahl 2009 knapp den direkten Einzug verpasst hatte. Sie war bis zum Ende der 17. Wahlperiode Mitglied und Obfrau der Fraktion Bündnis 90/Die Grünen im Ausschuss für Wirtschaft und Technologie, sowie Mitglied der Kinderkommission und stellvertretendes Mitglied der Enquete-Kommission Wachstum, Wohlstand, Lebensqualität. Seit der Bundestagswahl am 22. September 2013 (18. Wahlperiode) ist Beate Walter-Rosenheimer Sprecherin für Jugendpolitik und Ausbildung der Grünen Bundestagsfraktion, Mitglied der Kinderkommission des Deutschen Bundestags, deren Vorsitz sie im Januar 2017 übernahm, sowie Mitglied im Parlamentarischen Beirat für nachhaltige Entwicklung. Sie ist ordentliches Mitglied im Ausschuss für Bildung, Forschung und Technikfolgenabschätzung und ordentliches Mitglied im Ausschuss für Familie, Senioren, Frauen und Jugend. Zudem gehört sie als stellvertretendes Mitglied der Kinderkommission - Kommission zur Wahrnehmung der Belange der Kinder an. Bei der Bundestagswahl 2017 gelang ihr auf Platz 5 der Landesliste der Wiedereinzug in den Bundestag. Bei der Bundestagswahl 2021 gelang ihr auf Platz 19 der Landesliste der Wiedereinzug in den Bundestag.

2008 bis 2012 gehörte Walter-Rosenheimer dem Kreistag Fürstenfeldbruck an.

Einzelnachweise

Weblinks

 Homepage

 Profil bei abgeordnetenwatch.de

Bundestagsabgeordneter (Bayern)
Bündnis-90/Die-Grünen-Mitglied
Deutscher
Geboren 1964
Frau
Mitglied des Ausschusses für Bildung, Forschung und Technikfolgenabschätzung (Deutscher Bundestag)

Beate Walter-Rosenheimer


Aceasta este o listă de filme britanice din 1925:

Lista

Note

Legături externe
 Filme britanice din 1925 la Internet Movie Database

Vezi și
1925 în Marea Britanie
1925 în film

 *Listă
britanice
Liste de filme britanice

Listă de filme britanice din 1925


Catedrala Svetițhoveli (în , svet'icxovlis sak'atedro t'adzari; literalmente Catedrala Stâlpul Vieții) este o catedrală ortodoxă  situată în centrul istoric al orașului Mțheta, Georgia, la nord-vest de capitala georgiană Tbilisi. Capodoperă a Evului Mediu Timpuriu, Svetițhoveli este recunoscută de UNESCO ca parte a locului din Patrimoniul Mondial denumit "Monumentele istorice din Mțheta". Acesta este în prezent a doua cea mai mare clădire ecleziastică din Georgia, după .

Cunoscută ca locul de înmormântare  lui Hristos, Svetitskhoveli a fost mult timp una dintre principalele biserici ortodoxe georgiene și este printre cele mai venerate locuri de cult din regiune. Structura actuală a fost finalizată în 1029 de către arhitectul medieval georgian Arsukisdze, deși situl în sine datează de la începutul secolului al IV-lea.

Svetitskhoveli este considerată un reper cultural în pericol; ea a supraviețuit mai multor vicisitudini, și multe dintre inestimabilele ei fresce au fost pierdute, fiind tencuite de autoritățile țariste.

Istorie

Istoria timpurie

Prima biserică de pe acest loc a fost construită în secolul al IV-lea e.n. în timpul domniei lui  al  (Iberiei). Se spune că Sf. Nino ar fi ales confluența râurilor Mtkvari (Kura) și  ca loc al primei biserici georgiene.

Potrivit hagiografiei georgiene, în secolul I e.n. un  din Mțheta pe nume Elias a fost prezent la Ierusalim când Isus a fost crucificat. Elias a cumparat  de la un soldat roman de la Golgota și a adus-o înapoi în Georgia. Revenind la orașul său natal, el a fost întâmpinat de sora lui, Sidonia, care, la atingerea cămășii a murit imediat de emoțiile generate de obiectul sacru. Haina nu i-a putut fi scoasă din strânsoarea mâinilor, așa că a fost îngropată cu ea. Locul unde a fost îngropată Sidonia cu cămașa lui Hristos este connservat în catedrală. Mai târziu, din mormântul ei a crescut un cedru uriaș. Sf. Nino a cerut să fie tăiat cedrul și să se facă din el șapte coloane  pentru fundația bisericii. Cea de-a șaptea coloană ar fi avut, se spune, proprietăți magice și s-a înălțat singură în aer. Ea ar fi revenit pe pământ după ce Sfântul Nino s-a rugat toată noaptea. În continuare, se spune că din această a șaptea coloană magică curgea un lichid sfânt care îi vindeca pe oameni de toate bolile.

În georgiană, sveti înseamnă "stâlp", și țhoveli înseamnă "dătător de viață" sau "viu", de unde și numele catedralei. O icoană înfățișând acest eveniment poate fi văzută pe a doua coloană pe dreapta de la intrare. Reprodusă pe scară largă în întreaga Georgie, ea o înfățișează pe Sidonia cu un înger înălțând coloana în rai. Sfântul Nino este în prim-plan: regele Mirian și soția sa, regina Nana, sunt la dreapta și la stânga. Georgia a adoptat oficial creștinismul ca religie de stat în 337.

Evul mediu și perioada modernă
Catedrala Svetițhoveli, construită inițial în secolul al IV-lea, a fost distrusă de mai multe ori în istorie, în special de invaziile arabă, persană și timuridă, și mai recent în timpul dominației rusești și sovietice. Clădirea a fost afectată și de cutremure.

În timpul restaurării din anii 1970-71, sub îndrumarea lui V. Țințadze, s-a găsit baza bazilicăi construită în secolul al V-lea de către regele  după ce a fost găsită prima biserică a Sfântului Nino. În primii ani în care s-au construit biserici în Georgia, bazilica a fost tipul dominant de arhitectură bisericească georgiană, înainte de apariția stilului cruce cu dom.

Actuala catedrală Svetițhoveli a fost construită între 1010 și 1029 de arhitectul Arsakidze, la invitația catolicosului Melkisedek al Georgiei. Regele Georgiei la acea vreme era Giorgi I (Gheorghe).

Catedrala este înconjurată de un zid de apărare, construit din piatră și cărămidă în timpul domniei regelui  (Heraclius), în 1787. Etajul de sus a fost conceput pentru scopuri militare și avea poziții pentru tunuri. Intrarea în catedrală dinspre zid este situată la vest. Zidul are opt turnuri: șase dintre ele sunt de formă cilindrică și două dintre ele sunt pătrate. Expedițiile arheologice din 1963 au găsit casa patriarhului din secolul al XI-lea în partea de sud a zidului. În interiorul curții bisericii, s-au găsit rămășițele unui palat  cu două etaje al patriarhului Anton al II-lea.

Arhitectura

Baza basilicii cu trei etaje, despre care se spune că ar fi construită de  după modelul bisericii inițale a Sf. Nino, a fost găsită de arheologi în timpul restaurării din 1970-71.

Arhitectura actualei catedrale Svetițhoveli, care datează din preajma lui 1020, este bazată pe stilul cruce cu dom de arhitectură bisericească, apărut în Georgia în Evul Mediu Timpuriu și devenită principalul stil după unificarea politică a Georgiei sub Bagrat al III-lea (978–1014). Caracteristic acestui stil este faptul că domul este plasat peste toate cele patru laturi ale bisericii. Structura bisericii este destinată unei acustici bune. Domul catedralei Svetițhoveli a fost reconstruit de mai multe ori de-a lungul secolelor pentru a păstra biserica în stare bună.

Piatra folosită pentru catedrală este una galbenă, nisipoasă, șlefuită, în timp ce în jurul ferestrei absidei, s-a folosit o piatră de culoare roșie. Piatra verde utilizată în tamburul cupolei este din secolul al XVII-lea. Oblonul curbat cu arcade este neschimbat din secolul al XI-lea.

O fereastră mare ocupă majoritatea părții superioare a peretelui vestic al bisericii. Vitraliul îl înfățișează pe Hristos stând cu doi îngeri în cele două părți. Sculptura inițială de pe perete nu s-a păstrt, dar a fost restaurată de mai multe ori, cel mai recent, în secolul al XIX-lea.

Arhitectul Arsukidze
O sculptură în relief de pe zidul exterior de nord este înconjurată de legendă. Ea înfățișează un braț drept și mână ținând o daltă simbol al pietrarilor cu o inscripție pe care scrie:
O altă inscripție de pe fațada de est atestă mai departe că Arsukidze nu a trăit să vadă capodopera sa terminată (în 1029):

Romanul  de Konstantine Gamsakhurdia relatează legenda, nedocumentată, cum că un preot care era și protector și profesor al lui Arsukidze era atât de gelos pe succesul lui Arsukidze că și-a folosit influența pe lângă rege pentru a obține tăierea mâinii drepte a arhitectului. Potrivit romanului, regele Gheorghe era și el invidios pe Arsukidze peste iubita lui, frumoasa Shorena.

Icoane și fresce

Pereții interiori ai catedralei erau odinioară împodobiți cu fresce medievale, dar multe dintre ele nu s-au păstrat. În 1830, când împăratul Nicolae I urma să viziteze Mțheta, autoritățile ruse au distrus galeriile și au tencuit vechile fresce, ca parte a unui efort de a face catedrala să "arate mai ordonat"; în final, țarul nu a mai venit. Astăzi, după o restaurare atentă, unele fresce au reapărut, inclusiv o reprezentare din secolul al XIII-lea a "Fiarei Apocalipsei" și ale semnelor Zodiacului.

Pereții sunt decorați cu multe icoane creștin-ortodoxe, dintre care cele mai multe nu sunt originare (cele originare fiind în muzeele naționale din Georgia). Decorațiunile zidurilor de piatră prezintă și struguri sculptați (ca și în multe biserici din Georgia), reflectând vechile tradiții viticole ale țării. Chipul cel mare al lui Isus de la altar a fost pictat de un artist rus în secolul al XIX-lea. Majoritatea icoanelor de aici datează din secolul al XX-lea. Unele sunt copii ale unor icoane și fresce mai vechi de la alte biserici de pe teritoriul Georgiei.

Două capete de tauri de pe fațada de est, rămășițe ale bisericii din secolul al V-lea, demonstrează influența populară asupra iconografiei creștine din această perioadă timpurie.

Cristelnița
Pe partea dreaptă de la intrarea în catedrală este o cristelniță din piatră datând din secolul al IV-lea. Se crede că ea a fost folosită pentru botezul regelui Mirian și al reginei Nana. Imediat în spatele cristelniței este o reproducere a reliefului mâinii drepte a lui Arsukidze dreapta și găsit pe fațada de nord.

Copia simbolică a Capelei Sfântului Mormânt
Pe partea de sud există o mică biserică de piatră construită în interiorul catedralei. Aceasta este o copie simbolică a capelei de la Sfântul Mormânt din Ierusalim. Construită între sfârșitul secolului al XIII-lea și începutul secolului al XIV-lea, acesta a fost ridicată aici pentru a marca Svetițhoveli ca al doilea cel mai sacru loc din lume (după biserica din Ierusalim), datorită cămășii lui Hristos. În fața acestei capele de piatră, cea mai vestică structură, aliniată cu coloanele dintre altar și naos, marchează mormântul Sidonieia. ămășițeeale stâlpului vieții sunt și ele aicii. A fost construiăt în secolul alXVII7-lea. Scene din viațarRegeluiMiriany șirRegieia Nana, și portretele primului împărat bizantin creștin, Constantin, și mamei sale Elena, au fost pictate de către G. Gulzhavarashvili la acea dată. Aici s-au găsit urme ale fundației bisericii din secolul al IV-lea.

Tronul patriarhului-catolicos
Cea de-a doua structură aliniată cu coloanele culoarului din sud a fost construită tot în secolul al XVII-lea, și a reprezentat tronul catolicosului Diasamidze. Ea nu mai servește această funcție, întrucât tradiția actuală necesită ca tronul unui patriarh georgian să fie în centrul bisericii.

Mormintele din catedrală
Svetițhoveli nu a fost doar locul de încoronare al regilor georgieni, ci și loc de înmormântare a acestora. Zece regi se știe că au fost înhumați aici, deși doar șase morminte au fost găsite, toate în fața altarului. Mormântul regelui Vahtang Gorgasali poate fi identificat de micul felinar de lumânări în formă de castel din fața lui. Mormântul regelui Erekle al II-lea mormântul lui este identificabil prin sabia și scutul de pe el. Fiul său, , a fost ultimul rege al Georgiei și mormântul lui de marmură este lângă al tatălui său. De asemenea, în fața altarului sunt mormintele lui , ,  și al diverșilor membri ai familiei regale Bagrationi, inclusiv al lui Tamar, prima soție a lui Gheorghe al XI-lea, al cărui epitaf datând din 1684 este scris atât în georgiană (Asomtavruli) cât și în arabă.

Pericole
Un raport din 2010 al UNESCO a constatat că stabilitatea de ansamblu a catedralei este amenințată de probleme structurale.

Note

Bibliografie

 Abashidze, Irakli. Ed. Georgian Encyclopedia. Vol. IX. Tbilisi, Georgia: 1985.
 Amiranashvili, Shalva. History of Georgian Art. Khelovneba: Tbilisi, Georgia: 1961.
 Grigol Khantsteli. Chronicles of Georgia.

 Rosen, Roger. Georgia: A Sovereign Country of the Caucasus. Odyssey Publications: Hong Kong, 1999.

 Натроев А. Мцхет и его собор Свэти-Цховели. Историко-археологическое описание. 1900
Patrimoniul mondial în Georgia
Biserici din Georgia
Catedrale

Catedrala Svetițhoveli


Vladimir Ivanovich Morozov (, Moscou, 19 de julho de 1952) é um ex-canoísta de velocidade russo, campeão olímpico.

Nos Jogos Olímpicos de 1976, em Montreal, integrou a equipe da União Soviética que conquistou a medalha de ouro na prova do K-4 1000 metros ao lado de Sergei Chukhray, Aleksandr Degtyarev e Yuri Filatov. Em mundiais, foi campeão do K-4 10000 m em 1977, 1978 e 1979 e segundo colocado no K-4 1000 m em 1977.

Canoístas da União Soviética
Canoístas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1976
Campeões olímpicos da União Soviética
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1976
Medalhistas olímpicos da canoagem
Naturais de Moscou

Vladimir Morozov (canoísta nascido em 1952)


Hoya pusilliflora er fjölær jurt í vaxblómaættkvísl.  Útbreiðslan er á Nýju-Gíneu.

Tilvísanir

Vaxblómaættkvísl

Hoya pusilliflora


The North Carolina Senate is the upper chamber of the North Carolina General Assembly, which along with the North Carolina House of Representatives—the lower chamber—comprises the state legislature of North Carolina. The term of office for each senator is only two years.

The Senate's prerogatives and powers are similar to those of the other house, the House of Representatives. Its members do, however, represent districts that are larger than those of their colleagues in the House. The President of the Senate is the Lieutenant Governor of North Carolina, but the Lt. Governor has very limited powers and only votes to break a tie. Before the office of Lt. Governor was created in 1868, the Senate was presided over by a "Speaker." After the 1988 election of James Carson Gardner, the first Republican Lt. Governor since Reconstruction, Democrats in control of the Senate shifted most of the power held by the Lt. Governor to the senator who is elected President Pro Tempore (or Pro-Tem). The President Pro Tempore appoints members to standing committees of the Senate, and holds great sway over bills.

According to the state constitution, the Senate is also the "Court for the Trial of Impeachments". The House of Representatives has the power to impeach state officials, after which the Senate holds an impeachment trial, as in the federal system. If the Governor or Lt. Governor is the official who has been impeached, the Chief Justice of the North Carolina Supreme Court presides.

Qualifications
The qualifications to be a senator are found in the state Constitution: "Each Senator, at the time of his election, shall be not less than 25 years of age, shall be a qualified voter of the State, and shall have resided in the State as a citizen for two years and in the district for which he is chosen for one year immediately preceding his election."

2023–24 composition

Leadership

Membership

↑: Member was originally appointed to fill the remainder of an unexpired term.

Past composition of the Senate

Coat of arms

See also
North Carolina House of Representatives
 List of North Carolina state legislatures

References

External links

 Project Vote Smart – State Senate of North Carolina

State upper houses in the United States

North Carolina Senate


Adrian Mark Aucoin (born July 3, 1973) is a Canadian former professional ice hockey defenceman. He played over 1,100 games in the National Hockey League (NHL). Aucoin was born in Ottawa, Ontario, but grew up in Gloucester, Ontario.

Playing career
As a youth, Aucoin played in the 1987 Quebec International Pee-Wee Hockey Tournament with a minor ice hockey team from Gloucester.

Aucoin was drafted 117th overall by the Vancouver Canucks in the 1992 NHL Entry Draft, making his NHL debut in 1994–95, playing one game with Vancouver. With the Canucks, Aucoin established himself as a significant offensive threat, specifically on the power play. However, it was not until his fourth full season with the team that this became evident, as he rose from just three goals in 1997–98 to 23 the next season, 18 of which came on the power-play, tying Denis Potvin for the NHL single-season record (broken by Sheldon Souray's 19 powerplay goals in 2006–07). In addition to leading all league defencemen in goals and power-play goals in the 1998–99 NHL season, Aucoin also led all defencemen in shorthanded goals (2) and game-winning goals (3).

However, after one-and-a-half seasons, Aucoin's offensive production dropped to the point where he had only 3 goals through 47 games in 2000–01. On February 7, 2001, Aucoin (along with a second-round pick for the 2001 NHL Entry Draft) was traded to the Tampa Bay Lightning for goaltender Dan Cloutier. He only played 26 regular-season games for the Lightning before being traded in the off-season with Alexander Kharitonov to the New York Islanders in exchange for Mathieu Biron and a second-round pick in the 2002 NHL Entry Draft.

With the Islanders, Aucoin put up the most consistent offensive numbers of his career, including a career-high 33 assists and 44 points in 2003–04, resulting in him being chosen to play in the 2004 NHL All-Star Game for the Eastern Conference. He shared a victory in the hardest shot competition with Sheldon Souray of the Montreal Canadiens with a 102.2 mph blast and scored the first goal of the game in a 6–4 win over the Western Conference.

In 2004–05, he played Modo Hockey in the Swedish Elitserien during the NHL lockout. After NHL play resumed, on August 2, 2005, Aucoin signed a four-year contract with the Chicago Blackhawks, eventually being named team captain. However, the first two seasons of his contract were hampered by injuries, and in the off-season prior to the 2007–08 campaign, Aucoin waived his no-trade clause and was sent with a seventh-round draft pick to the Calgary Flames in exchange for defencemen Andrei Zyuzin and Steve Marr.

In his first season with Calgary, Aucoin recorded the fifth 30-point season of his career in 2007–08 with 35 points, and recorded his sixth 30-point season in the 2008–09 season with 34 points.

In the summer of 2009, Aucoin, as a free agent, signed a contract with the Phoenix Coyotes. He helped the Coyotes win the Pacific Division in 2012, where they advanced to the Western Conference finals.

After three seasons with the Coyotes, Aucoin left as a free agent to sign a one-year contract with the Columbus Blue Jackets on July 1, 2012. During the lockout shortened 2012–13 season, Aucoin served as an alternate captain with the Blue Jackets. In 36 games, he totalled just 4 assists, however added a needed veteran presence at the Blueline. In the summer of 2013, he became an unrestricted free agent.

On November 19, 2013, Aucoin announced his retirement from professional hockey. He will begin working with the Chicago Blackhawks' young defensive prospects.

Personal life
Aucoin's son Kyle was drafted in the sixth round, 156th overall, by the Detroit Red Wings in the 2020 NHL Entry Draft.

Career statistics

Regular season and playoffs

International

Awards
Babe Pratt Trophy (Vancouver Canucks' best defenceman): 1999
 Selected to one NHL All-Star Game: 2004

Transactions
June 20, 1992 – Drafted 117th overall in the 1992 NHL Entry Draft by the Vancouver Canucks
February 7, 2001 – Traded to the Tampa Bay Lightning with a 2nd round draft pick (2001 NHL Entry Draft) for Dan Cloutier
June 22, 2001 – Traded to the New York Islanders with Alexander Kharitonov  for Mathieu Biron and a 2nd round draft pick (2002 NHL Entry Draft)
August 2, 2005 – Signed a four-year deal with the Chicago Blackhawks
July 1, 2009 – Signed with the Phoenix Coyotes
July 1, 2012 – Signed with the Columbus Blue Jackets

See also
List of NHL players with 1,000 games played

References

External links

1973 births
Boston University Terriers men's ice hockey players
Calgary Flames players
Canadian ice hockey defencemen
Chicago Blackhawks captains
Chicago Blackhawks coaches
Chicago Blackhawks players
Columbus Blue Jackets players
Hamilton Canucks players
Ice hockey people from Ottawa
Ice hockey players at the 1994 Winter Olympics
Living people
Medalists at the 1994 Winter Olympics
Modo Hockey players
National Hockey League All-Stars
Nepean Raiders players
New York Islanders players
Olympic ice hockey players for Canada
Olympic medalists in ice hockey
Olympic silver medalists for Canada
Phoenix Coyotes players
Syracuse Crunch players
Tampa Bay Lightning players
Vancouver Canucks draft picks
Vancouver Canucks players
Canadian expatriate ice hockey players in Sweden
Canadian ice hockey coaches

Adrian Aucoin


Miraildes Maciel Mota (født 3. marts 1978), bedre kendt som Formiga, er en brasiliansk fodboldspiller, der spiller som midtbanespiller for Paris Saint-Germain og . Hun har tidligere spillet for professionelle klubber i Sverige og USA. Formiga har flere internationale rekorder som medlem af Brasiliens landshold. Hun er den eneste kvindelige fodboldspiller, der har spillet med i alle olympiske fodboldturneringer for kvinder siden den første udgave ved sommer-OL 1996. Rekorden ligger på i alt 7 deltagelser, eftersom hun pt. er aktuel ved Sommer-OL 2020. Hun deler rekorden som flest deltagelser ved VM i fodbold for kvinder med Homare Sawa, de har begge deltaget seks gange, hvilket er rekord.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindelige fodboldlandsholdsspillere fra Brasilien
Olympiske sølvmedaljevindere fra Brasilien
Fodboldspillere ved sommer-OL 2004
Fodboldspillere ved sommer-OL 2008
Olympiske fodboldspillere fra Brasilien

Formiga (fodboldspiller)


Hversu Noregr byggðis (oversat til Hvordan Norge blev bygget eller Fundinn Noregr) er en islandsk optegnelse på oprindelsen af forskellige mytologiske norske slægter. Det eneste eksemplar af denne tekst er genfundet i det store islandske værk Flatøbogen.

Skabelsesmyte
I Hversu Noregr byggðis trækkes forfædrene fra jætten Fornjot i Finland til dennes efterkommer Nor som erobrer Norge og giver navn til landet. Kong Nor som eponymisk for Norge er både uhistorisk og ikke korrekt filologisk, men ikke usædvanlig i norrøne skrifter. Snorre Sturlason forsøger sig på lignende forklaringer indledningsvis i Heimskringla. Tilsvarende slår teksten fast at Nors søn Trond bosætter sig i det området som blev navngivet efter ham, Trondheim ("Þrándr er nefndr konungr sá, er fyrstr réð fyrir Þrándheimi"). Teksten giver derefter detaljer om Nors og af hans bror Gors efterkommere i en sektion kaldet Ættartölur (Ættehistorie).

Samme myte i Orkneyinga saga
Denne optegnelse har en nær parallel i de tre første kapitler af Orkneyinga saga som giver en noget forskellig version af den samme fortælling og giver kun detaljer om efterkommerne til Gor, foruden information som ikke findes Hversu Noregr byggðis. Optegnelsen i Orkneyinga saga, som man antager er ældre end den version som finnes i Flatøbogen, bliver undetiden refereret til som Grundlæggelsen af Norge (Fundinn Noregr eller Fundin Noregr). Meget af materialet i disse to manuskripter findes ikke andre steder, specielt slægtskabet af mange familier tilbage til jætter hellere end til Odin som er tendensen i andre værker.

Konge, jarl og herse
Et andet interessant aspekt er forklaringerne på de forskellige samfundstitler i relation til konge. Jarler blev skabt da Nors sønnesøn Gudbrand nægter at blive kaldt "konge" og giver sig selv navnet "jarl" i stedet ("ok lét gefa sér jarlsnafn"). Tre generationer senere er det en anden Gudbrand som afviser at tage både navnet konge og jarl, og han giver sig i stedet navnet "herse". Udbredelsen af Nors efterkommere og deres navngivning af titler skaber et hierarkisk organiseret samfund, hvor kongen i bogstavelig forstand er far til sit folk, og hvor hvert medlem af slægten frit har valgt sin sociale funktion.

Dette kan sammenlignes med Håkon Sigurdsson (Håkon Jarl) som ikke kaldte sig selv for konge, til trods for at han styrede Norge som det, men beholdt titlen jarl som hans forfædre havde før ham. Tilsvarende ville Erling Skjalgsson ikke være jarl da kong Olav Tryggvason tilbød ham titlen, men foretrak at være herse sådan som hans forfædre før ham.

Listerne med slægter hævder også at mange heroiske slægter som er berømte i den nordiske folketro, men som ikke er lokaliseret i Norge faktisk var af norsk oprindelse, de fleste er Nors efterkommere etterkommer Halvdan den Gamle. Derimod er alle slægter som kommer fra Halvdan derefter vist ved at de mødes i den store norske konge Harald Hårfagre, den første samlingskonge i Norge.

Æt fra både Adam og Odin
Der hvor informationen her kan sammenlignes med andre optegnelser bliver den nogle gange bekræftet og andre gange modsagt. Der er også mindre unøjagtigheder og selvmodsigelser, inklusive teksten om den danske skjoldungeslægts linjer og ynglingeslægtens linjer som stamfædre til Harald Hårfagre, også ved at hævde at Harald Hårfagre nedstammer fra Bibelens Adam.

Den store islandske filolog Sigurður Nordal har antaget, at Hversu Noregr byggðist har tjent som en introduktion til Ættartölur som sporer Harald Hårfagres forfædre tilbage til Odin, Priamos af Troja, Saturn og Noa til Adam. I henhold til Nordal samlede Magnus Torhallsson, den ene af Flatbogens forfattere, teksten fra kilder af forskellig alder og oprindelse, og udvidet af ham selv. Forfatteren har også sikret sig en vis overensstemmelse med navne i de andre tekster i Flatøbogen.

Teksten ender med en slægtsliste af Harald Hårfagres efterkommere frem til Olav Håkonsson (1370–1387) og med et udsagn om at optegnelsen blev skrevet ned i 1387, og en omtale af dronning Margrete Valdemarsdatter, Olavs mor, som den reelle hersker af Norge.

Referencer

Litteratur
 Rowe, Elizabeth Ashman: «Origin Legends and Foundation Myths in Flateyjarbók» . Old Norse Myths, Literature and Society Proceedings of the 11th International Saga Conference 2-7 July 2000, University of Sydney

Eksterne henvisninger
 Heimskringla.no: Hversu Noregr Byggðist
 Snerpa.is: Hversu Noregr Byggðist

Nordisk litteratur fra middelalderen
Nordisk mytologi
Norges historie

Hversu Noregr byggðist


Catherine Greenhill est une mathématicienne australienne connue pour ses recherches sur les graphes aléatoires, l' et les chaînes de Markov . Elle est professeure de mathématiques à l'École de mathématiques et de statistiques de l'université de Nouvelle-Galles du Sud et rédactrice en chef de lElectronic Journal of Combinatorics.

Formation et carrière
Greenhill a fait ses études de premier cycle à l'université du Queensland et y est restée pour une maîtrise, y travaillant avec Anne Penfold Street. Elle a obtenu son doctorat en 1996 à l'université d'Oxford, sous la direction de Peter Neumann. Sa thèse est intitulée From Multisets to Matrix Groups: Some Algorithms Related to the Exterior Square .

Après des recherches postdoctorales avec Martin Dyer à l'université de Leeds et Nick Wormald à l'université de Melbourne, Greenhill a rejoint l'université de Nouvelle-Galles du Sud en 2003. Elle a été promue professeure associée en 2014, devenant la première femme mathématicienne à gagner une telle promotion à l'UNSW.

Prix et distinctions
Greenhill a été la lauréate 2010 de la médaille Hall de l'Institut de combinatoire et ses applications. Elle a été présidente de la  de 2011 à 2013. En 2015, l'Académie australienne des sciences lui a décerné sa médaille Christopher-Heyde pour ses recherches distinguées en sciences mathématiques.

Publications

Références

Liens externes

Professeur à l'université de Nouvelle-Galles du Sud
Étudiant de l'université d'Oxford
Étudiant de l'université du Queensland
Personnalité en théorie des graphes
Mathématicienne australienne

Catherine Greenhill


Súzdalskaya  es una stanitsa del ókrug urbano de Goriachi Kliuch del krai de Krasnodar, en las estribaciones noroccidentales del Cáucaso, en Rusia. Está situada a orillas del río Apchas, afluente del río Kubán, 23 km al nordeste de Goriachi Kliuch, y 42 km al sureste de Krasnodar. Tenía una población de 1 374 habitantes en 2010.

Es cabeza del municipio Súzdalskoye, al que pertenecen asimismo Mártanskaya y Krasni Vostok.

Historia

Fue fundada en 1864 con el nombre Pchaskaya, sobre el aul adigué Psegub (Псэгъуб). En 1867 recibió su nombre actual.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Суздальская.
 Основные административно-территориальные преобразования на Кубани (1793—1985 гг.) / Autores: A. S. Azarenkova, I. Y. Bondar, N. S. Vertyshova. Krasnodar: Краснодарское кн. изд-во, 1986. — 394 p.
 Mapa topográfico en maps.vlasenko.net

Localidades de la Ciudad de Goriachi Kliuch del krai de Krasnodar
Localidades establecidas en 1864

Súzdalskaya


was a village located in Kamo District, Shizuoka Prefecture, Japan.

As of 2005, the village had an estimated population of 3,291 and a density of 83 persons per km². The total area was 39.64 km².

On April 1, 2005, Kamo was merged into the expanded town of Nishiizu and thus no longer exists as an independent municipality.

Points of interest
 Atagawa Tropical & Alligator Garden
 Shimokamo Tropical Botanical Gardens

External links
 Nishiizu official website
 Izu area tourism website

Dissolved municipalities of Shizuoka Prefecture
Nishiizu, Shizuoka

Kamo, Shizuoka


Matthias Grimm, bisweilen auch als "Mathias Grimm" gelistet (* 21. Dezember 1943 in Wernigerode; † 15. März 2020), war ein deutscher Schauspieler, Hörspiel- und Synchronsprecher, Synchronautor, Dialogregisseur und Schriftsteller.

Leben
Der Sohn des Fotografen Arthur Grimm und der Schauspielerin Helga Grimm erhielt seine künstlerische Ausbildung bei Else Bongers. Er wurde einem breiten Publikum durch seine Rolle als "Padua" in der ZDF-Serie Der Kurier der Kaiserin bekannt. 26 Folgen lang spielte er den Offiziersburschen "Padua", Begleiter des von Klausjürgen Wussow verkörperten "Leutnant Rotteck". Bereits zwei Jahre zuvor hatte Grimm als "Niko Farell" in Zirkus meines Lebens neben Benno Sterzenbach und Luise Ullrich eine Serienhauptrolle innegehabt. Dennoch beschränkten sich seine weiteren Auftritte in Film- und Fernsehproduktionen weitgehend auf Nebenrollen wie beispielsweise in den Komödien Klassenkeile und Das haut den stärksten Zwilling um sowie Episodenrollen in Fernsehserien wie Der Fuchs von Övelgönne, St. Pauli-Landungsbrücken, Derrick, Algebra um Acht, Hamburg Transit und Polizeifunk ruft.

Stattdessen war Grimm mehrere Jahrzehnte umfangreich als Sprecher, Autor und Regisseur für Hörspiel und Filmsynchronisation tätig. So lieh er beispielsweise für die Masters-of-the-Universe-Adaptionen des Hörspiellabels Europa dem Zauberer "Orko" seine Stimme. Auch bei anderen bekannten Serien dieses Labels wie Dämonenkiller, TKKG und Fünf Freunde wirkte er als Sprecher mit. Daneben synchronisierte er auch den zwielichtigen "Mr. Raines" in der deutschen Bearbeitung der Fernsehserie Pretender, für die er zwischen 1997 und 2002 bei Studio Hamburg Synchron bzw. Cinephon als Dialogautor und -regisseur tätig war. In dieser Funktion betreute er auch die an Enid Blyton orientierte Abenteuer-Serie sowie die dänische Filmkomödie Blinkende Lichter, wofür er 2002 mit dem Deutschen Preis für Synchron ausgezeichnet wurde.

Im Jahr 2014 wurden seine Romane Lasset die Kindlein zu mir kommen … und Die Hölle von Tendrara – Die Rattenlinen veröffentlicht.

Matthias Grimm war mit der Schauspielerin und Synchronsprecherin Renate Pichler verheiratet. Er starb im März 2020 im Alter von 76 Jahren.

Filmografie (Auswahl)
 1958: Lilli – ein Mädchen aus der Großstadt
 1965: Stadt auf Stelzen
 1967: Kaviar und Linsen
 1968: Straßenbekanntschaften auf St. Pauli
 1968: Zirkus meines Lebens
 1969: Klassenkeile
 1969: Van de Velde: Das Leben zu zweit – Die Sexualität in der Ehe
 1970–1971: Der Kurier der Kaiserin
 1971: Das haut den stärksten Zwilling um
 1974: Ist Onkel Jack ein Konformist?
 1976: Derrick – Der Mann aus Portofino
 1979: St. Pauli-Landungsbrücken (Fernsehserie, eine Folge)

Veröffentlichungen

Auszeichnungen
2002 Deutscher Preis für Synchron für herausragende Synchronregie der dänischen Filmproduktion Blinkende Lichter

Weblinks

 Verzeichnis von Matthias Grimms Hörspielen auf hoerspielland.de
 Matthias Grimm auf dubdb.de

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Synchronautor
Synchronregisseur
Synchronsprecher
Autor
Literatur (Deutsch)
Roman, Epik
Deutscher
Geboren 1943
Gestorben 2020
Mann

Matthias Grimm


Valerijanov memorandum (naziv po episkopu Valerijanu, vikaru njegove svetosti Patrijarha Gavrila), službeni je dokument Srpske pravoslave crkve predan njemačkomu vojnom zapovjedniku Srbije, generalu Ludwigu von Schröderu, u Beogradu 9. srpnja 1941. godine. Njegov sadržaj je učinjen dostupnim široj javnosti i prezentiran diljem svijeta.

Memorandum optužuje Hrvate da su već do lipnja 1941. godine odgovorni za ubojstva 100.000 Srba u ND Hrvatskoj. Dopunjena verzija memoranduma, koja je u kolovozu 1941. godine podnijeta generalu Heinrichu Danckelmannu optužuje Hrvate za 180.000 pobijenih Srba u NDH, a brojka se do kraja rujna 1941. godine popela na 300.000 ubijenih.

Kopije memoranduma su odaslane izvan zemlje i, te je njegov sadržaj snažnom propagandom velikosrpske mreže razglašen po čitavom svijetu.

U memorandumu su iznesene tvrdnje da su već do kraja proljeća 1941. godine, primjerice, svi Srbi u kotarevima Imotski, Gospić, Glina, Grahovo, Korenica, Donji Lapac, Gračac i nizu drugih, pobijeni i istrijebljeni. To nije bilo točno, ali će se kod popisa stanovništva 1948. godine naprotiv pokazati da su na području kotara Korenica, Donji Lapac i Gračac tijekom II. svjetskog rata skoro posve istrijebljeni Hrvati.

SPC, koja je u samoj Srbiji vrlo spremno kolaborirala s njemačkim okupatorom, osim tog memoranduma objavila je i zapadnim vladama u suradnji s izbjegličkom vladom Kralja Petra II. dostavljala osim Valerijanovog memoranduma i druge dokumente u kojima se okrivljuje NDH i Katoličku Crkvu u Hrvatskoj, uvijek uz obilje neistina.

Svrhe i posljedice memoranduma

Stjepan Lozo, koji se ekstenzivno pozabavio nastankom i učincima Valeranijavog memoranduma, ocjenjuje da je cilj njegovih pisaca da se četništvo, tj. provođenje velikosrpskog projekta ponudi kao jedini prihvatljivi oblik zaštite opstanka srpstva, te su zahvaljujući baš drastičnoj propagandi kojoj je taj službeni dokument SPC posluži, četnički (crnorukaški) elementi preuzeli glavnu riječ u izbjegličkoj vladi kralja Petra II. Karađorđevića u Londonu, a zapovjednik četnika na terenu Draža Mihailović imenovan je ministrom obrane u toj vladi - čime su četnici legitimirani kao snage Saveznika na tlu okupirane Europe.

Lozo ukazuje da su autori Valerijanovog memoranduma tako - nakon što su srpski ustanici u lipnju i srpnju 1941. godine uz podršku talijanskih okupatora pobili i protjerali sve Hrvate u Kotaru Donji Lapac - pisali da su, naprotiv, Hrvati istrijebili sve Srbe u tom kotaru. Iznosi primjere iz srednje Dalmacije, gdje da nije bilo nikakvih zločina nad Srbima u većem broju sela koje su oni ondje nastanjivali, ali su tijekom rata četnici počinili masovne zločine nad Hrvatima na istom području, primjerice na Biokovu, Mosoru i Kamešnici.

Stjepan Lozo u kontekstu izučavanja teza o zločinima nad Srbima koje su sadržane u Valerijanovom memorandumu ne izučava osobito teror divljih ustaša tijekom 1941. godine, o kojemu je oštro pisao čak i Slavko Kvaternik, šef Ustaške vojnice; makar argumentirano progovara da su podatci o broju pobijenih Srba iz Valerijanovog memoranduma jako preuveličani. Sam Valerijanov memorandum Lozo prepoznaje kao početak uspješnog protuhrvatskog "strateškog klevetanja", koje će se u kasnijim desetljećima nastaviti fabriciranjem drugih optužbi radi dokazivanja "genocidnosti" Hrvata.

Nakon što je Valerijanov memorandum priopćen 1941. u zemljama Zapada, bilježi se rast netrpeljivosti između Srba i Hrvata primjerice u Kanadi i SAD-u.

Povezani članci
 Uloga srpskih medija u ratovima za Veliku Srbiju
 Dezinformacija
 Homogena Srbija

Literatura
 Stjepan Lozo, Ideologija i propaganda velikosrpskoga genocida nad Hrvatima: projekt "Homogena Srbija" 1941., Naklada Bošković, Split, 2018.,

Izvori

Vanjske poveznice
 Velikosrpski projekti
 Titova kolaboracija

Velikosrpski pokret
Mediji
Odnosi s javnošću

Valerijanov memorandum


Karl Theodor Hugo Johannes Ilberg (* 10. Juli 1860 in Magdeburg; † 20. August 1930 in Leipzig) war ein deutscher Klassischer Philologe und Gymnasiallehrer.

Familie
Johannes Ilberg war der Sohn des Geheimen Schulrats und Gymnasialdirektors Hugo Ilberg (1828–1883) und dessen Ehefrau Klara, geborene Weißwange (1830–1887), Tochter des Gerichtsamtmannes in Lützen. Seine Geschwister waren der nachmalige Direktor der Heil- und Pflegeanstalt Schloss Sonnenstein, Professor Georg Ilberg (1862–1942) und Elisabeth Ilberg, Ehefrau des Konsistorialrats und Superintendenten Lothar Zechlin (1860–1935). Sein Onkel war der Leibarzt Kaiser Wilhelm II., Friedrich von Ilberg (1858–1916), sein Cousin war Konrad von Ilberg (1894–1963), Direktor der Kreditanstalt für Wiederaufbau in Frankfurt am Main.

Johannes Ilberg war seit 1891 verheiratet mit Johanna Devrient (1863–1929), Tochter von August Devrient, Bruder des Firmengründers von Giesecke & Devrient, Alphonse Devrient (1821–1878). Der Ehe entstammten zwei Söhne, darunter der Physiker Waldemar Ilberg.

Werdegang und Leistung
Ilberg war unter dem Direktorat seines Vaters Schüler des Gymnasiums in Zwickau (1870–1871), der Fürstenschule St. Afra (1873–1874) und des Königlichen Gymnasiums in Dresden-Neustadt (1874–1879). Er studierte von 1879 bis 1884 Klassische Philologie, Germanistik, Klassische Archäologie, Geschichte und Philosophie an den Universitäten in Leipzig, Bonn und Berlin. Insbesondere sein Bonner Lehrer Hermann Usener regte ihn an, sich mit den Werken antiker Mediziner zu beschäftigen, deren Handschriften Ilberg gründlich erforschte. Seine Promotion unter Otto Ribbeck zur Überlieferung des Corpus Hippocraticum und das Staatsexamen erfolgten 1883 in Leipzig.

Trotz seiner wissenschaftlichen Forschungen und der engen Verbundenheit mit maßgebenden Gelehrten seiner Zeit, blieb es Ilbergs Bestreben, Wissenschaft und gymnasiale Schulbildung miteinander zu verbinden. Dem Vorbild seines Vaters folgend, schlug er die pädagogische Laufbahn ein. 1884 wurde er nichtständiger Lehrer am Königlichen Gymnasium in Dresden-Neustadt. Von 1884 bis 1887 wirkte er als ständiger Lehrer am Vitzthumschen Gymnasium in Dresden und wechselte dann an das König-Albert-Gymnasium in Leipzig. 1903 erhielt er den Titel Professor verliehen. Von 1910 bis 1914 war er Rektor des Gymnasiums in Wurzen und anschließend in selber Position am Gymnasium in Chemnitz. Von 1916 bis zu seinem Eintritt in den Ruhestand 1924 war Ilberg Rektor des Königin-Carola-Gymnasiums in Leipzig. 1917 wurde er hier Oberstudienrat, 1919 Oberstudiendirektor.

Seine philologischen Forschungen führten ihn zur Mitwirkung an dem von Hermann Diels begründeten Corpus Medicorum Graecorum. Er verfasste zahlreiche Artikel für Wilhelm Heinrich Roschers Ausführliches Lexikon der griechischen und römischen Mythologie und veröffentlichte Besprechungen in der Berliner Philologischen Wochenschrift, die sich durch Klarheit und Akribie auszeichneten. Daneben schrieb er Aufsätze für wissenschaftliche Zeitschriften und Sammelwerke sowie für die Berichte der Preußischen und Sächsischen Akademie der Wissenschaften. Seit 1897 war Ilberg Mitherausgeber und von 1914 bis 1929 Herausgeber des im Teubner-Verlag veröffentlichten Periodikums Neue Jahrbücher für das klassische Altertum, Geschichte und deutsche Literatur, die ab 1925 unter dem Titel Neue Jahrbücher für Wissenschaft und Jugendbildung erschienen und häufig kurz Ilbergs Jahrbücher genannt wurden.

1932 erwarb Henry E. Sigerist für das Institut für Medizingeschichte der Johns Hopkins University in Baltimore den Handapparat Ilbergs mit 800 Heften und Reprints, hauptsächlich die Geschichte der Griechischen und Römischen Medizin betreffend.

Ehrungen

 1907 Mitglied der Interakademischen Kommission für das Corpus Medicorum Graecorum
 1910 Silberne Leibniz-Medaille der Preußischen Akademie der Wissenschaften
 1923 Ordentliches Mitglied der Sächsischen Akademie der Wissenschaften zu Leipzig
 1927 Ernennung zum Ehrendoktor der Medizinischen Fakultät der Universität Leipzig
 1928 Mitglied des Deutschen Archäologischen Instituts
 Ritter des Sächsischen Verdienstordens, I. Klasse
 Sächsisches Kriegsverdienstkreuz
 Preußisches Verdienstkreuz für Kriegshilfe

Schriften (Auswahl)
 Studia pseudhippokratea, Dissertationsschrift, Leipzig 1883
 Friedrich Theodor Hugo Ilberg. Erinnerungen an sein Leben und Wirken für seine Freunde und Schüler zusammengestellt, Teubner, Leipzig 1885
 Das Hippokrates-Glossar des Erotianos und seine ursprüngliche Gestalt, S. Hirzel, Leipzig 1893 (Abhandlungen der Philologisch-Historischen Klasse der Königlich-Sächsischen Gesellschaft der Wissenschaften; Bd. 14, H. 2)
 Prolegomena critica in Hippocratis operum quae feruntur recensionem novem, Teubner, Leipzig 1894
 Die Sphinx in der griechischen Kunst und Sage, Edelmann, Leipzig 1896
 Aus Galens Praxis. Ein Kulturbild aus der römischen Kaiserzeit, In: Neue Jahrbücher für das klassische Altertum, Geschichte und deutsche Literatur und für Pädagogik 15 (1905) S. 276–312
 A. Cornelius Celsus und die Medizin in Rom,  In: Neue Jahrbücher für das klassische Altertum, Geschichte und deutsche Literatur und für Pädagogik 19 (1907) S. 378–412
 mit Max Wellmann: Zwei Vorträge zur Geschichte der antiken Medizin, Teubner, Leipzig und Berlin 1909 (Neue Jahrbücher für das klassische Altertum, Geschichte und deutsche Literatur und für Pädagogik, 21)
 Die Überlieferung der Gynäkologie des Soranos von Ephesos, Teubner, Leipzig 1910 (Abhandlungen der Philologisch-Historischen Klasse der Königlich-Sächsischen Gesellschaft der Wissenschaften; Bd. 28, H. 2)
 Die Ärzteschule von Knidos. S. Hirzel, Leipzig 1925 (= Berichte über die Verhandlungen der sächsischen Akademie der Wissenschaften zu Leipzig. Philosophisch-historische Klasse. Bd. 76, Heft 3).
 Vorläufiges zu Caelius Aurelianus, S. Hirzel, Leipzig 1925 (Berichte über die Verhandlungen der sächsischen Akademie der Wissenschaften zu Leipzig. Philosophisch-historische Klasse, Bd. 77, H. 1)
 als Hrsg. Soranus, Gynaeciorum libri IV (= Corpus Medicorum Graecorum. Band 4). Teuber, Leipzig/Berlin 1927.
 Rufus von Ephesos. Ein griechischer Arzt in trajanischer Zeit, S. Hirzel, Leipzig 1930 (= Abhandlungen der Sächsischen Akademie der Wissenschaften zu Leipzig, philologisch-historische Klasse. Bd. 41, Nr. 1).

Literatur
 Rudolf Weinmeister: Das Lehrerkollegium des Königin-Carola-Gymnasiums während der ersten 25 Jahre seines Bestehens (1902–1927), in: Fünfundzwanzig Jahrfeier des Königin Carola Gymnasiums in Leipzig 1927, Königin-Carola-Gymnasium, Leipzig 1927, S. 4
 F. E. Kind: Johannes Ilberg. In: Jahresberichte über die Fortschritte der klassischen Altertumswissenschaft 237, 1932, S. 7–37

Weblinks

 Eintrag im Mitgliederverzeichnis der Sächsischen Akademie der Wissenschaften

Einzelnachweise

Altphilologe (19. Jahrhundert)
Altphilologe (20. Jahrhundert)
Medizinhistoriker
Person (Leipzig)
Mitglied der Sächsischen Akademie der Wissenschaften
Mitglied des Deutschen Archäologischen Instituts
Träger der Leibniz-Medaille
Ritter I. Klasse des Sächsischen Zivilverdienstordens
Ehrendoktor der Universität Leipzig
Deutscher
Geboren 1860
Gestorben 1930
Mann
Oberstudiendirektor
Schulleiter (Deutschland)
Gymnasiallehrer

Johannes Ilberg


Talisman Dungeon is an expansion set published by Games Workshop in 1987 for the second edition of the Talisman board game.

Description
Talisman Dungeon is a supplement for the Talisman game that can also be used as a small stand-alone game.  It is the only Talisman supplement that was designed by Bob Harris, the designer of the original game.

Components
It comes with the following components:
 separate board with the Dungeon track
 36-card "Dungeon" deck
 4 "Doorway" cards
 14 new characters
 Conjurer
 Dark Elf
 Gipsy
 Highlander
 Inquisitor
 Martial artist
 Pirate
 Saracen
 Scout
 Sprite
 Spy
 Swashbuckler
 Swordsman
 Zulu
These new characters can be used in any game of Talisman.

Setup
To use it as part of a Talisman game, the Dungeon board and Dungeon deck are set up beside the regular Talisman board, and the four "Doorway" cards are shuffled into the main Talisman "Adventure" deck.

Gameplay
When a player draws a "Doorway" card, they have the option of entering the dungeon or staying on the main Talisman board. If they choose to enter the Dungeon, they must complete the spiral track on the Dungeon board that leads to the central Treasure Chamber. From there, the player is transported back to the main board, possibly closer to the Crown of Command, but also possibly further away.

While in the Dungeon, certain special rules apply —  for example, mules and horses are not allowed, and the Blizzard does not affect players in the Dungeon. Some spells and character abilities are nullified or altered within the Dungeon.

Stand-alone game
There is an option to play Dungeon on its own. Characters start at the entrance to the dungeon and race to the Treasure Chamber. The first one to arrive is the winner. Unlike the normal game, character cannot encounter one another.

Reception
In the September 1987 edition of White Dwarf (Issue #93), Graeme Davis found the artwork of both the board and the cards to be "well-done and maintains the feel of the basic game." Davis also thought some of the locations on the Dungeon board to be interesting. He found that although there were new rules for the Dungeon board, they "set all this out clearly and they are soon picked up." He found all of the encounters, from rats to a Bronze dragon, "all work well — as you would expect in an expansion game from Bob Harris, the game's inventor." Davis concluded with a strong recommendation, saying, "The Talisman Dungeon is a significant addition to the game. Hardened Talisman fans will probably agree that it's the best expansion set yet, and if you own the game, it's definitely worth looking at."

Reviews
White Wolf #9 (1988)

References

External links

 An HTML version of the Talisman Dungeon rules
 An image of the characters which came with Dungeon

Dungeon crawler board games
Talisman (board game)

Talisman Dungeon


කර්ක් කිලිස් සටන හෝ කර්ක්කිලිස් සටන හෝ ලෝසෙන්ග්‍රෑඩ් සටන යනු බල්ගේරියාවෙහි සහ ඕටමන් අධිරාජ්‍යයෙහි යුද්ධ හමුදා අතර ඇතිවූ පළමුවන බෝල්කන් යුද්ධයෙහි කොටසකි. එය සිදු වූයේ 1912 ඔක්තෝබර් 24 වන දින බල්ගේරියානු හමුදාව නැගෙනහිර ත්‍රේස්හිදී ඔටෝමාන් හමුදාවක් පරාජය කළ අවස්ථාවේදීය.

ආරම්භක ගැටුම් නගරයට උතුරින් පිහිටි ගම්මාන කිහිපයක් වටා විය. බල්ගේරියානු ප්‍රහාර නොවැළැක්විය හැකි වූ අතර ඔටෝමාන් හමුදාවන්ට පසුබැසීමට සිදුවිය. ඔක්තෝබර් 10 වන දින ඔටෝමාන් හමුදාව 1 වන සහ 3 වන බල්ගේරියානු හමුදාවන් දෙකඩ කරන බවට තර්ජනය කළ නමුත් 1 වන සොෆියන් සහ 2 වන ප්‍රෙස්ලාව් බලසේනා විසින් ප්‍රහාර එල්ල කිරීමකින් එය ඉක්මනින් නතර කරන ලදී. මුළු නගරයේම පෙරමුණ දිගේ ලේ වැකි සටනකින් පසු ඔටෝමන්වරු පසුබැසීමට පටන් ගත් අතර පසුදා උදෑසන කර්ක් කිලිස්(ලොසන්ග්‍රෑඩ්) බල්ගේරියානු හමුදාවන් අතේ විය.

ජයග්‍රහණයෙන් පසුව, ප්‍රංශ යුද ඇමති ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රේ මිලරන්ඩ් ප්‍රකාශ කළේ බල්ගේරියානු හමුදාව යුරෝපයේ හොඳම හමුදාව බවත්, අනෙකුත් යුරෝපීය හමුදාවන්ට වඩා මිත්‍ර පාක්ෂිකයින් සඳහා බල්ගේරියානුවන් 100,000ක් සිටීම කැමති බවත්ය.

යොමුකිරීම්

කර්ක් කිලිස් සටන


El arroyo Caraguatá es un curso de agua uruguayo que atraviesa los departamentos de Rivera y de  Tacuarembó perteneciente a la cuenca hidrográfica del Río Uruguay.

Nace en la cuchilla de los Cerros Blancos desemboca en el río Tacuarembó tras recorrer alrededor de 120 km. Sus principales afluentes son el Bañado de los Cinco Sauces  y el arroyo Coronill.

Es el arroyo más largo del Uruguay

Caraguata
Caraguata
Caraguata
Cuenca del río Tacuarembó

Arroyo Caraguatá


Hanoch Kalai (în ) (31 martie 1910 – 14 aprilie 1979) a fost un membru al organizațiilor Irgun și Lehi și un expert în limba ebraică. El a îndeplinit timp de trei luni funcția de comandantul-șef al Irgun, din momentul arestării lui David Raziel de către autoritățile britanice și până la propria lui arestare.

Primii ani
Kalai s-a născut în Lituania, ca fiu al lui Iosif și Pessia Strelitz. În 1924 familia s-a mutat în Palestina, unde a trăit pe Strada Herzl din Kfar Saba, iar tatăl său a devenit director de bancă în oraș. După izbucnirea Revoltei din Palestina din 1929, Kalai s-au alăturat organizației Haganah. El a fost, de asemenea, membru al mișcării Betar.

Membru al Irgunului
În ultima noapte de Paște din 1933, membrii ai mișcării de tineret Betar au fost atacați în timp ce defilau prin Tel Aviv. În semn de protest, Kalai și Avraham Tehomi au demisionat din Haganah și s-au alăturat Irgunului. Kalai a fost numit comandant al Irgunului în zonele Kfar Saba și Herzliya. În timpul revoltei arabilor din Palestina din 1936-1939, Kalai a cerut să se pună capăt politicii de reținere și să se treacă la represalii împotriva arabilor.

După ce Tehomi a părăsit Irgunul și a revenit în Hagana în 1937, Kalai a fost numit comandant al noului district Haifa al Irgun sub comanda lui Moshe Rosenberg. Ulterior, el a fost numit comandant-adjunct al districtului Ierusalim,  fiind subordonat lui David Raziel. În această perioadă, Kalai a slujit, de asemenea, ca redactor al stației clandestine de radio a organizației Irgun, Kol Tsion HaLokhemet.

Cei trei frați ai lui Kalai au fost, de asemenea, membri ai Irgun și Betar. Mordechai Strelitz a fost un comandant al Irgun în Israel și în străinătate și a servit ca agent de legătură între Irgun și Betar. Menachem Strelitz a fost membru al Irgunului la Kfar Saba, unde a efectuat experiențe cu arme și explozibili. El a fost ucis la vârsta de 22 de ani la 17 iulie 1936, atunci când o grenadă a explodat în mâinile lui, în casa familiei. Mikhael Strelitz a fost arestat de britanici și torturat. Nu și-a mai revenit niciodată de pe urma acestor suferințe.

Conducător al Irgunului
În urma arestării lui Raziel pe 19 mai 1939, Kalai a fost numit în funcția de comandant-șef al Irgunului. La prima întâlnire pe care a prezidat-o, Kalai a decis să acționeze pe două fronturi: continuarea acțiunilor de apărare împotriva arabilor și începerea operațiunilor împotriva administrației britanice după aprobarea de către Parlamentul britanic a Cărții Albe din 1939. În urma acestei politici, Irgun a comis acte de sabotaj împotriva infrastructurii, inclusiv contra oficiului poștal și al postului de radio guvernamental din Ierusalim. Sub conducerea lui Kalai, grupul l-a asasinat, de asemenea, pe comisarul-șef al Poliției Palestiniene (britanice) Ralph Cairns într-o încercare de a pune capăt hărțuirii organizației Irgun și ca răzbunare pentru răul tratament aplicat  deținuților din Irgun.

Prima arestare
La 31 august 1939, britanicii l-au arestat pe Kalai, împreună cu alți membri cheie ai Irgunului, inclusiv Avraham Stern, în timpul unei ședințe a conducerii organizației care a avut loc la Tel Aviv. El a fost înlocuit în funcția de șef al Irgunuli de către Binyamin Zeroni. Deținuții au fost transferați la secția de poliție din Jaffa și apoi în tabăra de detenție din Tzrifin. Kalai și ceilalți prizonieri au fost eliberați pe 18 iunie 1940.

Membru al Lehi
După eliberarea lor, Kalai și Zeroni s-au alăturat lui Avraham Stern, care formase în iulie 1940 grupul Lehi, iar Kalai a redactat manifestul noii organizații. Kalai și Zeroni au demisionat din Lehi în 1941 din cauza tatonărilor (nereușite) ale lui Stern de a stabili contacte cu reprezentanți ai Germaniei naziste și Italiei fasciste în vederea unei eventuale alianțe împotriva britanicilor.

A doua arestare
În ianuarie 1941, poliția britanică a stabilit o recompensă de 1000 de lire pentru arestarea lui Kalai, iar pe 4 februarie 1942 el și Zeroni s-au predat. Potrivit lui Yehuda Lapidot, unul din motivele pentru care ei au decis să se predea era faptul că nici o organizație nu a dorit să-i ajute, iar ei au început să se simtă tot mai hăituiți. Printr-o înțelegere încheiată cu poliția britanică, ei nu au fost niciodată judecați, fiind transferați în schimb direct într-un lagăr de detenție. La 19 octombrie 1944 Kalai a fost exilat într-un lagăr de detenție din Kenya, împreună cu alți 250 de deținuți, și s-a întors în Israel abia pe 12 iulie 1948.

Perioada ulterioară
După ce Israelul și-a câștigat independența, Kalai a devenit conferențiar la Universitatea Ebraică din Ierusalim. El a fost, de asemenea, redactor și traducător din engleză, germană și idiș în ebraică, redactor la Institutul Bialik, membru al Academiei limbii ebraice, responsabil pentru emisiunile în limba ebraică la Radiodifuziunea israeliană. El a tradus  în ebraică romanul Zorba Grecul de Nikos Kazantzakis, care a apărut în editura Am Oved. De asemenea, a mai tradus Flush: A Biography de Virginia Woolf.

Kalai a fost căsătorit cu pictorița și sculptorița Carmela Kalai. Fiul său este cunoscutul profesor Gil Kalai.

Kalai a murit în 1979 și a fost îngropat pe Muntele Măslinilor din Ierusalim. Primăria orașului Ierusalim a numit în 1999 o stradă din cartierul Malha după numele lui.

Referințe

Nașteri în 1910
Decese în 1979
Traducători din secolul al XX-lea
Traducători israelieni
Sioniști

Hanoch Kalai


Adelie pengueni (Pygoscelis adeliae), penguengiller (Spheniscidae) familyasından Antarktik, subantarktik kökenli bir penguen türü. Boyu 45–70 cm aralığında, ağırlığı yaklaşık 5 kilogram dır. İmparator pengueninin yanında Antarktika kıtasının ana bölümünde görülen tek penguen türüdür. Tür adını, Fransız kutup araştırmacısı Ju les Dumont d'Urville'in karısı Adelie 'den alır

Özellikleri

Bu penguenin üst kısmı siyah, alt kısmı beyaz renktedir. Küçük bir gaga, beyaz göz çemberi ve sarı ayaklar karakteristik özelliğidir.

Yaşam alanı ve dağılımı

Adelie penguenleri, sıklıkla hatırı sayılır boyutlara ulaşabilen koloniler halinde yaşarlar ve ürerler. Ross Adası üzerinde yaklaşık yarım milyon bireyden oluşan adelie pengueni kolonisi vardır. Yerlerine çok bağlıdırlar. Antarktika yazında ana karada, diğer zamanlarda denizdeki parça buzlu alanların kıyısında yaşarlar. Sayıları yaklaşık 20 milyon olarak tahmin edilir.

Üreme

Bu penguenlerin kuluçka periyodu Ekim ayında başlar. Dişiler bir araya yığılmış taşlardan oluşan yuvalara yumurtalarını bırakır ve tekrar yiyecek aramaya giderler. Erkekler, kuluçkayı üstlenirler. Takip eden 35 gün boyunca bu hayvanlar hiçbir şey yemezler ve derken yavrular yumurtadan çıkarlar. Bu esnada dişiler de döner ve yavruların yetiştirilmesinde yardımcı olurlar. Mart ayı gibi penguen civcivler yetişkin haline gelirler ve balık avlamak için onlar da denize dalarlar.

Dış bağlantılar

Kaynakça

Adélie
Adélie pengueni
Antarktika kuşları
1841'de tanımlanan kuşlar
Jacques Bernard Hombron tarafından adlandırılmış taksonlar
Honoré Jacquinot tarafından adlandırılmış taksonlar

Pygoscelis adeliae


Gl. Horsens Landevej eller Landevejen er en af de otte radiale hovedveje der fører fra oplandet ind til Aarhus, de syv andre er Randersvej, Viborgvej, Silkeborgvej, Skanderborgvej, Århus Syd Motorvejen, Oddervej og Grenåvej. Vejen er en del af hovedlandevej 433.

Linjeføring
Gl. Horsens Landevej i Aarhus Kommune udgør en nordlig del af hovedlandevejen mellem Horsens og Aarhus. Vejen begynder i bydelen Slet ved Ellemosevej og bevæger sig herefter i sydlig retning gennem bydelen Tranbjerg . Ude af Aarhus By fortsætter vejen til Solbjerg, inden den ved Solbjerg Søvej tager navneforandring til Gammel Horsens Vej og fortsætter mod Hovedgård og Horsens.

Kilder og henvisninger

Gader i Aarhus
Indfaldsveje i Danmark

Gl. Horsens Landevej


Glutton may refer to:

 One who over-indulges in and over-consumes food, drink, or intoxicants to the point of waste. See Gluttony
 Another name for the wolverine

Glutton


Michael O'Hanrahan (; 16 January 1877 – 4 May 1916) was an Irish rebel who was executed for his active role in the 1916 Easter Rising.

Background
He was born as Michael Hanrahan in New Ross, County Wexford, Ireland, the son of Richard Hanrahan, a cork cutter, and Mary Williams. His father appears to have been involved in the 1867 Fenian rising. The family moved to Carlow, where Michael was educated at Carlow Christian Brothers' School and Carlow College Academy. On leaving school he worked various jobs including a period alongside his father in the cork-cutting business. In 1898 he joined the Gaelic League and in 1899 founded the League's first Carlow branch and became its secretary. Also in 1899 he helped found a Workingmen's club in Carlow. By 1903 he was in Dublin, where he was working as a proof-reader for the Gaelic League printer An Cló Cumann. He published journalism under the by-lines 'Art' and 'Irish Reader' in several nationalist newspapers, including Sinn Féin and the Irish Volunteer. He was the author of two novels A Swordsman of the Brigade (1914) and When the Norman Came (published posthumously in 1918).

Political involvement
In 1903 he became involved in Maud Gonne and Arthur Griffith's campaign against the visit of King Edward VII to Ireland. The encounter with Griffith led O'Hanrahan to join the newly formed Sinn Féin. He also became a member of the Irish Republican Brotherhood. In November 1913 he joined the Irish Volunteers. O'Hanrahan was later employed as an administrator on the Volunteers headquarters staff. He was made quartermaster general of the 2nd Battalion. He and the commandant of the 2nd Battalion Thomas MacDonagh became close friends.

1916 Easter Rising
He was second in command of Dublin's 2nd battalion under Commandant Thomas MacDonagh. He fought at Jacob's Biscuit Factory, though the battalion saw little action other than intense sniping throughout Easter week, as the British Army largely kept clear of the impregnable factory dominating the road from Portobello Barracks on one side and Dublin Castle on the other.  When in May the situation became desperate O'Hanrahan told his c/o MacDonagh they "were inviting destruction of the factory by incendiary shells, and also of the surrounding thickly populated area". MacDonagh ordered a break-out amidst the chaos and confusion.  O'Hanrahan led "with some difficulty" the garrison out of the factory through New Bride Street gate.

O'Hanrahan was executed by firing squad on 4 May 1916 at Kilmainham Jail. His brother, Henry O'Hanrahan, was sentenced to penal servitude for life for his role in the Easter Rising.

Commemoration
Wexford railway station is named in commemoration of O'Hanrahan, as is the road bridge over the River Barrow at New Ross. Two Gaelic games sports clubs are named after him: Geraldine O'Hanrahans GAA (New Ross) and O'Hanrahans GFC (Carlow town).

Writings
 A Swordsman of the Brigade (1914)
 When the Norman Came (published posthumously in 1918).

References

Bibliography
 Barton, Brian, "From Behind a Closed Door. Secret Court Martial Records of the Easter Rising", (Belfast 2002).
 Kostick, Conor, Michael O'Hanrahan (Dublin 2015).
 Martin, F.X, (ed.), THe Easter Rising, 1916, and University College, Dublin (Dublin 1966).
 Maye, Brian, Arthur Griffith (Dublin 1997).
 Townshend, Charles, Easter 1916: The Irish rebellion (London 2006).

1877 births
1916 deaths
Irish rebels
Irish revolutionaries
People from County Wexford
Alumni of Carlow College
Executed participants in the Easter Rising
People from New Ross
Executed people from County Wexford

Michael O'Hanrahan


Gradski stadion Ahsu (azerski: Ağsu Şəhər Stadionu) je višenamjenski stadion u Ahsuu, Azerbajdžan. Stadion je otvoren 30. listopada 2011. te se uglavnom koristi za nogometne utakmice. Od 2012. koristi ga nogometni klub Ağsu FK,

Povezani članci
 Popis nogometnih stadiona u Azerbajdžanu

Izvori

Nogometni stadioni u Bakuu

Gradski stadion Ahsu


Baron Llangattock, "of the Hendre in the County of Monmouth", was a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1892 for John Rolls, of The Hendre in the parish of Llangattock-Vibon-Avel, about 4 miles north-west of Monmouth, Member of Parliament for Monmouthshire from 1880 to 1892. He was succeeded by his eldest son, John Maclean Rolls, the 2nd Baron, who was killed in action at the Battle of the Somme in 1916. As the 2nd Baron was unmarried and his two younger brothers had predeceased him, the title became extinct upon his death. The family estates, including The Hendre in Monmouthshire, passed to the 2nd Baron's only sister Eleanor Rolls, a scientist and balloonist. She was the wife of Sir John Courtown Edward Shelley, 6th Baronet (1871–1951), of Castle Goring, who in 1917 assumed by royal licence the additional surname of Rolls, after which she became known as Eleanor Shelley-Rolls. They had no children and The Hendre estate passed to the Harding-Rolls family, descended from Patricia Rolls, sister of the 1st Baron, which resided at The Hendre until 1987.

The Honourable Charles Rolls, third and youngest son of the 1st Baron, was the co-founder of the Rolls-Royce car manufacturing firm.

Barons Llangattock (1892)
John Allan Rolls, 1st Baron Llangattock (1837–1912)
John Maclean Rolls, 2nd Baron Llangattock (1870–1916)

References

Extinct baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1892
Noble titles created for UK MPs
Monmouth, Wales

Baron Llangattock


Slavonska nogometna zona u sezoni 1981./82. bila podijeljena u četiri skupine: Posavsku zapad, Posavsku istok te Podravsku zapad i Podravsku istok. Liga je predstavljala ligu petog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije. Pobjednici su igrali kvalifikacije za ulazak u Regionalnu nogometnu ligu Slavonije i Baranje, dok su iz lige klubovi bili relegirani u općinske nogometne lige.
Prvak je bio NK Borac Podvinje.

Tablica

Unutarnje poveznice
 Regionalna liga Slavonije i Baranje 1981./82.
 Slavonska zona - Posavska skupina Istok 1981./82.
 Općinska liga Slavonska Požega 1981./82.

Vanjske poveznice

Izvori
 Nikola Brekalo, Ivica Šulc, Stjepan Marković: 80 godina nogometa u Jakšiću (1932. – 2012.), Jakšić, 2012.

1981-82
Slavonija
1981-82 Slavonija

Slavonska nogometna zona Posavska skupina zapad 1981./82.


{{Infoboks single
| titel          = Undiscovered
| cover          =
| billedteskt    =
| kunstner       = Emilie Esther
| fra album      =
| A-side         =
| B-side         =
| udgivet        = 28. marts 2015
| format         = Streaming, Download
| indspillet     = 2015
| genre          = Pop
| længde         = 3:10
| pladeselskab   =Sony Music
| sangskriver    =
| tekstforfatter = Karen PooleRemee
| komponist      = Remee Karen Poole
| producer       =Tore NissenSøren Vestergaard
| hitliste       =
| før single     =
| nu single      = "Undiscovered"(2015)
| efter single   ="'''Inescapable"(2015)
}}"Undiscovered"''' er en single af den danske sangerinde Emilie Esther, udgivet den 28. marts 2015 på Sony Music.

Komposition
Sangen er skrevet og komponeret af Karen Poole og Remee, mens Tore Nissen og Søren Vestergaard har produceret sangen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Singler fra 2015
Sange fra 2015

Undiscovered (sang)


Des élections municipales partielles ont lieu en 2000 en France.

Bilan

Élections

Ajaccio (Corse-du-Sud)

Aubenas (Ardèche)

Saint-Jory (Haute-Garonne)

Notes et références

Voir aussi

2000
France, municipales

Élections municipales partielles françaises de 2000