Nimrod-ekspeditionen (, alment kendt som The Nimrod Expedition) var den første af tre ekspeditioner, som Ernest Shackleton ledede til Antarktis. Hovedmålet var at blive først til at nå Sydpolen, endvidere havde ekspeditionen en række geografiske og andre videnskabelige formål. Ekspeditionen nåede 88° 23' sydlig bredde, til da det sydligste punkt nået af mennesker og kun 97 nautiske mil (180 km) fra Sydpolen. De fleste beretninger om ekspeditionen opgiver afstanden "97 miles" uden at opgive tilsvarende i engelske miles; symbolikken af at være indenfor 100 miles fra Sydpolen blev anset som vigtigst af alle. Ekspeditionen var den første til at bestige Mount Erebus, den næsthøjeste vulkan i Antarktis, og en separat gruppe ledet af den walisisk-australske geolog og professor Edgeworth David nåede den beregnede position for den magnetiske sydpol.

Nimrod-ekspeditionen fik hverken statslig eller institutionel støtte og blev afhængig af private lån og bidrag fra enkeltpersoner. Den blev derfor hæmmet af finansielle problemer, og forberedelserne blev forceret. Ekspeditionens skib, Nimrod, var under den halve størrelse af Discovery, som Robert Falcon Scott havde brugt på Discovery-ekspeditionen 1901–04, og Shackletons mandskab manglede relevant erfaring. Der opstod en uoverensstemmelse med Scott på grund af Shackletons beslutning om at lægge basen for ekspeditionen nær Scotts gamle hovedkvarter ved McMurdo-sundet, i strid med et løfte til Scott om ikke at gøre det. Selv om ekspeditionen i udgangspunktet holdt en meget lavere profil end Scotts ekspedition seks år tidligere, tiltrak resultaterne sig landsomfattende interesse og gjorde Shackleton til en nationalhelt. Den videnskabelige gruppe udførte omfattende geologiske, zoologiske og meteorologiske undersøgelser. Shackletons transportmidler, bestående af manchuriske ponyer, et motorkøretøj og hundeslæder, var nyvindinger, som til trods for begrænset succes blev kopieret af Scott under hans skæbnesvangre Terra Nova-ekspedition tre år senere.

Da ekspeditionen vendte hjem, overvandt Shackleton den tidligere skepsis fra Royal Geographical Society og modtog mange offentlige æresbevisninger, herunder at blive adlet af Kong Edward VII. Han opnåede kun beskeden økonomisk gevinst fra denne ekspedition, og var i sidste ende afhængig af et offentlig tilskud for at kunne dække sine forpligtelser.

Det gik ikke mere end tre år, før hans sydlige rekord blev slået, da Roald Amundsen den 14. december 1911 nåede Sydpolen. I sine erindringer skrev Amundsen imidlertid: "Sir Ernest Shackletons navn vil for alltid stå risset i den antarktiske forsknings historie med flammende bokstaver".

Baggrund

Shackleton deltog som underofficer på Scotts første antarktisekspedition fra 1901 til 1903. Under denne ekspedition gjorde Scott sammen med Shackleton og Edward Wilson et mislykket forsøg på at nå Sydpolen. Ifølge Scotts dagbogsoptegnelser blev Shackleton så syg af skørbug, at han måtte transporteres på slæde over længere strækninger under hjemrejsen mellem 21. og 30. januar 1903.

Til trods for, at Shackleton hurtigt blev frisk igen efter, at de var kommet til basen ved Hut Point, sendte Scott ham tilbage til England imod Shackletons eget ønske – med en søgt begrundelse om, at han var tjenesteudygtig. Man kan bare spekulere over Scotts egentlige motiver. Enkelte historikere, som Beau Riffenburgh og Hugh Robert Mill, ser det som ironisk, at den egenrådige, utålmodige og lidet fleksible Scott af alle mennesker skulle vælge Shackleton som ledsager. Karaktermæssigt var han Scotts direkte modsætning, og tillige ikke særlig underdanig. Ekspeditionslederen kan også have været jaloux på den anerkendelse, de andre ekspeditionsmedlemmer viste Shackleton (specielt Scotts nærmeste medarbejder, Edward Wilson). Endvidere skal Scott have opfattet situationen således, at hans autoritet blev undergravet ved, at Shackleton stod på venskabelig fod med ekspeditionsdeltagere uden for officerskorpset. Der findes også belæg for en konflikt mellem Shackleton og Scott under sydpolsrejsen, som Edward Wilson valgte ikke at fortælle om.

Scotts skrev, at Shackleton ikke "burde udsættes for yderligere anstrengelser i sin nuværende sundhedstilstand". Shackleton følte dette som et personlig stigma, og kom tilbage til England fast besluttet på at bevise, at han, med ordene til "Discovery"s næstkommanderende Albert Armitage, var en "bedre mand end Scott". Han afslog imidlertid tilbuddet om en hurtig tilbagevenden til Antarktis som førsteofficer for "Discovery"s andet afløsningsskib, "Terra Nova", efter at have hjulpet til med at udstyre hende. Han bidrog også med at udstyre "Uruguay", som blev forberedt for at hjælpe Otto Nordenskjölds ekspedition, som sad fast i Weddellhavet. I løbet af de næste fem år, mens han bevarede håbet om at genoptage sin antarktiske karriere, søgte Shackleton andre muligheder og arbejdede i 1906 for industrimagnaten sir William Beardmore som kontaktperson.

Ifølge biografen Roland Huntford blev Shackletons stolthed yderligere såret ved henvisningerne til hans fysiske sammenbrud i Scotts beretning The Voyage of the Discovery, udgivet i 1905. Det blev da hans personlige mål at vende tilbage til Antarktis og udkonkurrere Scott. Han begyndte at se sig om efter potentielle støtter til en ekspedition. De oprindelige planer findes i et upubliceret dokument dateret begyndelsen af 1906. Disse indeholdt et regnskabsoverslag på 17.000 pund (i 2008 modsvarende ca. 1,3 millioner pund) for hele ekspeditionen. Han modtog det første løfte om finansiel støtte, da hans arbejdsgiver, Beardmore, i begyndelsen af 1907 tilbød 7.000 pund i lånegarantier. Med dette følte Shackleton sig tryg nok til at meddele sine planer til Royal Geographical Society (RGS) den 12. februar 1907. Shackleton følte, at det hastede, vel vidende at den polskfødte opdagelsesrejsende Henryk Arçtowski også planlagde en ekspedition. Denne blev meddelt til RGS samme dag som Shackletons planer, men Arçtowskis ekspedition blev aldrig gennemført.

Forberedelser

Indledende planer

I sin oprindelige, upublicerede plan planlagde Shackleton at benytte Discovery-ekspeditionens gamle hovedkvarter ved Hut Point i McMurdo-sundet som hovedbase. Derfra ville han forsøge at nå både den geografiske og den magnetiske sydpol. Han skitserede også andre ekspeditionsgrupper og et kontinuerligt program for videnskabelige arbejder. Denne tidlige plan viste også, at Shackleton ville bruge en kombination af hunde, ponyer og et specialudført motorkøretøj. Hverken ponyer eller motorkøretøjer var prøvet i Antarktis tidligere, men Frederick Jackson havde benyttet ponyer under Jackson-Harmsworth-ekspeditionen til Frans Josefs land i 1894-97. Shackleton var så overbevist om ponyernes egnethed, at han valgte at gå efter femten ponyer, som senere blev reduceret til ti. Han valgte ponyer til trods for uklare rapporter fra Jackson og i strid med konkrete råd fra Fridtjof Nansen.

Før han offentliggjorde sine planer for RGS i februar 1907, havde Shackleton revideret sine omkostningsestimater til et mere realistisk niveau, 30.000 pund (i 2008 svarende til ca 2,3 millioner pund). Reaktionen fra RGS var imidlertid kølig. Shackleton fik senere vide, at RGS på denne tid var klar over Scotts ønske om at lede en ny ekspedition, og at man ønskede at forbeholde sin fulde støtte til Scott.

"Nimrod"

Shackleton planlagde sin ankomst i Antarktis til januar 1908, hvilket indebar, at han måtte forlade England i løbet af sommeren 1907. Han havde derfor seks måneder på sig til at sikre finansieringen, skaffe og udruste et skib, købe alt udstyr og forsyninger, og at rekruttere mandskabet. I troen på, at han havde støtte fra den skotske forretningsmand Donald Steuart rejste Shackleton i april til Norge for at købe "Bjørn", et 700-tons polarskib, som ville have fungeret ideelt som et ekspeditionsskib.

Steuart trak imidlertid sin støtte til ekspeditionen tilbage således, at "Bjørn" ikke længere var økonomisk opnåelig for Shackleton. "Bjørn" blev til sidst solgt til den tyske opdagelsesrejsende Wilhelm Filchner, som omdøbte fartøjet til "Deutschland" og benyttede den på sin rejse til Weddellhavet i 1911-13. Shackleton måtte nøje sig med den ældre og lagt smallere "Nimrod", et 40 år gammelt sælfangerskib af træ på 334 registertons "Nimrod" var mindre end halvt så stor som "Discovery", et nybygget skib på 726 registertons som blev brugt af Scott under Discovery-ekspeditionen i 1901–04, som han formåede at anskaffe for 5.000 pund (i 2008 svarende til ca. 390.000 pund).

"Nimrod" kom til London fra Newfoundland i juni 1907, og Shackleton blev chokeret, da han så fartøjet for første gang: "Hun var meget nedslidt og lugtede stærkt af sælolie, og en inspektion [...] viste, at hun havde behov for en kalfatring og at masterne måtte fornyes." Men i hænderne på erfarne skibsbyggere fik hun hurtigt "et mere tilfredsstillende udseende". Senere rapporterede Shackleton, at han var blevet ret så stolt af det lille, robuste skib.

Indsamling
Ved begyndelsen af juli 1907 havde Shackleton ikke skaffet meget finansiering ud over Beardmores garanti, og han manglede midler for at kunne fuldføre ombygningen af skibet. I midten af juli opsøgte han den filantropiske Edward Guinnes, jarl af Iveagh og leder for den engelsk-irske bryggerifamilie, som gik med på at garantere for 2.000 pund forudsat, at Shackleton fandt andre støtter, som kunne bidrage med yderligere 6.000 pund. Det lykkedes Shackleton at skaffe beløbet, og de ekstra midler inkluderede 2.000 pund fra Philip Brocklehurst, som betalte for at sikre sig en plads på ekspeditionen.

Selv om Shackletons fætter, William Bell, gav en gave på 4.000 pund i sidste øjeblik, var ekspeditionen fortsat langt fra de nødvendige 30.000 pund, men det var nu muligt at fuldføre ombygningen af "Nimrod". Indsamlingen fortsatte i Australien efter, at skibet ankom dertil. Yderligere 5.000 pund blev givet som en gave fra regeringen i Australien og regeringen på New Zealand bidrog med 1.000 pund. På grund af disse midler, og sammen med andre små lån og donationer, blev målet på 30.000 pund nået, skønt de totale omkostninger ved afslutningen af ekspeditionen var vokset til 45.000 pund ifølge Shackletons estimater. Det førte til at den britiske regering måtte garantere for 20.000 pund, for at Shackleton kunne svare sine garantigivere, og det antages, at enkelte af lånene blev afskrevet.

Shackleton forventede at tjene store summer på sin bog om ekspeditionen og fra forelæsninger. Han havde også håbet at tjene på salg af specielle frimærker poststemplede det antarktiske postkontoret som Shackleton, udnævnt til midlertidig postmester af New Zealands regering, planlagde at etablere der. Ikke noget af dette gav de forventede indtægter, selv om postkontoret blev sat op ved Kapp Royds og brugt til ekspeditionens post (et antarktisk postkontor var blevet etableret på Sydorkney-øerne i 1904 ved Orcadas meteorologiske station, oprettet af William Speirs Bruces Scotica-ekspedition.

Personel

Shackleton håbede at rekruttere et stærk kontingent fra Discovery-ekspeditionen og tilbød sin tidligere kammerat Edward Wilson stillingen som chefforsker og næstkommanderende. Wilson afslog imidlertid dette tilbud og henviste til sit arbejde i landbrugsdepartementets komite for undersøgelse af rypesygdom. Afslag fik han også fra de tidligere "Discovery"-kolleger Michael Barne, Reginald Skelton og til sidst George Mulock, som utilsigtet havde afsløret for Shackleton, at officererne på "Discovery" havde forpligtet sig til Scott og hans endnu ikke kundgjorte planer. De eneste fra "Discovery", som kom med Shackleton, var kvartermestrene Frank Wild og Ernest Joyce. Angivelig havde Shackleton fået øje på Joyce på topdækket på en bus, da den passerede ekspeditionens kontor i London, hvorpå nogen blev sendt for at hente ham.

Shackletons næstkommanderende - selv om dette ikke blev afklaret før ekspeditionen nåede Antarktis - var Jameson Boyd Adams, en løjtnant i Royal Naval Reserve som havde afslået en officersudnævnelse for at komme med Shackleton. Han skulle også fungere som ekspeditionens meteorolog. "Nimrod"s kaptajn var en anden reserveofficer i Royal Naval Reserve, Rupert England. Den 23 år gamle John King Davis, som senere skulle få sin egen karriere som kaptajn i Antarktis, blev udnævnt til styrmand i sidste øjeblik. Aeneas Mackintosh, en handelsflådeofficer fra rederiet P&O, var oprindeligt udpeget til førstestyrmand, men blev senere flyttet over til landgruppen. Andre i landgruppen var de to kirurger Allistair Mackay og Eric Marshall, motoreksperten Bernard Day og Sir Philip Brocklehurst, det betalende medlem som blev taget med som assisterende geolog.

Den lille videnskabelige gruppe, som rejste fra England, omfattede også den 41 årige biolog James Murray og den 21 årige geolog Raymond Priestley, senere grundlægger af Scott Polar Research Institute. To vigtige tilføjelser til ekspeditionen blev gjort i Australien. Den første af disse var Edgeworth David, professor i geologi ved University of Sydney, som blev gruppens vigtigste videnskabelige officer. Den anden var Davids tidligere elev Douglas Mawson, lektor i mineralogi ved University of Adelaide. Begge havde oprindeligt planlagt at sejle til Antarktis og derefter direkte tilbage med "Nimrod", men blev overtalt til at blive ligestillede medlemmer af ekspeditionen. David havde været en vigtig brik, når det gjaldt at sikre den australske regerings bidrag på 5.000 pund. Før afrejsen til Antarktis i august 1907 tog Joyce og Wild et lynkursus i trykkemetoder; Shackletons intention var at udgive en bog eller et blad, mens ekspeditionen var i Antarktis.

Et løfte til Scott

Shackletons meddelelse i februar 1907 om, at han agtede at lægge basen for sin ekspedition ved det gamle hovedkvarter for "Discovery", blev bemærket af Scott, som på dette tidspunkt ikke havde offentliggjort sine planer om en ny ekspedition. I et brev til Shackleton hævdede Scott sine rettigheder til McMurdo-sundet. "Jeg føler jeg har en slags ret til mit eget arbejdsområde" skrev han, og tilføjede: "enhver, som har haft med udforskning at gøre, vil se dette område hovedsagelig som mit". Han afsluttede med at påminde Shackleton om hans pligt og loyalitet over for sin tidligere overordnede.

Shackletons første svar var imødekommende: "Jeg ønsker at følge dit synspunkt så langt som muligt uden at havne i en position, som vil være uholdbar for mig selv". Imidlertid tog Edward Wilson, som var bedt af Shackleton om at mægle, en hårdere linje end Scott. "Jeg synes du burde trække dig fra McMurdo-sundet" skrev han, og rådede Shackleton til ikke at lægge nogen planer om at arbejde fra noget sted i området ved Rosshavet, før Scott havde bestemt "hvilke grænser han satte på sine egne rettigheder". Til dette svarede Shackleton: "Der er ingen tvivl i min sjæl om at hans rettigheder ender med basen han bad om [...] Jeg anser at have nået min grænse og jeg går ikke længere".

Sagen var fortsat uden løsning, da Scott vendte tilbage fra tjeneste på søen i maj 1907. Scott pressede på for at trække en linje med afgrænsing ved 170°V - alt vest for den linje, inklusiv Ross-øen, McMurdo-sundet og Victoria Land, skulle være reserveret til Scott. Shackleton, som havde andre bekymringer hængende over sig, følte sig forpligtet til at gå med på dette. Den 17. maj undertegnede han en erklæring, som sagde, at "jeg overlader McMurdobasen til dig", og at han skulle søge land længere mod øst, enten ved Hvalbugten, som blev aflagt et kort besøg under "Discovery"-ekspeditionen, eller ved King Edward VII Land. Han skulle ikke røre kysten af Victoria Land i det hele taget.

Dette var en kapitulation over for Scott og Wilson og betød, at ekspeditionens mål om at nå den magnetiske sydpol i Victoria Land måtte opgives. Polarhistorikeren Beau Riffenburgh mener, at dette var "et løfte som etisk set aldrig skulle have været afkrævet, og som aldrig skulle være blevet givet, så stor påvirkning som det kunne have på hele sikkerheden for Shackletons ekspedition". Denne tvist forværrede forholdet mellem de to mænd og førte til fuldstændig brud mellom Shackleton og den tidligere ven Wilson. De beholdt imidlertid en høflig tone i offentligheden.

I sin beretning om ekspeditionen nævner Shackleton ikke striden med Scott. Han fastslår bare, at "før vi forlod England havde jeg bestemt, at hvis muligt ville jeg etablere min base i King Edward VII Land i stedet for [...] McMurdo-sundet".

Ekspeditionen

Rejsen sydover
Efter at skibet var inspiceret af kong Edvard 7. og dronning Alexandra, sejlede "Nimrod" af sted den 11. august 1907. Shackleton blev tilbage på grund af forretninger i forbindelse med ekspeditionen, og han og andre medlemmer fulgte efter i hurtigere skibe. Hele følget blev samlet i New Zealand, klar til skibets afgang til Antarktis på første nytårsdag 1908. For at spare værdifuldt brændstof havde Shackleton arrangeret med den newzealandske regering, at "Nimrod" skulle slæbes ud til den antarktiske polarcirkel, en afstand på omkring 1.400 nautiske mil (2.600 km), og at omkostningerne ved slæbningen skulle deles mellem regeringen og Union Company. Den 14. januar blev slæbet afsluttet, og de havde da de første isbjerge indenfor synsvidde. "Nimrod" fortsatte sydover for egen motorkraft mod den flydende pakis med kurs mod barrierefjorden, hvor "Discovery" seks år tidligere havde ligget, mens Scott og Shackleton havde udført eksperimentelle ballonflyvninger.

Barrieren (senere kendt som Rossbarrieren) blev observeret den 23. januar, men indløbet var forsvundet. Kanten af barrieren havde ændret sig betydeligt de sidste år, og den del, hvor indløbet lå, havde brudt sig løs således, at der var blevet dannet en stor bugt. Shackleton gav denne navnet Hvalbugten på grund af det store antal af hvaler, som blev set der. Shackleton var ikke forberedt på at risikere en overvintring på en barriereoverflade, som måske kunne kælve ud i havet, så han satte kursen mod King Edward VII Land. Efter gentagne forsøg på at nærme sig kysten af King Edward VII Land, og med hastigt bevægende is, som truede med at lukke skibet inde, var "Nimrod" tvunget til retræte. Shackletons eneste valg nu, udover at opgive ekspeditionens mål, var at bryde løftet, som han havde givet Scott. Den 25. januar gav han ordre til, at skibet skulle sætte kursen mod McMurdo-sundet.

Kap Royds

Etablering af basen

Ved ankomst i McMurdo-sundet den 29. januar 1908 var indsejlingen mod Discovery-basen ved Hut Point blokkeret af havis. Shackleton bestemte sig for at vente et par dage i håb om, at isen ville bryde op. I ventetiden kom førsteofficeren Aeneas Mackintosh ud for en ulykke, som førte til, at han mistede højre øje. Efter at Marshall og Mackay havde udført en akut operation, blev Mackintosh tvunget til at give afkald på pladsen i landgruppen og returnerede med "Nimrod" til New Zealand. Han blev imidlertid tilstrækkeligt restitueret til at vende tilbage med skibet den følgende sæson.

Den 3. februar besluttede Shackleton at ikke vente på, at isen ville sprække op, men i stedet oprette hovedkvarteret ved det nærmest mulige landgangssted, Kapp Royds. Sent om aftenen blev skibet fortøjet, og et egnet sted for ekspeditionens præfabrikerede hytte blev fundet. Stedet lå 20 nautiske mil (37 km) fra Hut Point via søvejen, og uden en mulig rute over land. Udadtil udtrykte Shackleton, at gruppen var "heldige at man fik vinterkvarteret så nær startpunktet [for færden] mod syd", men for sig selv var han bange for, at havet ikke ville fryse tilstrækkeligt, til at gruppen kunne krydse den og begynde rejsen det følgende forår.

De følgende dage blev forsyninger og udstyr bragt i land. Dette arbejde blev vanskeliggjort af dårligt vejr og af kaptajn Englands forsigtighed, idet han flere gange trak skibet ud i bugten for at afvente, at isforholdene ved landsættelsesstedet – efter hans mening – ville bedre sig. Dette gentog sig regelmæssigt de næste fjorten dage og førte til en skarp uenighed mellem Shackleton og kaptajnen. På et tidspunkt bad Shackleton kaptajnen om at bruge sygdom som begrundelse for at træde tilbage, hvilket kaptajnen nægtede. Opgaven med at losse skibet blev ifølge Riffenburgs beskrivelse "latterligt vanskelig", men blev omsider fuldført 22. februar. "Nimrod" sejlede til sidst nordover med kaptajn England uvidende om, at ingeniøren Harry Dunlop havde et brev med sig til ekspeditionens agent i New Zealand, hvor Shackleton bad om en ny kaptajn på næste års returrejse. Dette var en offentlig hemmelighed hos landgruppen. Marshall skrev i sin dagbog, at han var "glad for at have set det sidste af [England] ... hele sagen en forbandet skamplet på vort lands navn!"

Bestigelsen af Mount Erebus

Efter "Nimrod"s afrejse brød havisen op og afskar gruppens vej til barrieren, og dermed blev forberedende slædekørsel og udlægning af depoter umuliggjort. Shackleton bestemte sig for at give ekspeditionen noget at beskæftige sig med ved at igangsætte et forsøg på at bestige Mount Erebus.

Dette bjerg, med en højde på 3.794 moh., var aldrig tidligere blevet besteget. En gruppe fra Discovery-ekspeditionen, blandt andre Frank Wild og Ernest Joyce, havde udforsket foden af bjerget i 1904, men havde ikke været højere end omkring 900 m. Hverken Wild eller Joyce deltog i gruppen, som nu skulle forsøge at bestige Erebus. Gruppen bestod af Edgeworth David, Douglas Mawson og Alistair Mackay, mens Marshall, Adams og Brocklehurst skulle danne en støttegruppe. Den 5. marts begyndte opstigningen.

Den 7. marts var de to grupper sammen på omkring 1.700 m, og alle arbejdede videre med toppen som mål. Dagen efter blev hele gruppen forhindret af en snestorm, men om morgenen den 9. marts fortsatte opstigningen; senere den dag blev toppen af det lavere liggende hovedkrater nået. På dette tidspunkt var Brocklehursts fødder så frostskadede, at han ikke kunne fortsætte. Han blev tilbage, mens de andre fortsatte mod det aktive krater, som de nåede efter fire timer. Flere meteorologiske eksperimenter blev udført, og mange stenprøver blev indsamlet, før de foretog en hurtig nedstigning hovedsagelig ved at glide ned ad snebakkerne. Ifølge Eric Marshall var gruppen "nærmest død", da den nåede hytten ved Kapp Royds den 11. marts.

Vinteren 1908
Ekspeditionshytten, en præfabrikeret hytte som målte 33×19 fod (10×5,8 m), var klar til brug i slutningen af februar. Den var opdelt i en række dobbeltrum og havde et køkkenområde, et mørkerum, lager og et laboratorium. Ponyerne blev sat i stald bygget på den mest beskyttede side af hytten, mens hundehusene blev placeret nær ved verandaen. Shackletons inddragende lederstil - i modsætning til Scotts - betød, at der ingen afgrænsning var mellem lederne og resten af gruppen - alle boede, arbejdede og spiste sammen. Ifølge geologassistenten Philip Brocklehurst var moralen høj, og han skrev, at Shackleton "havde en evne til at behandle hvert enkelt medlem af ekspeditionen, som om han var værdifuld for den".

I de følgende måneder med vintermørke skrev Joyce og Wild op mod 100 kopier (nøjagtigt antal er ukendt) af ekspeditionens bog, Aurora Australis, hvorav 25-30 kopier blev syet og bundet ved at bruge emballagematerialer. Det vigtigste vinterarbejde var imidlertid forberedelserne til den følgende sæsons store rejser, som inkluderede forsøg på at nå både den geografiske og den magnetiske sydpol. Ved at placere basen i McMurdo-sundet kunne Shackleton igen have den magnetiske sydpol som et mål for ekspeditionen. Shackleton selv skulle lede sydpolrejsen. Det var imidlertid et alvorligt tilbageslag, at fire af de tilbageværende ponyer døde i løbet af vinteren, hovedsagelig fordi de havde indtaget saltholdigt vulkansk sand.

Den sydlige rejse

Fremstødet mod Sydpolen
At Shackleton valgte et firemandshold til rejsen mod Sydpolen var i stor grad bestemt af antallet af levende ponyer. Baseret på sine erfaringer fra Discovery-ekspeditionen havde Shackleton sat sin lid til ponyer frem for hunde til den lange tur. Motorkøretøjet, som gik godt på flad is, kunne ikke bruges på barrierens overflade og blev ikke inddraget i overvejelserne til denne tur. De mænd, som Shackleton valgte til at følge sig, var Marshall, Adams og Wild. Joyce, som med undtagelse af Wild var den med størst erfaring i Antarktis, blev ikke udvalgt, da Marshalls medicinske undersøgelse rejste tvivl om hans fysiske form.

Turen begyndte den 29. oktober 1908, og Shackleton havde beregnet afstanden frem og tilbage til Sydpolen til omtrent 1.494 nautiske mil (2.767 km). Hans oprindelige plan tillod dem at bruge 91 dage tur/retur, hvilket krævede en gennemsnitlig distance på omtrent 16 nautiske mil (30 km) daglig. Efter en langsom start grundet en kombination af dårligt vejr og halte ponyer skar Shackleton den daglige madration ned, således at den totale tilgængelige rejsetid blev 110 dage. Dette krævede et kortere dagligt stræk på omkring 13,5 nautiske mil. Mellem 9. og 21. november havde man god fremdrift, men ponyerne led under den vanskelige overflade på barrieren, og den første af de fire måtte skydes, da gruppen nåede 81°S. Den 26. november blev en ny sydlig rekord sat, da man passerede 82°17', som Scotts sydlige gruppe nåede i december 1902. Shackletons gruppe tilbagelagde afstanden på 29 dage sammenlignet med Scotts 59 dage ved at bruge en rute betydelig øst for Scotts. Man valgte denne rute for at undgå de problemer med ujævnt terræn, som tidligere ekspeditioner havde oplevet.

Efterhånden som gruppen bevægede sig ind i ukendt terræn, blev barriereoverfladen mere ujævn og oprevet. Yderligere to ponyer bukkede under for presset. Bjergene i vest buede sig omkring dem og blokerede ruten videre sydover, og gruppens opmærksomhed blev rettet mod et "flimrende glimt af lys" på himmelen foran dem. Grunden til dette fænomen blev klart den 3. december, da de efter en klatring op over foden af bjergkæden så det, som Shackleton senere beskrev som "en åben vej mod syd, [...] en stor isbræ som gik næsten fra syd til nord mellem to store bjergkæder". Refleksionen af bræens overflade havde forårsaget det store isblink, som tidligere blev observeret på himmelen.

Shackleton døbte denne bræ "Beardmore" efter ekspeditionens hovedsponsor, Sir William Beardmore. Turen over bræen viste sig at blive en udfordring, specielt for den tilbageværende pony "Socks", som havde store problemer med at finde sikkert fodfæste. Den 7. december forsvandt Socks ned i en dyb issprække og var nær ved at tage Wild med i faldet. Heldigvis for gruppen sled ponyens sele sig løs, og slæden, som indeholdt forsyningerne, blev tilbage på overfladen. Men for resten af rejsen syd over og hele hjemturen måtte de nu stole på menneskelig trækkraft.

Efterhånden som rejsen fortsatte, voksede de personlige modsætninger, og Wild udtrykte et personlig ønske om, at Marshall ville "falde ned i en issprække omtrent tusind fod dyb". Marshall skrev, at det at følge Shackleton mod Sydpolen var "som at følge en gammel kvinde. Altid panik". Alligevel blev første juledag fejret med crème de menthe og cigarer. Positionen var da 85°51′S, endnu 249 nautiske mil (461 km) fra Sydpolen, og de bar nu på en knap måneds madforsyning, eftersom de havde sat resten i depoter til hjemturen. De kunne ikke dække den tilbageværende afstand til Sydpolen og tilbage med denne mængde af mad. Shackleton var imidlertid ikke villig til at innrømme, at målet om Sydpolen var tabt, og bestemte sig for at rejse videre ved at skære madrationerne yderligere og dumpe alt bortset fra det vigtigste udstyr.

Anden juledag blev opstigningen af bræen endelig fuldført, og marchen på polarplateauet begyndte. Forholdene gjorde det imidlertid ikke let, og Shackleton beskrev 31. december som den "hårdeste dag vi nogensinde har haft". Næste dag noterede han, at efter at have nået 87°6,5′S havde de slået rekorden både for Nordpolen og Sydpolen (Den nordlige reference var af Peary, som på det tidspunkt havde den nordlige rekord på 87°6′N.). Den dag skrev Wild, at "hvis vi bare havde haft Joyce og Marston her frem for de to irriterende unyttige pylrehoveder (her sigtes til Marshall og Adams), ville vi have klaret det [at nå Sydpolen] let." Den 4. januar indrømmet Shackleton omsider nederlaget og reviderede målet til at komme inden for den symbolske grænse på 100 nautiske mil fra Sydpolen. Gruppen sled sig videre på grænsen af overlevelse frem til 9. januar, da den efter et sidste stykke uden slæder afsluttede rejsen. "Vi har slidt os helt ud, og tallet er 88°23′S", skrev Shackleton. De var 97 nautiske mil fra Sydpolen. Det britiske flag blev behørigt plantet og Shackleton navngav polarplateauet efter Kong Edward VII (tre år senere på sin vej til Sydpolen navngav Amundsen det samme plateau efter Kong Haakon af Norge, men ingen af navnene har overlevet på moderne kort).

Tilbageturen

Gruppen returnerede hjemover efter 73 dages rejse syd over. Rationerne var blevet reduceret flere gange for at forlænge rejsen ud over det oprindelige estimat på 110 dage. Shackleton tog nu sigte på at nå Hut Point i løbet af 50 dage, fordi ifølge Shackletons forudgående ordre skulle "Nimrod", efter at have returneret for at hente ekspeditionen hjem, rejse senest 1. marts. De fire mænd var nu mere eller mindre fysiske vrag, men på vej nord over gennemførte de imponerende dagsmarcher og nåede kanten af bræen den 19. januar. Da de begyndte nedstigningen, havde de mad til fem dage med halv ration, som skulle vare frem til depotet i nederste del af bræen; under opstigningen havde den samme distance taget 12 dage. Shackletons fysiske tilstand blev nu en stor bekymring, men "jo værre han følte sig, desto hårdere trak han" ifølge Adams.

Depotet blev nået 28. januar. Wild, som var syg af dysenteri, var ikke i stand til at trække eller spise noget andet end kiks, og kiks var en mangelvare. Den 31. januar pressede Shackleton Wild til at spise sin egen morgenmadskiks, en handling som fik Wild til at skrive: "Ved Gud, det skal jeg aldrig glemme. Tusindvis af pund kunne ikke have købt den ene kiks". Nogle dage senere blev resten af gruppen slået ud af alvorlig enteritis efter at have spist fordærvet ponykød. Til trods for dette måtte de fortsat opretholde fremdriften; under marchen mellem depoterne havde de så lidt mad, at en forsinkelse kunne blive fatal. Til alt held gjorde stærk vind det muligt at bruge vindsejl til at holde en god marchhastighed.

"Vi er så tynde, at benene smerter, når vi ligger på den hårde sne", skrev Shackleton. Fra 18. februar og fremover begyndte de at gense kendte landemærker, og den 23. februar nåede de Bluff-depotet, som til deres store lettelse var blevet rigelig fyldt op af Ernest Joyce. Udvalget af delikatesser udover kasserne med de sædvanlige forsyninger blev nedskrevet af Shackleton: "Carlsbadblommer, æg, kager, plum pudding, ingefærbrød og kandiseret frugt". Wilds lakoniske kommentar var "Gode gamle Joyce".

Madproblemerne var nu løst, men de måtte fortsat sørge for at nå tilbage til Hut Point før fristen den 1. marts. Den sidste etape af rejsen blev afbrudt af en snestorm, som tvang dem til at opholde sig i lejren i 24 timer. Den 27. februar, endnu 33 nautiske mil (61 km) fra sikkerhed, kollapsede Marshall. Shackleton bestemte da, at han og Wild skulle gøre et forsøg på at nå Hut Point i håb om at finde skibet og holde det tilbage, indtil de to andre var blevet reddet. De nåede hytten sent den 28. februar. I håb om, at skibet var i nærheden forsøgte de at få dets opmærksomhed ved at sætte ild på en lille træhytte, som blev brugt til magnetiske observationer. Kort tid efter kom "Nimrod", som havde ankret op ved brætungen, til syne: "Intet skønnere syn havde nogensinde mødt en mands øjne" skrev Wild senere. Det tog yderligere tre dage, før Adams og Marshall kunne blive hentet ud fra barrieren, men den 4. marts var hele den sydlige gruppe ombord, og Shackleton kunne beordre fuld fart nord over.

Den nordlige gruppe
Under forberedelsene til den sydlige rejse gav Shackleton instruktioner til Edgeworth David om at lede en nordlig gruppe til Victoria Land for at udføre magnetiske og geologiske arbejder. Gruppen skulle forsøge at nå den magnetiske sydpol og skulle udføre en fuld geologisk undersøgelse i McMurdo Dry Valleys. Området med de tørre dale (snefrie) i de vestlige bjerge var blevet opdaget under Scotts vestlige rejse i 1903, men var endnu ikke blevet ordentligt undersøgt. Davids gruppe bestod foruden af ham selv af Douglas Mawson og Alistair Mackay. De skulle benytte sig af menneskelig trækkraft, og hundene blev tilbage på basen for at blive brugt ved udlægning af depoter og andet rutinearbejde. Gruppen havde ordre om at plante Union Jack på den magnetiske sydpol og at tage Victoria Land i besiddelse på vegne af det Britiske Imperium. Efter flere dages forberedelser startede de rejse den 5. oktober 1908, og de blev trukket de første kilometer af motorkøretøjet.

På grund af havisens tilstand og dårligt vejr var fremdriften yderst beskeden i starten. Ved udgangen af oktober havde de krydset McMurdo-sundet og avancerede 60 miles (100 km) op over den vanskelige kyst ved Victoria Land, hvor de havde besluttet at koncentrere alle deres forsøg på at nå den magnetiske sydpol. Efter gennemrejsen over Nordenskiöld istunge og den forræderiske Drygalski-bræ var de endelig i stand til at forlade kysten og svinge med nordvest i retning af den magnetiske sydpols omtrentlige beliggenhed. Før dette havde David et uheld, da han faldt ned i en issprække, men blev reddet af Mawson.

Vejen op til indlandsplateauet gik via en labyrintisk isbræ (senere navngivet Reevesbræen efter Royals Geographical Societys kortkurator), som bragte dem til en hård overflade af sne den 27. december. Dette gjorde dem i stand til at bevæge sig raskere fremad med en hastighed på omkring 10 nautiske mil (18,5 km) dagligt, mens de foretog magnetiske observationer. Den 16. januar viste disse observationer, at de var omkring 13 nautiske mil (24 km) fra den magnetiske sydpol. Næste dag, den 17. januar, nåede de deres mål og fastsatte den magnetiske sydpols position til 72° 15'S, 155° 16'Ø i en højde på 7.260 fod (2.210 m). Ved en beskeden ceremoni tog David formelt området i besiddelse på vegne af det Britiske Imperium.

Udslidte og med kun lidt mad stod gruppen over for en tilbagerejse på 250 nautiske mil (460 km) med bare 15 dage til rådighed, hvis de skulle nå det forhåndsaftalte møde med "Nimrod" ved kysten. Til trods for den stadig svækkede fysiske tilstand opretholdt de deres daglige stræk, og den 31. januar var de 16 nautiske mil (30 km) fra det aftalte mødested. Dårlig vejr førte imidlertid til, at de blev forsinkede og ikke nåede mødestedet før den 2. februar. Den nat passerede "Nimrod" dem i et heftigt snevejr, ude af stand til at finde lejren. To dage senere, efter at "Nimrod" var vendt syd over igen, blev gruppen imidlertid opdaget fra skibet. De var nu i stand til at komme ombord i sikkerhed, selv om Mawson faldt 5,5 m ned i en issprække i kaosset med at komme ombord. Gruppen havde rejst i fire måneder og gik i det samme tøj, som de havde haft ved afrejsen fra Kapp Royds; angivelig var "lugten overvældende". Før denne opsamling havde "Nimrod" opsamlet en gruppe bestående af Priestley, Brocklehurst og Bertram Armytage, som havde udført geologiske arbejder i området ved Ferrarbræen.

Efterspil

Den 23. marts 1909 ankom Shackleton til New Zealand og skrev en rapport på 2.500 ord til Daily Mail i London, som han havde en eksklusiv kontrakt med. Fra polarforskere, deriblandt Nansen og Amundsen, modtog Shackleton anerkendelse og stor ros, mens reaktionen fra Royal Geographical Society var mere afmålt. Den tidligere præsident, sir Clements Markham, udtrykte under private forhold sin mistro til Shackletons hævdede sydlige rekord. Da Schackleton den 14. juni ankom til Londons Charing Cross station, blev han imidlertid mødt af RGS-præsident Leonard Darwin, en temmelig modvillig kaptajn Scott og en stor, begejstret folkemængde.

Grunden til at der blev rejst tvivl om den sydligste position var, at efter 3. januar blev alle beregninger af positionerne udført efter bestikregning, som baserer sig på retning, hastighed og medgået tid. Den sidste observation den 3. januar havde angivet breddegraden som 87°22′. Shackletons tabel over distancer viser, at de over de næste tre dage dækkede en afstand på lidt over 40 nautiske mil (74 km) for at nå et estimeret 82°7' den 6. januar, før de blev opholdt i to dage af en snestorm. Den 9. januar viser tabellen, at gruppen rejste fra sin sidste lejr og yderligere 16 nautiske mil (30 km) for at nå sit sydligste punkt og den samme distance tilbage til lejren. Denne afstand på én og samme dag var langt mere end for nogen anden etape på rejsen. Shackleton forklarede, at dette var en strækning "halvt løbende, halvt gående", ikke begrænset af slæden eller andet udstyr. Hver af de fire mænd bekræftede sin opfattelse af den opnåede breddegrad uafhængig af hinanden, og ingen gav senere nogen grund til, at hans ord skulle drages i tvivl.

Shackleton fik hurtigt officiel anerkendelse i form af udnævnelse til Commander of the Royal Victorian Order af kongen, som senere adlede ham. RGS tildelte ham en guldmedalje, godt nok med en reservation: "Vi vil ikke foreslå at lave medaljen så stor som den, som blev tildelt kaptajn Scott", blev det udtalt fra officielt hold. Selv om han var en helt i publikums øjne, fik Shackleton ikke den rigdom, han havde forventet. De voksende omkostninger ved ekspeditionen og behovet for at møde lånegarantier gjorde, at han måtte reddes fra finansiel ydmygelse ved et statlig stipendium på 20.000 pund.

"Farthest South"-rekorden, som Nimrod-ekspeditionen satte, stod i mindre end tre år, til Amundsen nåede Sydpolen den 14. december 1911. For sin banebrydende bedrift modtog Shackleton hyldest fra Amundsen: "Det Nansen er for nord, er Shackleton for syd". Derefter blev Shackletons ambitioner for Antarktis udfriet med en transkontinental krydsning, som han forsøgte uden held med Endurance-ekspeditionen i 1914-17. Hans status som en ledende figur i den heroiske tidsalder for antarktiskudforskning blev imidlertid sikret. Andre medlemmer af Nimrod-ekspeditionen opnåede også berømmelse og positioner i de følgende år. Edgeworth David, Adams, Mawson og Priestley blev alle på et tidspunkt adlet, og de to sidstnævnte fortsatte deres polarindsatser på senere ekspeditioner, selv om ingen af dem drog sydover med Shackleton igen. Mawson ledede den australasiatiske antarktisekspedition i 1911-13, og Priestley var en del af Terra Nova-ekspeditionens videnskabelige hold. Frank Wild var næstkommanderende for "chefen" på Endurance-ekspeditionen og på den korte Shackleton-Rowett-ekspeditionen, hvor han overtog kommandoen efter Shackletons død på Syd-Georgia i 1922. Ti år efter returen fra Antarktis blev "Nimrod" knust til pindebrænde i Nordsøen efter at være gået på grund ved Barber Sands ud for kysten af Norfolk den 31. januar 1919. Kun to af mandskabet på tolv overlevede.

Noter

Litteratur

Eksterne henvisninger
 British Antarctic Expedition 1907–1909 hos Antarctic Heritage Trust
 Nimrod – mannskaps- og personelliste hos Cool Antarctica
 The Nimrod expedition, 1907–1909 hos Glasgow Digital Library
 Shackleton hut to be resurrected hos BBC News

Opdagelsesrejser
Antarktis

Nimrod-ekspeditionen 1907–09


Gea Gojak (Pula, 1. studenoga 1987.) je hrvatska kazališna i televizijska glumica. Matična kuća joj je Hrvatsko narodno kazalište u Zagrebu. Sestra je glumice Lane Gojak.

Filmografija

Televizijske uloge
 "Zora dubrovačka" kao Matija Kesovija (2014.)

Filmske uloge
 "Kosac" kao Bojana (2014.)
 "Zagreb Cappuccino" kao djevojka u klubu # (2014.)

Vanjske poveznice

Hrvatski televizijski glumci
Hrvatski kazališni glumci
Životopisi, Pula

Gea Gojak


El suimanga pardo (Anthreptes gabonicus) es una especie de ave paseriforme de la familia Nectariniidae, propia de la selva tropical africana.

Distribución y hábitat
Se encuentra en África Occidental y el oeste de Central, distribuido por los siguientes países:  Angola, Burkina Faso, Camerún, República del Congo, República Democrática del Congo, Costa de Marfil, Guinea Ecuatorial, Gabón, Gambia, Ghana, Guinea, Guinea-Bissau, Liberia, Nigeria, Senegal y Sierra Leona.

Su hábitat natural son los bosques húmedos tropical.

Referencias

Enlaces externos

gabonicus
Aves de la selva tropical africana
Animales descritos en 1861
Taxones descritos por Gustav Hartlaub

Anthreptes gabonicus


Der Kleine Antillen-Fruchtvampir (Brachyphylla nana) ist eine Fledermausart aus der Gattung der Antillen-Fruchtvampire (Brachyphylla) innerhalb der Familie der Blattnasen (Phyllostomidae), die auf den Großen Antillen beheimatet ist.

Der griechische Gattungsname Brachyphylla setzt sich aus brachys (="kurz") und phyllo (="Blatt") zusammen, was sich auf das reduzierte Nasenblatt bezieht. Der Artname nana bedeutet "Zwerg", da die Art relativ klein ist.

Beschreibung
Der Kleine Antillen-Fruchtvampir ist eine kleine Fledermaus, wobei die Weibchen größer sind als die Männchen (Sexualdimorphismus). Die Gesamtlänge beträgt 65–92 mm. Die Haare sind am Ansatz weiß bis gelblich, an den Spitzen dunkelbraun bis grau.

Lebensweise
Der Kleine Antillen-Fruchtvampir ist eine der häufigsten Fledermausarten Kubas, jedoch selten auf Haiti. Die Wahl des Ruheplatzes ist lokal unterschiedlich und orientiert sich wahrscheinlich am jeweiligen Angebot an Höhlen. In Kuba bildet der Kleine Antillen-Fruchtvampir große Kolonien in warmen, feuchten, klimatisch stabilen Höhlen, wo sie oft zusammen mit Phyllonycteris poeyi, Mormoops blainvillei und drei Arten der Gattung Pteronotus an Decken und Wänden hängt. Auf den Caicos-Inseln hingegen kommt die Art in Gruppen von 30 bis 40 Tieren in nicht zu feuchten, relativ kühlen Höhlen vor, die ein weniger stabiles Klima aufweisen. Dort findet man sie zusammen mit Erophylla sezekorni, Monophyllus redmani und Macrotus waterhousii.

Das Nahrungsspektrum des Kleinen Antillen-Fruchtvampirs umfasst Früchte, Pollen, Nektar und Insekten. Sie ist somit ein wichtiger Bestäuber von Blütenpflanzen und trägt zum Verbreiten von Samen bei. In Kuba und auf der Insel Pines wird der Kleine Antillen-Fruchtvampir von Schleiereulen gejagt. Über die Reproduktion ist wenig bekannt. Weibchen können zwischen Dezember und Mai trächtig sein.

Verbreitung und Lebensraum
Der Kleine Antillen-Fruchtvampir kommt auf den Kaimaninseln, Kuba, Haiti und in der Dominikanischen Republik vor. Ihr Bestand wird von der IUCN dank der weiten Verbreitung und wahrscheinlich großen Populationen sowie ihres Vorkommen in Schutzgebieten als ungefährdet eingestuft.

Literatur
 P. Swanepoel, H.H. Genoways: Brachyphylla nana, Mammalian Species, No. 206 (1983): S. 1–3. – Vorschau bei JSTOR

Weblinks

Einzelnachweise

Blattnasen

Kleiner Antillen-Fruchtvampir


Néstor Yair Olguín Leyva (Xalapa, Veracruz, México, 29 de mayo de 1988), es un futbolista mexicano que se desempeña como mediocampista en los Cafetaleros de Tapachula del Ascenso MX.

Trayectoria
Jugador de perfil derecho, en 2003 jugó la copa Coca-Cola. Surgido de las Fuerzas Básicas de los Tiburones Rojos de Veracruz, emigra a Atlante en 2007 para formar parte de la plantilla de Primera División para después pasar a la filial del equipo, los Pioneros de Cancún. Llegó a los Albinegros de Orizaba para debutar en el Apertura 2009, para después pasar a ser parte de los Tiburones Rojos de Veracruz para el Apertura 2011 de la Liga de Ascenso de México. En el Apertura 2013 jugará en el Atlético San Luis, equipo que después de varias negociaciones entre franquicias, se queda en la Liga de Ascenso.

Clubes

Títulos

Campeonatos nacionales

Referencias

Nacidos en Xalapa-Enríquez
Futbolistas de Veracruz
Futbolistas de los Albinegros de Orizaba
Futbolistas de los Tiburones Rojos de Veracruz
Futbolistas del Club Atlético de San Luis
Futbolistas del Club Necaxa en los años 2010
Futbolistas del Club Zacatepec
Futbolistas del Correcaminos de la UAT
Futbolistas de los Cafetaleros de Chiapas

Néstor Olguín


Ventosa Portekiz'de Torres Vedras belediyesine bağlı olan, 26,53 km2 yüzölçümüne sahip, 5.167 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Torres Vedras

Ventosa (Torres Vedras)


An Stelis triangulabia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames. An Stelis triangulabia in nahilalakip ha genus nga Stelis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stelis (Orchidaceae)

Stelis triangulabia


Rajasansi es una ciudad de la India en el distrito de Amritsar, estado de Punyab.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 231  a 247 km de la capital estatal, Chandigarh, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 14 083 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Punyab (India)

Rajasansi


Leontina Costea (n. 6 octombrie 1891, Boziaș - d. 24 iulie  1976, Târnăveni) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Activitate politică
Născută în localitatea Boziaș în anul 1891, Leontina a urmat studiile la Gimnaziul maghiar de stat din Târnăveni, devenind președinta femeilor din Boziaș. A fost numită delegată a Reuniunii femeilor române din comitatul Târnava Mică la Marea Adunare Națională din Alba Iulia de la 1 decembrie 1918.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Nașteri în 1891
Decese în 1976
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Leontina Costea


Nappateuctli  en la mitología mexica es uno los Tlaloque, dioses de la lluvia y de las fuentes fluviales, por lo que este hacer brotar los juncos y los rosales.

Según Bernardino de Sahagún en el capítulo XX de su Historia general de las cosas de Nueva España que este (Nappateuctli) es el que inventó el arte de hacer esteras y por eso lo adoran por dios los de este oficio que hacen esteras, que llaman petates. Se le sacrificaban víctimas humanas y era considerado como una especie de Júpiter Pluvius. Según el referido autor, tiene en la mano izquierda una rodela a manera de ninfa, que es una hierba de agua, ancha como un plato grande y en la mano derecha un báculo florido; las flores son de papel.

Notas

Enlaces externos
Nappatecuhtli en México-tenoch.com
Descripción de Bernardino de Sahagún (capítulo XX)

Dioses del agua
Tlaloque

Nappateuctli


5 (Beş), aşağıdaki anlamlara gelebilir.

Sayılar, yıllar
 5 (sayı)
 M.S. 5 yıl
 MÖ 5 yıl
 1905 yıl
4 ten sonra 6 dan önce gelen tek sayıdır

Albümler
 Lenny Kravitz'in albümü

Kitaplar
 Beş Şehir (kitap) - Ahmet Hamdi Tanpınar'ın kitabı

Diğer
 İslam'ın Beş Şartı
 Beş Hececiler - Şiir akımı
 "05" - Amasya'nın plaka kodu
 Cine 5 TV kanalı
 Radyo 5 Radyo kanalı
 Renault 5 Otomobil modeli

Beş


Ouled lenine  es una película del año 2007.

Sinopsis
"Tenía diez años entonces, y fue la mejor época de mi vida. En el Túnez independiente de Bourguiba que ya entraba en la era de la desilusión, éramos unos pocos en compartir un secreto en común: éramos hijos e hijas de comunistas. Chitón…" A los 20 años luchaban por la independencia de Túnez, estaban llenos de esperanza. ¿Esperaron demasiado a que madurara el país, o pasó el tiempo demasiado rápidamente para sus sueños? El documental traza un retrato especial de los militantes progresistas en Túnez inmediatamente después de la Independencia y plantea la cuestión de la herencia que han dejado…

Referencias

Ouled Lenine


An Saundersia paniculata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alexander Curt Brade. An Saundersia paniculata in nahilalakip ha genus nga Saundersia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Saundersia

Saundersia paniculata


La Gravitas (en latin classique : [ˈɡrawɪt̪aːs̠]) est l'une des vertus romaines appartenant au mos majorum, qui dénote le sérieux. Il peut aussi se traduire par poids, dignité et importance et connote retenue et rigueur morale , ainsi que responsabilité et engagement dans l'action.

Avec la pietas (respect de la discipline et de l'autorité), la severitas, la gloria, la simplicitas (lucidité), l'integritas, la dignitas et la virtus, la gravitas fut appréciée chez les chefs. Gravitas et virtus sont considérées comme des qualités morales plus canoniques que les autres.

Notion romaine

La Gravitas prit, chez les Romains et surtout les hommes politiques, une valeur spécifiquement romaine et patriotique. Plusieurs philosophes romains louent la constantia (persévérance, endurance et courage), la dignitas et la gravitas comme les vertus les plus importantes, caractérisant les hommes dignes. Ces concepts supplémentaires accompagnent les actions romaines. Les hommes des classes supérieures et moyennes supérieures au pouvoir furent éduqués dans un système scolaire public où langue et la littérature classiques constituaient des éléments fondateurs du programme.

En particulier, la gravitas, ou conduite digne et sérieuse, permit aux Romains de maintenir un élément persistant de conservatisme et de traditionalisme. Elle est associée à un style de vie austère et fut l'un des fondements moraux du contrôle sanctionné exercé par les censeurs romains. Un récit décrivit comment de vieux hommes d'État se rendant compte qu'ils ne répondaient plus aux normes de la romanitas se suicidèrent ou se laissèrent mourir de faim avec dignité et gravitas, ce qui correspond à la définition que se donnaient les Romains de l'honneur .

Sous le régime d'Auguste, la gravitas n'était pas incluse dans les quatre vertus cardinales ( virtus, clementia, justitia et pietas), introduites pour établir le mythe de l'empereur romain et le modèle d'un bon souverain.

Concepts moderne et contemporain
Dans le système éducatif britannique, la gravitas était considérée comme l'un des piliers de la formation morale du gentleman anglais à l'époque victorienne et édouardienne. Il est en partie dérivé de la notion de pedigree aristocratique, indiquant ce qui est peaufiné, la grâce dans les manières ainsi que la dignité dans l'apparence extérieure. L'empire britannique dérive ce concept de celui d'imperium, l'idéalisant. L'Inde, par exemple, était dirigée par des hommes dont le sens du pouvoir était imprégné des vertus romaines . Le concept d' imperium dominait également la fonction publique coloniale. La Chambre des communes du Royaume-Uni utilise aussi le terme « bottom »,  qui est le code conservateur de la gravitas.

La Gravitas s'emploie aussi dans la communication, en particulier dans le discours, où il dénote le recours l'emphase afin d'insister sur certains mots.

Références

Locution ou expression latine

Gravitas (Rome antique)


التوابع في اللغة العربية، وعلم النحو تحديدا، هي أسماء تتبع ما قبلها في الإعراب؛ فهي تتبع الكلمة التي تسبقها رفعا ونصبا وجرا ولذلك سميت توابع بتغير إعراب ما تتبعه. ويُسمى ما تتبعه بالمتبوع.

وتنقسم التوابع إلى:

 النعت أو (الصفة)
 البدل
 التوكيد
 العطف

انظر أيضًا
 مشتق
تابع مهمل
المفاعيل

نحو عربي

تابع (عربية)


Nisipurile de la Dăbuleni alcătuiesc o arie de protecție specială avifaunistică (sit SPA) situată în partea sudică a României, pe teritoriile județelor Dolj (26%) și Olt (74%).

Localizare
Aria naturală se întinde în extremitatea sud-estică a județului Dolj, pe teritoriul administrativ al orașului Dăbuleni și pe cel al comunei Călărași și în ce sud-vestică a județului Olt, pe teritoriile comunelor Grojdibodu, Gura Padinii și Ianca. Situl se află în apropierea drumului național DN54A care leagă Corabia și Bechet.

Înființare
Situl "Nisipurile de la Dăbuleni" (cu o suprafață totală de 11.035 ha.) a fost declarat arie de protecție specială avifaunistică prin Hotărârea  de Guvern nr. 971 din 5 octombrie 2011 (pentru modificarea și completarea Hotărârii Guvernului nr. 1.284/2007 privind declararea ariilor de protecție specială avifaunistică ca parte integrantă a rețelei ecologice europene Natura 2000 în România). Acesta se suprapune (parțial) cu rezervația naturală Casa Pădurii din Pădurea Potelu.

Biodiversitate

Încadrat în bioregiunea geografică continentală a Lunca Dunării, de la confluența cu râul Jiu (din dreptul satului Sărata, Dolj) până în dreptul hotarului dintre localitățile Grojdibodu și Gura Padinii, Olt; situl dispune de șase tipuri de habitate naturale: Ape dulci continentale (stătătoare, curgătoare), Culturi cerealiere extensive (inclusiv culturile de rotație cu dezmiriștire), Păduri caducifoliate, Păduri în tranziție, Pajiști ameliorate și Alte terenuri arabile; ce asigură adăpost și condiții prielnice de odihnă, hrănire,reproducere și cuibărire pentru diferite specii de păsări migratoare. În arealul sitului sunt întâlnite suprafețe întregi cu soluri semiaride (sau chiar lipsite de vegetație) formate în mare parte din aluviuni nisipoase, cu relief de dune.

La baza desemnării ariei naturale se află câteva specii avifaunistice protejate la nivel european prin Directiva 79/409/CEE din 2 aprilie 1979<ref>[http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG:1979L0409:20081223:RO:PDF  Directiva Consiliului Europei 79/409/CEE din 2 aprilie 1979, privind conservarea păsărilor], accesat la 10 aprilie 2018</ref> (privind conservarea păsărilor sălbatice) sau aflate pe lista roșie a IUCN; astfel: stârc galben (Ardeola ralloides), rață roșie (Aythya nyroca), fâsă de câmp (Anthus campestris), barză albă (Ciconia ciconia), caprimulg (Caprimulgus europaeus), dumbrăveancă (Coracias garrulus), cioară de semănătură (Corvus frugilegus), egretă mică (Egretta garzetta), presură de grădină (Emberiza hortulana), frunzărița cenușie (Hippolais pallida), sfrâncioc roșiatic (Lanius collurio), sfrânciocul cu frunte neagră (Lanius minor), stârc de noapte (Nycticorax nycticorax), lopătar (Platalea leucorodia) și silvie porumbacă.

 Căi de acces
 Drumul național DN54A, pe ruta: Corabia - Gura Padinii - Hotaru, Olt - Dăbuleni - Călărași, Dolj (38 km.)

 Vezi și
 Natura 2000
 Lista siturilor Natura 2000 din România

 Note

 Legături externe Reportaje Situație alarmantă în județul Olt. Mai mult de un sfert din ariile naturale protejate ale județului Olt nu au custozi. În lipsa unor administratori care să supravegheze și să se ocupe de starea de conservare a acestor arii, patrimoniul natural al județului Olt riscă să se degradeze pe zi ce trece; (Ilie Bîzoi) 27 iulie 2017, gazetaoltului.ro Patru proiecte depuse de  Agenția pentru Protecția Mediului Olt, proiecte care vizează conservarea biodiversității din zonele protejate ale județului, așteaptă finanțare încă de anul trecut. Pentru a lămuri situația acestor proiecte, senatorul de Olt Siminica Mirea a adresat întrebări din Parlamentul României ministrului delegat pentru Fonduri Europene și celui al Mediulu; (Mirela Ogea) 17 decembrie 2017, realitateaoltului.ro''

Nisipurile de la Dăbuleni


Nicolas Antonoff (* 28. Dezember 1981 in Annecy) ist ein französischer Eishockeyspieler, der seit 2014 bei Ísknattleiksfélagið Björninn in der isländischen Eishockeyliga unter Vertrag steht.

Karriere
Nicolas Antonoff begann seine Karriere als Eishockeyspieler bei den Brûleurs de Loups de Grenoble, für die er von 2000 bis 2007 in der Ligue Magnus, der höchsten französischen Spielklasse, aktiv war. In der Saison 2006/07 gewann er mit seiner Mannschaft den nationalen Meistertitel sowie die Coupe de la Ligue. Anschließend verbrachte der Flügelspieler ein Jahr beim Ligarivalen Mont-Blanc HC sowie zwei Jahre bei den Ours de Villard-de-Lans. In der Saison 2010/11 stand er für den HC Morzine-Avoriaz auf dem Eis, ehe er zur folgenden Spielzeit zu Stjernen Hockey aus der norwegischen GET-ligaen wechselte. Im Sommer 2012 kehrte er nach Grenoble zurück.

International
Für Frankreich nahm Antonoff an der Qualifikation zu den Olympischen Winterspielen 2006 teil. In drei Spielen bereitete er dabei ein Tor vor.

Erfolge und Auszeichnungen
 2007 Französischer Meister mit den Brûleurs de Loups de Grenoble
 2007 Coupe de la Ligue mit den Brûleurs de Loups de Grenoble

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Frankreich)
Eishockeyspieler (Grenoble Métropole Hockey 38)
Eishockeyspieler (HC Mont-Blanc)
Eishockeyspieler (Ours de Villard-de-Lans)
Eishockeyspieler (HC Morzine-Avoriaz)
Eishockeyspieler (Stjernen Hockey)
Eishockeyspieler (Island)
Französischer Meister (Eishockey)
Franzose
Geboren 1981
Mann

Nicolas Antonoff


Sagdalen Station (Sagdalen stasjon eller Sagdalen holdeplass) er en jernbanestation på Hovedbanen, der ligger i Skedsmo kommune i Norge. Stationen, der blev etableret i 1938, består af to spor med hver sin perron og læskure. Den betjenes af lokaltog mellem Spikkestad og Lillestrøm.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Hovedbanen
Etableret i 1938
Jernbanestationer i Viken

Sagdalen Station


محمد بن راشد بن محمد الفقيه، جرّاح سعودي، وأول جراح غير أمريكي يحظى بدرجة بروفيسور من جامعة هارفارد الأمريكية، جاء ذلك في الخطاب الذي بعث الدكتور أنتوني كالدين، مدير عام البرامج الدولية، ومساعد رئيس قسم الطب بجامعة هارفارد لمركز الأمير سلطان للقلب، أوضح فيه أن الدكتور الفقيه: «هو أول جراح غير أمريكي يحظى بهذه الدرجة من جامعة هارفارد». وهو بروفسور فخري في جامعة الملك سعود وعضو مجلس إدارة لمدينة الملك فهد الطبية وله عدة مناصب أخرى.

وهو رائد جراحة قلب الأطفال عربيًا، وبدأ قبل غيره منذ عام 1982م، وهو جراح القلب الذي أجرى أكثر من 6000 جراحة قلب (العملية الأخطر)، وعمليات زراعة قلب ناجحة، وهو رئيس هيئة تحرير مجلتي جراحة قلب الأطفال في إيطاليا وأمريكا بترشيح منهم لتميزه، وهو عالميًا من طور عملية إيقاف الدورة الدموية لدى الأطفال بالتثليج.

كما أسس مركز الأمير سلطان للأمراض و جراحة القلب الذي يعد أكبر مركز لجراحة القلب في الشرق الأوسط.

المؤهلات العلمية
 مدرسة النجاة الأهلية بمدينة الزبير.
 بكالوريس الطب والجراحة بغداد 1971م.
 زمالة الكلية الملكية للجراحين، إنجلترا 1977م.
 زمالة الكلية الملكية للجراحين، أدنبره 1977م.
 زمالة الكلية الملكية للجراحين، جلاسكو، 1977م.
 تدريب الدراسات العليا الجراحة العامة.
 جراحة القلب: المملكة المتحدة: أدنبره، ليفربول، برمتون، لندن.
 جراحة القلب: الولايات المتحدة: لومايندا، كاليفورنيا.

أعماله
أجرى محمد الفقيه أكثر من 4000 عملية ناجحة حتى عام 1995م، وذلك منذ افتتاح قسم القلب بالمستشفى العسكري عام 1979م، وقد شارك في العديد من البحوث العلمية والمحاضرات والنشرات في المؤتمرات العالمية والعربية والمحلية. وهو عضو في كل من: المجلس الاستشاري المجلة الكويتية الطبية منذ عام 1986م، ومجلس امتحان الجمعية الملكية للجراحين بأدنبره منذ عام 1987م. وهو أمين عام الجمعية العربية للقلب منذ عام 1988م. كما ترأس قسم القلب بمستشفى القوات المسلحة بين عامي 1979 و1992، وكان رئيس الفريق الطبي في مستشفى القوات المسلحة في الرياض بين عامي 1980 و1992، ورئيس الأطباء في مركز الأمير سلطان للأمراض و جراحة القلب منذ عام 1992م، إضافة إلى رئاسته قسم جراحة القلب في مركز الأمير سلطان للأمراض و جراحة القلب منذ عام 1992م.

مناصبه الأخرى
 المدير الطبي لبرنامج العلاج التنفسي في مجمع الرياض التابع لجامعة لوماليندا في الولايات المتحدة الأمريكية
 عضو مجلس الممتحنين في كلية الجراحين الملكية بإدنبرة-بريطانيا (عام 1987)
 سكرتير عام جمعية القلب العربية (1988 حتى 1995)
 أستاذ مساعد لعلوم القلب في جامعة لوماليندا في كاليفورنيا، الولايات المتحدة الأمريكية (منذ 1990م)
 أستاذ زائر في جامعة هارفارد (مستشفى تيكونس، بوستن) (1995)
 نائبًا لرئيس الجمعية العالمية لجراحة القلب والصدر (1997 حتى 1999)
 رئيس مجلس إدارة جامعة المملكة بالبحرين (2001م)
 عضو مجلس إدارة في شركة التقنية المتقدمة في الرياض (منذ 2001م)
 عضو مجلس شركة أوميغا للخدمات الحرجة في المملكة المتحدة (منذ 2002م)
 رئيس مجلس إدارة مستشفى الأسرة في الرياض (2002)
 عضو مجلس إدارة مستشفى الملك فيصل التخصصي ومركز الأبحاث في الرياض (منذ 2008م)
 رئيس مجلس الإدارة في مؤسسة أوميغا الصحية في مونتريال، كندا (منذ 2009م)

أوسمة وتكريمات
 وسام الاستحقاق، الدرجة الأولى من خادم الحرمين الشريفين الملك فهد 1986.
 وسام الملك عبد العزيز من الدرجة الرابعة من خادم الحرمين الشريفين الملك فهد 1988.
 وسام رؤساء دول مجلس التعاون الخليجي للعلوم والطب 1989م.
 أستاذ زائر بجامعة هارفرد مستشفى ديكونس بوسطن أمريكا عام 1994م
 أستاذ غير مقيم جامعة لومالندا - كاليفورنيا - أمريكا منذ عام 1989م.

انظر أيضًا
 خالد الجبير

المراجع

وصلات خارجية
 محمد الفقيه.. الجراح الإنسان.

جراحو قلب
جراحون سعوديون
مواليد 1948
مواليد في الزبير (العراق)
خريجو جامعة هارفارد
خريجو جامعة بغداد
خريجو مدرسة النجاة الأهلية

محمد بن راشد الفقيه


Anfibión es un personaje ficticio en el universo de Marvel Comics. Aparece como un ex némesis y aliado de forma ocasional de Hulk.

Publicación
Anfibión apareció por primera vez en Tales to Astonish #73-74 (noviembre-diciembre de 1963) y fue creado por Stan Lee y Jack Kirby. El personaje aparece posteriormente en The Incredible Hulk #269-272 (marzo-junio de 1982) y #471-474 (diciembre de 1998-marzo de 1999).

Biografía
Anfibión es una criatura anfibia del planeta Xantares, considerado un guerrero supremo. Anfibión luchó con Hulk contra Sphere. Anfibión fue exiliado de Xantares cuando regresó después de su fracaso.

Luego, ayudó a los Sagitarios, junto con Hulk, Torgo, y Dark-Crawler contra el Maestro de la Galaxia y la Abominación.

Anfibión regresó a Xantares con la ayuda de Hulk pero lo encontró diezmada y estuvo determinado a ayudar a reconstruirlo.

Referencias

Villanos de Marvel Comics
Personajes creados por Jack Kirby
Personajes creados por Stan Lee
Extraterrestres de Marvel Comics

en:List of Marvel Comics characters: A#Amphibion

Anfibión


Bu liste Finlandiya'daki futbol kulüplerini içermektedir.

 AC Allianssi
 FC Haka
 FC Inter Turku
 FC KooTeePee
 FC Lahti
 FC TPS Turku
 FF Jaro
 HJK Helsinki
 IFK Mariehamn
 KuPS
 Myllykosken Pallo-47
 Rovaniemi PS
 Tampere United
 Tornion Pallo-47

futbol kulüpleri
Futbol kulübü listeleri

Finlandiya'daki futbol kulüpleri listesi


Türk Ocağı Limasol, Girne'de bulunan spor kulübüdür. Renkleri: Sarı - Siyah'tır.

1952 yılında Limasol' da kurulan kulüp, 1974 Kıbrıs Harekâtı'ndan sonra Girne' ye taşınmıştır.

Kadrosunda birçok milli futbolcu bulunmaktadır.

TOL, 2009/10 sezonunda Play Out maçlarından sonra 1. Lige düşmüştür. 2011-12 sezonunda ise Süper Lig'e dönmüştür.

Kazandığı kupalar

•1.lig Şampiyonluğu: (3)
1957-1958, 1996-1997, 2014-2015

•Kıbrıs Kupası ve Federasyon Kupası: (5)
1982, 1984, 1990, 2007, 2017 , 2023

•Cumhurbaşkanlığı Kupası: (3)
1982, 1984, 1990

•KTSYD Kupası: (2)
1999, 2003

•Süper Kupa: (1) 2017

1953'te kurulan futbol kulüpleri
Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti'ndeki futbol kulüpleri
Girne

Türk Ocağı Limasol SK


Roy Ayers (born September 10, 1940) is an American funk, soul, and jazz composer, vibraphone player, and record producer. Ayers began his career as a post-bop jazz artist, releasing several albums with Atlantic Records, before his tenure at Polydor Records beginning in the 1970s, during which he helped pioneer jazz-funk. He is a key figure in the acid jazz movement, and has been dubbed "The Godfather of Neo Soul". He is best known for his compositions "Everybody Loves the Sunshine", "Searchin", and "Running Away". At one time, he was said to have more sampled hits by rappers than any other artist.

Biography

Early life
Ayers was born on September 10, 1940, in Los Angeles. He grew up in a musical family, where his father played trombone and his mother played piano. At the age of five, he was given his first pair of vibraphone mallets by Lionel Hampton. The area of Los Angeles that Ayers grew up in, South Park (later known as South Central) was at the center of the Southern California Black music scene. The schools he attended (Wadsworth Elementary, Nevins Middle School, and Thomas Jefferson High School) were all close to the famed Central Avenue, Los Angeles' equivalent of Harlem's Lenox Avenue and Chicago's State Street. During high school, Ayers sang in the church choir and fronted a band named The Latin Lyrics, in which he played steel guitar and piano. His high school, Thomas Jefferson High School, produced various talented musicians, such as Dexter Gordon. Ayers has three known children in Roy Ayers Jr, Nabil Ayers, and Lauren Faith.

Career
Ayers started recording as a bebop sideman in 1962 and rose to prominence when he dropped out of Los Angeles City College and joined jazz flautist Herbie Mann in 1966.

In the early 1970s, Roy Ayers started his own band called Roy Ayers Ubiquity, a name he chose because ubiquity means a state of being everywhere at the same time.

Ayers was responsible for the highly regarded soundtrack to Jack Hill's 1973 blaxploitation film Coffy, which starred Pam Grier. He played Elgin in Idaho Transfer the same year. He later moved from a jazz-funk sound to R&B, as seen on Mystic Voyage, which featured the songs "Evolution" and the underground disco hit "Brother Green (The Disco King)", as well as the title track from his 1976 album Everybody Loves the Sunshine.

In 1977, Ayers produced an album by the group RAMP, Come into Knowledge. That fall, he had his biggest hit with "Running Away".

In late 1979, Ayers scored his only top ten single on Billboard's Hot Disco/Dance chart with "Don't Stop The Feeling", which was also the leadoff single from his 1980 album No Stranger to Love, whose title track was sampled in Jill Scott's 2001 song "Watching Me" from her debut album Who Is Jill Scott?

In the late 1970s, Ayers toured Nigeria for six weeks with Afrobeat pioneer Fela Kuti, one of Africa's most recognizable musicians. In 1980, Phonodisk released Music of Many Colors in Nigeria, featuring one side led by Ayers' group and the other led by Africa '70.

In 1981, Ayers produced an album with the singer Sylvia Striplin, Give Me Your Love (Uno Melodic Records, 1981).  That same year, he also produced a second album called Africa, Center of the World on Polydor Records along with James Bedford and Ayers's bass player William Henry Allen. Allen can be heard talking to his daughter on the track "Intro/The River Niger". The album was recorded at the Sigma Sound Studios, New York.

In 1984 he released the LP In The Dark recorded with Columbia Records and produced by bassist Stanley Clarke.  The LP produced the 12" single release called Love is in the feel which, along with other tracks on the album, promoted the use of a LinnDrum an instrument which gained enormous popularity amongst pop and jazz funk musicians from 1982 to 1985. At this time Ayers' music was promoted extensively by the UK BBC Radio 1 disc jockey Robbie Vincent.

Ayers performed a solo on John "Jellybean" Benitez's production of Whitney Houston's "Love Will Save The Day" from her second multi-Platinum studio album Whitney. The single was released in July 1988 by Arista Records.

Ayers has played his live act for millions of people across the globe, including Japan, Australia, England and other parts of Europe.

Ayers is known for helping to popularize feel-good music in the 1970s, stating that "I like that happy feeling all of the time, so that ingredient is still there. I try to generate that because it's the natural way I am". The types of music that he used to do this consisted of funk, salsa, jazz, rock, soul and rap.

1990s to present

In 1992, Ayers released two albums, Drive and Wake Up, for the hip-hop label Ichiban Records. and also collaborated with Rick James for an album and is quoted to have been a very close friend of his.

In 1993, Ayers appeared on the record Guru's Jazzmatazz Vol. 1, playing vibraphone on the song "Take a Look (At Yourself)". The following year he appeared on the Red Hot Organization's compilation album Stolen Moments: Red Hot + Cool. The album, meant to raise awareness and funds in support of the AIDS epidemic in relation to the African-American community, was heralded as "Album of the Year" by Time Magazine.

During the 2000s and 2010s, Ayers ventured into house music, collaborating with such stalwarts of the genre as Masters at Work and Kerri Chandler.

Ayers started two record labels, Uno Melodic and Gold Mink Records. The first released several LPs, including Sylvia Striplin's, while the second folded after a few singles.

In 2004, Ayers put out a collection of unreleased recordings called Virgin Ubiquity: Unreleased recordings 1976–1981 which allowed fans to hear cuts that didn't make it onto the classic Polydor albums from his more popular years.

He has also worked in collaborations with soul singer Erykah Badu and other artists on his 2004 album Mahogany Vibes.

Ayers hosts the fictitious radio station "Fusion FM" in Grand Theft Auto IV (2008).

In 2015, he appeared on Tyler, The Creator's album Cherry Bomb on the track "Find Your Wings".

Awards and influence
A documentary, The Roy Ayers Project, featuring Ayers and a number of artists who have sampled his music and have been influenced by him and his music, has been in development for a number of years. The Roy Ayers Project has been rebranded as "Roy Ayers Connection", which highlights Roy Ayers and all the people and things that he is connected to.

Pharrell Williams cites Roy Ayers as one of his key musical heroes.

Ayers is a recipient of the Congress of Racial Equality Lifetime Achievement Award.

Discography

As leader
 West Coast Vibes (United Artists, 1963)
 Virgo Vibes (Atlantic, 1967)
 Stoned Soul Picnic (Atlantic, 1968)
 Daddy Bug (Atlantic, 1969)
 All Blues (Columbia, 1969)
 Unchain My Heart (Columbia, 1970)
 Ubiquity (Polydor, 1970)
 Live at the Montreux Jazz Festival (Polydor, 1972)
 He's Coming (Polydor, 1972)
 Virgo Red (Polydor, 1973)
 Red Black & Green (Polydor, 1973)
 Coffy (1973)
 Change Up the Groove (Polydor, 1974)
 Mystic Voyage (Polydor, 1975)
 A Tear to a Smile (Polydor, 1975)
 Daddy Bug & Friends (Atlantic, 1976)
 Everybody Loves the Sunshine (Polydor, 1976)
 Vibrations  (Polydor, 1976)
 Lifeline (Polydor, 1977)
 You Send Me (Polydor, 1978)
 Step in to Our Life (Polydor, 1978)
 Starbooty (Elektra, 1978)
 Let's Do It (Polydo, 1978)
 Fever (Polydor, 1979)
 No Stranger to Love (Polydor, 1979)
 Love Fantasy (Polydor, 1980)
 Africa, Center of the World (Polydor, 1981)
 Feeling Good (Polydor, 1982)
 Lots of Love (Uno Melodic, 1983)
 In the Dark (Columbia, 1984)
 You Might Be Surprised (Columbia, 1985)
 I'm the One (Columbia, 1987)
 Drive (Ichiban, 1988)
 Wake Up (Ichiban, 1989)
 Searchin'  (Jazz House, 1991)
 Hot (Jazz House, 1992)
 Good Vibrations (Jazz House, 1993)
 The Essential Groove Live (Jazz House, 1994)
 Nasté (RCA Records, 1995)
 Mahogany Vibe (Rapster, 2004)

As sideman
With Curtis Amy
 Way Down  (Pacific Jazz, 1962)
 Tippin' on Through (Pacific Jazz, 1962)
 Katanga! (Pacific Jazz, 1998)

With Herbie Mann
 A Mann & a Woman (Atlantic, 1966)
 The Wailing Dervishes (Atlantic, 1967)
 The Beat Goes On (Atlantic, 1967)
 Impressions of the Middle East (Atlantic, 1967)
 Glory of Love (A&M, 1967)
 Windows Opened (Atlantic, 1968)
 Concerto Grosso in D Blues (Atlantic, 1969)
 Live at the Whisky a Go Go (Atlantic, 1969)
 Memphis Underground (Atlantic, 1969)
 Stone Flute (Embryo, 1970)
 Muscle Shoals Nitty Gritty (Embryo, 1970)
 Memphis Two-Step (Embryo, 1971)
 The Evolution of Mann (Atlantic, 1972)
 Sunbelt (Atlantic, 1978)
 Deep Pocket (Kokopelli, 1992)

With Jack Wilson
 The Jack Wilson Quartet (Atlantic, 1963)
 Plays Brazilian Mancini (Vault, 1965)
 Ramblin'  (Vault, 1966)
 Something Personal (Blue Note, 1967)
 Call Me: Jazz from the Penthouse (Century, 2018)

With others
 4Hero, Creating Patterns (Talkin' Loud, 2001)
 Amerie, Touch (Columbia/Sony, 2005)
 Erykah Badu, Mama's Gun (Motown, 2000)
 Christophe Beck, Ant-Man (Hollywood, 2015)
 Eric Benet, A Day in the Life (Warner Bros., 1999)
 Mary J. Blige, Share My World (MCA, 1997)
 Zachary Breaux, Groovin (NYC 1992)
 Brooklyn Funk Essentials, Stay Good (Dorado, 2019)
 Jean Carn, Trust Me (Motown, 1982)
 Coolio, It Takes a Thief (Tommy Boy 1994)
 Cookie Crew, Fade to Black (1991)
 Digable Planets, Blowout (EMI, 1994)
 Doldinger, Doldinger in New York (WEA, 1994)
 Will Downing, After Tonight (Peak, 2007)
 Ronnie Foster, Love Satellite (CBS, 1978)
 Funkdoobiest, Brothas Doobie (Music On Vinyl, 2016)
 Stu Gardner, Music from the Bill Cosby Show Vol II (Columbia, 1987)
 Ghostface Killah, Apollo Kids (Def Jam, 2010)
 Wolfgang Haffner, Urban Life (Skip, 2001)
 Whitney Houston, Whitney (Arista, 1987)
 Rick James, Throwin' Down (Gordy, 1982)
 Mark James, Mark James (Bell, 1973)
 Miles Jaye, Miles (Island, 1987)
 Miles Jaye, Let's Start Over (4th & Broadway, 1987)
 Jazz Crusaders, Happy Again (Sin-Drome, 1995)
 Jazz Crusaders, Soul Axess (True Life, 2004)
 DJ Jazzy Jeff & The Fresh Prince, Code Red (Jive, 1993)
 Jellybean, Spillin' the Beans (Atlantic, 1991)
 Jeru the Damaja, The Sun Rises in the East (Payday, 1994)
 Ronny Jordan, A Brighter Day (Blue Note, 2000)
 Alicia Keys, Here (RCA, 2016)
 Fela Kuti & Roy Ayers, Music of Many Colours (Phonodisk, 1980)
 Talib Kweli, Eardrum (Warner Bros., 2007)
 Gerald Levert, The G Spot (Elektra, 2002)
 David Linx, Hungry Voices (Miracle, 1989)
 Marley Marl, Re-Entry (BBE 2001)
 James Moody, Moody's Party Live at the Blue Note (Telarc, 1995)
 Mos Def, Black On Both Sides (Rawkus1999)
 Najee, Embrace (N-Coded, 2003)
 David "Fathead" Newman, Lonely Avenue (Atlantic, 1972)
 David "Fathead" Newman, Newmanism (Atlantic, 1974)
 Vi Redd, Birdcall (United Artists, 1962)
 Pete Rock & C.L. Smooth, The Main Ingredient (Traffic 2011)
 Jill Scott, Who Is Jill Scott? (Hidden Beach 2000)
 Sandra St. Victor, Gemini: Both Sides (Expansion, 2001)
 Joseph Tawadros, Chameleons of the White Shadow (ABC Music 2013)
 James Taylor Quartet, Room at the Top (Sanctuary, 2002)
 Tony Touch, The Piece Maker 2 (Koch, 2004)
 A Tribe Called Quest, People's Instinctive Travels and the Paths of Rhythm (Sony, 2015)
 Tyler, the Creator, Cherry Bomb (Odd Future, 2015)
 Leroy Vinnegar, Leroy Walks Again!! (Contemporary, 1963)
 Buster Williams, Crystal Reflections (Muse, 1976)
 Vanessa Williams, The Sweetest Days (Mercury,  1994)
 Gerald Wilson, On Stage (Pacific Jazz, 1965)
 Gerald Wilson, The Golden Sword (Pacific Jazz, 1966)
 Jody Watley, I Love to Love (MAW, 2000)
 Jody Watley, Midnight Lounge (Shanachie, 2003)

References

External links

 Documentary Film of Roy Ayers
 [ Allmusic Guide to Roy Ayers]
 Discography at Discogs
 Discography at Rate Your Music

1940 births
Living people
African-American male singer-songwriters
American dance musicians
American jazz vibraphonists
American funk singers
American rhythm and blues singers
Musicians from Los Angeles
Muse Records artists
Soul-jazz musicians
Polydor Records artists
Ichiban Records artists
Verve Records artists
Atlantic Records artists
Singer-songwriters from California
Fela Kuti
20th-century African-American male singers
21st-century African-American male singers
Jazz vibraphonists
Barely Breaking Even artists

Roy Ayers


Hrvatska nogometna liga 2022./23. (službeno: SuperSport Hrvatska nogometna liga) je 32. sezona HNL koja je započela 15. srpnja 2022., a završila 28. svibnja 2023. Deset momčadi odigralo je 36 utakmica četverokružnim sustavom uz stanku na prijelazu godina koja sezonu dijeli na proljetni i jesenski dio.
Branitelj naslova prvaka je zagrebački Dinamo.

Momčadi

Trenerske promjene

Stadioni

Ljestvica

Rezultatska križaljka

Prva polovica

Druga polovica

Statistike

Golovi
Izvor: SuperSport HNL

Povezani članci
 1. NL 2022./23.
 2. NL 2022./23.
 3. NL 2022./23.
 5. rang HNL-a 2022./23.
 6. rang HNL-a 2022./23.
 7. rang HNL-a 2022./23.
 8. rang HNL-a 2022./23.
 Hrvatski kup 2022./23.

Vanjske poveznice
 hnl.hr
 HNL - Statistika
 hns-cff.hr, stranica lige
 uefa.com, stranica lige

Izvori

2022-23
 1 HNL

HNL 2022./23.


Roland Whitney Betts () est un investisseur américain, producteur de cinéma, propriétaire du  à New York. Camarade de classe et frère de la fraternité Delta Kappa Epsilon (DKE) de George W. Bush, Betts était le principal propriétaire du partenariat avec Bush pour l'équipe des Texas Rangers.

Roland et Lois Betts ont célébré leur  anniversaire de mariage en 2012. Ils ont deux filles, Margaret  et Jessica.

Biographie
Betts est né à Laurel Hollow, Long Island, fils d'un banquier d'investissement pour la Fondation Vincent Astor. Il a grandi à Syosset, Long Island.

En 1968, après avoir obtenu son diplôme de l'Université Yale, Betts y a travaillé comme enseignant et directeur adjoint jusqu'en 1975. En 1978, Betts a écrit Acting Out: Coping with Big City Schools, un livre qui explore ses expériences dans le système scolaire public. Après avoir obtenu son diplôme de la Columbia Law School en 1978, il pratiqur le droit dans le département divertissement de Paul, Weiss, Rifkind, Wharton & Garrison jusqu'à ce qu'il se lance dans une carrière de producteur cinématographique. En 1980, il a été nommé président d'International Film Investors, Inc., qui a produit et financé des films comme Gandhi et The Killing Fields . En 1983, il fonde avec Tom Bernstein Silver Screen Management, Inc. (précurseur des Silver Screen Partners ) , qui finance et produit plus de 75 films avec la Walt Disney Company, dont Pretty Woman (1990), Les Aventures de Rocketeer (1991) et Trois Hommes et un bébé (1987).

Les Texas Rangers ont été achetés en 1989 par un groupe d'investisseurs réunis par Roland W. Betts et George W. Bush. Pendant neuf ans, Betts a été le principal propriétaire du Texas Rangers Baseball Club. Depuis 1992, Roland W. Betts est fondateur et président de Chelsea Piers Inc., qui a développé et exploite le complexe Chelsea Piers Sports and Entertainment.

Betts a été Senior Fellow de la Yale Corporation, membre du conseil consultatif de la Yale School of Management, et est administrateur de nombreuses organisations, notamment : l'American Museum of Natural History, le Memorial Sloan-Kettering Cancer Center, la Columbia University Law School et la Fondation du parc national. M. Betts a été nommé administrateur et trésorier du John F. Kennedy Center for the Performing Arts.

De 2001 à 2006, George Pataki nomme Betts au conseil d'administration de la Lower Manhattan Development Corporation et Betts préside le comité chargé de la reconstruction du World Trade Center.

Roland W. Betts a également été un contributeur important à la campagne électorale de Bush en 2000, aidant à collecter plus de 100 000 $ pour cette campagne, déposant également environ 50 000 $ pour la célébration de l'inauguration de Bush. Bush a été vu en visite chez les Betts dans leurs maisons de vacances à Jackson Hole et Santa Fe.

Liens externes

 Fortune Magazine à propos de Cipiriani accusant Betts d'utiliser ses influences pour tuer la concurrence
 Profile at Lower Manhattan Development Corp.
 Reconstruction Watch bio (PDF)
 Yale bio avec photo (à partir des archives Internet)
 Hail The Conquering Hero, par Helen Thorpe, NY Magazine, 20 septembre 1999.
 Roland Betts sur Conversations avec Allan Wolper, Audio, Série : Conversations avec Allan Wolper, WBGO. ORG, Durée : 31:57. 2012.

Références

Étudiant de la Columbia Law School
Étudiant de l'université Yale
Producteur américain de cinéma
Entrepreneur américain
Naissance en mai 1946

Roland W. Betts


Die Porte des Jacobins (dt. Tor der Jakobiner) befindet sich in Bourg-en-Bresse, der Hauptstadt des Départements Ain in der französischen Region Auvergne-Rhône-Alpes. Das Tor aus dem 15. Jahrhundert ist seit 1927 ein geschütztes Baudenkmal (Monument historique).

Geschichte
Die Porte des Jacobins wurde 1437 als Teil des Dominikanerklosters errichtet. In Frankreich werden die Dominikaner auch Jacobins (dt. Jakobiner) genannt. Vom Kloster, das während der Französischen Revolution aufgehoben wurde, ist nur noch die Porte des Jacobins vorhanden.

Beschreibung
Die Porte an Rue de la République ist aus sorgfältig bearbeiteten Hausteinen gemauert. Das spitzbogige Archivoltenportal besitzt auf beiden Seiten Konsolen, auf denen ursprünglich Heiligenfiguren standen.

Weblinks

  Beschreibung als Monument historique in der Base Mérimée des französischen Kulturministeriums (französischer Text)

Monument historique in Bourg-en-Bresse
Erbaut in den 1430er Jahren
Porte
Bourgenbresse
Monument historique seit 1927

Porte des Jacobins (Bourg-en-Bresse)


Michael Ross Doughty ( ; born June 10, 1970) is an American singer-songwriter and author. He founded the band Soul Coughing in 1992, and as of The Heart Watches While the Brain Burns (2016), has released 18 studio albums, live albums, and EPs, all since 2000.

Early life
Doughty is the son of military historian and U.S. Army officer Robert A. Doughty. He grew up on army bases throughout the United States, including Fort Knox, Fort Hood, and Fort Leavenworth, and spent his teenage years living on the grounds of the United States Military Academy at West Point where his father taught. He came to New York City at age 19 to study poetry at The New School. Singer-songwriter Ani DiFranco was one of his classmates in Sekou Sundiata's poetry course, "The Shape and Nature of Things to Come".

Career

Soul Coughing
While a doorman at the New York club The Knitting Factory (in that era, a hotbed of avant-garde jazz), Doughty founded Soul Coughing. The band released three critically and commercially successful albums, Ruby Vroom (1994), Irresistible Bliss (1996) and El Oso (1998). The greatest hits album Lust in Phaze was released in 2002.

Solo career
Doughty broke up Soul Coughing in 2000 due to personal problems: He was wearying of the band, and he was addicted to opiate painkillers, heroin, and alcohol. He was promptly dropped by Warner Brothers, and began traveling in a rental car (covering 9,000 miles on his first tour) playing acoustic shows. After shows he would sit at the front of the stage and sell copies of his acoustic album Skittish — then on CD-Rs in plain white sleeves. Warner Brothers had rejected the record in 1996. During his three-year tour, Doughty sold 20,000 copies of Skittish and gradually developed a following independent of Soul Coughing. Doughty collaborated with BT on "Never Gonna Come Back Down" providing lyrics and vocals. "Never Gonna Come Back Down" was contained on BT's album Movement in Still Life, released in 1999.

He remained without a label until, when playing the Bonnaroo music festival in 2004, Doughty bumped into Dave Matthews, a longtime Soul Coughing fan who had the band open for him on two US tours, including shows at Madison Square Garden. When Matthews professed to be a fan of Doughty's solo record Rockity Roll and the song "27 Jennifers", Doughty gave him a CD with rough mixes of an album he had been working on in Minneapolis with singer-songwriter and producer Dan Wilson.  Doughty had been introduced to Wilson through their mutual artist manager, Jim Grant.   Matthews eventually released the album on his ATO label as Haughty Melodic (an anagram for 'Michael Doughty'.) Haughty Melodics singles "Looking at the World from the Bottom of a Well" and "I Hear the Bells" were each featured on episodes of Grey's Anatomy and Veronica Mars, and Doughty appeared on the Late Show with David Letterman, marking a return to the musical mainstream. He has since released a number of follow-up albums. Some of Doughty's albums, including Circles, Super Bon Bon and The Very Best of Soul Coughing, Live at Ken's, and Stellar Motel, have used crowdfunding to finance their creation. He has also used Patreon to release a song every week for those paying $5 a month.

In 2012, Doughty published a memoir called The Book of Drugs, covering his formative years as a musician, what he called the "dark, abusive marriage" that was Soul Coughing, and his experiences with addiction and recovery.

In 2014, Mike Doughty created a rock opera based on the Book of Revelation called Revelation.

In 2015, he moved to Memphis, Tennessee.

In 2019, Doughty mounted a U.S. tour in honor of the 25th anniversary of Ruby Vroom in which he played the album in its entirety.

In May 2020, Doughty published his second memoir titled I Die Each Time I Hear The Sound: A Memoir, which he wrote to expound upon his musical tastes and how they came to be.

In August 2020, Doughty announced his new project Ghost of Vroom with longtime collaborator Andrew "Scrap" Livingston.

Solo discography

With Ghost of Vroom
In collaboration with Andrew "Scrap" Livingston.

Music videos
"Looking at the World from the Bottom of a Well"
"27 Jennifers"
"Fort Hood"
"Put It Down"
"(You Should Be) Doubly (Gratified)"
"(I Keep On) Rising Up"
"Na Na Nothing"
"Take Me Home, Country Roads"
"Sunshine"
 "Super Bon Bon (Re-Imagined)"
 "The Idiot Kings (Re-Imagined)"
 "[Light Will Keep Your Heart Beating In The Future"
 "Oh My God Yeah Fuck It"
 "I Can't Believe I Found You in That Town"
 "Sad Girl Walking in the Rain"
 "Wait! You'll Find a Better Way"

Written work
Slanky: Poems and Songs (2012, )
The Book of Drugs (2012, )
I Die Each Time I Hear the Sound: A Memoir (2020, )

References

External links

 Appearances on WNYC
 Interview by Rosanne Cash on WNYC, about his memoir, The Book of Drugs

American rock guitarists
American male guitarists
Songwriters from Kentucky
American street performers
American male bloggers
American bloggers
1970 births
Living people
New York Press people
ATO Records artists
Rock musicians from Kentucky
People from Orange County, New York
Soul Coughing members
20th-century American singers
21st-century American singers
Singers from Kentucky
Songwriters from New York (state)
Guitarists from Kentucky
Guitarists from New York (state)
People with bipolar disorder
21st-century American guitarists
20th-century American male singers
21st-century American male singers
20th-century American male writers
21st-century American male writers
20th-century American guitarists
American male songwriters

Mike Doughty


The Winds of Winter (Dansk: Vinters vinde) er det tiende og sidste afsnit af sjette sæson i serien Game of Thrones. Afsnittet har samme navn som den endnu uudgivede sjette roman i serien A Song of Ice and Fire.

Plot
Cersei og Loras Tyrell står for retten. Daenerys forbereder at sætte sejl for Westeros. Davos konfronterer Melisandre. Sam og Gilly ankommer i Oldtown. Bran opdager en gammel hemmelighed. Lord Frey har en ubuden gæst.

Eksterne kilder/henvisninger
Seriens danske websted

Episoder af Game of Thrones

The Winds of Winter


ال Zip Drive هو وسيط تخزين متوسط السعة قابل للإزالة، أنتجته شركة لوميغا في أواخر عام 1994. تصل سعة القرص إلى 100 ميجا وازدادت سعته بعد ذلك في إصدارات لاحقة لتصل إلى 250 ميجا ثم 700 ميجا.
أصبح هذا الوسيط الأكثر شيوعاً ضمن فئة منتجات ال Super-floppy لكنها لم تصل أبداً إلى المعدل الشبه قياسي لكي تحل محل القرص المرن ذو ال 3,5 بوصة كما أنها لم تعد رائجة بظهور وسائط تخزينية أخرى كأصابع الفلاش وأقراص الليزر وال DVD القابلة لإعادة الكتابة.
اُستخدم شعار The Zip أيضاً لأقراص مدمجة داخلية وخارجية عُرفت باسم Zip-650 و Zip-CD.

انظر أيضا
 نقرة الموت

مراجع

وصلات خارجية
 صفحة IOMega Zip Drive.

استحداثات متعلقة بالحواسيب في 1994

سواقة زيب


Platonija (lat. Platonia), biljni rod iz porodice kluzijevki kojemu pripadaju dvije vrste korisnog drveća u tropskoj Južnoj Americi.

Rod je opisan 1829./1832.

Vrste
 Platonia esculenta (Arruda) Oken
 Platonia insignis Mart.

Sinonimi
 Aristoclesia Coville

Galerija

Vanjske poveznice

Izvori

Symphonieae

Platonija


__KEIN_INHALTSVERZEICHNIS__

Possenried ist ein Ortsteil der Stadt Wertingen im schwäbischen Landkreis Dillingen an der Donau. Possenried wurde am 1. Juli 1972 als Ortsteil von Hirschbach in die Stadt Wertingen umgegliedert. Der Ort liegt einen Kilometer westlich von Hirschbach am Tal des Hohenreicher Mühlbachs. Der Ort hatte im Dezember 2022 136 Einwohner.

Geschichte
Possenried wird erstmals 1294 als Possenrieth genannt. Die Herrschaft Hohenreichen war dominierende Grundherrschaft. Daneben waren Augsburger Klöster sowie das Kloster Weihenberg im Ort begütert.

Religion
Possenried gehörte lange Zeit zu Pfarrei Bliensbach und wurde am 5. Dezember 1911 nach Hirschbach umgepfarrt. Die katholische Marienkapelle wurde um 1780 aus den Steinen der Burg Hohenreichen errichtet.

Siehe auch: Liste der Baudenkmäler in Possenried

Literatur
 Georg Wörishofer, Alfred Sigg, Reinhard H. Seitz: Städte, Märkte und Gemeinden. In: Der Landkreis Dillingen a. d. Donau in Geschichte und Gegenwart. Hgg. vom Landkreis Dillingen an der Donau, 3. neu bearbeitete Auflage, Dillingen an der Donau 2005, S. 409.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Dillingen an der Donau
Wertingen
Ersterwähnung 1294

Possenried


قبل الغروب هو فيلم دراما رومانسي تم إنتاجه عام 2004 وهو فيلم تابع لفيلم قبل الشروق والذي أنتج 1995، من قبل نفس المخرج ريتشارد لينكليتر، وبطولة إيثان هوك وجولي دلبي.

تلقى افيلم إشادة واسعة من النقاد، وترشح لجائزة الاوسكار لأفضل سيناريو مقتبس.

ملخص القصة
ثمانية سنوات مضت منذ احداث قبل الشروق عندما التقى جيسي وسيلين في فيينا. منذ ذلك الحين كتب جيسي رواية بعنوان هذه المرة مستوحاة من الوقت الذي امضاه مع سيلين، واصبح الكتاب من أفضل الكتب مبيعاً في أمريكا. من اجل الترويج للكتاب في أوروبا، يقوم جيسي بجولة ترويجية لكتابه. آخر محطة في الجولة هي باريس، ويقوم جيسي بقراءة من روايته في إحدى المكتبات. بينما يتكلم جيسي مع الحاضرين، تظهر بعض الذكريات القديمة عنه وعن سيلين أثناء لقائهما في فيينا; تلك الذكريات عن ليلتهما معاً لا زالت واضحة لديه بالرغم من مرور 8 سنوات. ثلاثة صحفيين موجودين في المكتبة، يحاورون جيسي: صحفي رومنسي مقتنع بأن الشخصيتان الرئيسيتين في الرواية يلتقيان مرة أخرى، متشائم مقتنع بأنهم لا يلتقيا، والثالث بالرغم من من انه يريد أن يلتقيا، لكنه يبقى متشككاً حول لقائهما مرة أخرى. بينما يتحدث مع الحاضرين يجول بعيناه إلى جانبه، وهو بالكاد يصدق ما يراه امامه: إنها سيلين تبتسم له.

الاستقبال النقدي
تلقى الفيلم مراجعات عالمية من النقاد حيث حصل على نسبة 95% على موقع الطماطم الفاسدة بناء 159 مراجعة.
ظهر الفيلم في 28 قائمة مختلفة لأفضل الافلام في 2004. حصل الفيلم على المرتبة 28 في قائمة موقع ميتاكريتيك لأفضل الافلام خلال عقد (09-2000).

المراجع

اقرأ أيضًا
 الجزء الأول من الفيلم: قبل الشروق
 الجزء الثالث من الفيلم:قبل منتصف الليل

وصلات خارجية

 بيتر برادشو، مراجعة من صحيفة The Guardian, 23 July 2004.
 فيليب فرينش, «إعادة لقاء قصير». The Observer, 25 July 2004.

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية مستقلة
أفلام إنتاج 2004
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الفرنسية
أفلام باللغة الفرنسية في عقد 2000
أفلام تقع أحداثها في باريس
أفلام تقع أحداثها في سنة 2003
أفلام دراما رومانسية أمريكية
أفلام دراما رومانسية إنتاج عقد 2000
أفلام درامية 2004
أفلام رومانسية درامية 2004
أفلام عن مؤلفين
أفلام كاسل روك للترفيه
أفلام متممة أمريكية
أفلام متممة إنتاج عقد 2000
أفلام مستقلة 2004
أفلام مصورة في باريس
أفلام من إخراج ريتشارد لينكليتر
أفلام أمريكية في عقد 2000

قبل الغروب (فيلم)


An Stelis peliochyla in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni João Barbosa Rodrigues. An Stelis peliochyla in nahilalakip ha genus nga Stelis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Stelis (Orchidaceae)

Stelis peliochyla


La Sonrisa ist ein Stadtviertel (Barrio) der Stadt Maldonado in Uruguay.

Geographie
Es befindet sich auf dem Gebiet des Departamento Maldonado in dessen Sektor 1. La Sonrisa liegt, südlich an Cerro Pelado und östlich an Villa Delia anschließend, im Westen der Departamento-Hauptstadt Maldonado.

Einwohner
La Sonrisa hatte bei der Volkszählung 2011 1.562 Einwohner, davon 762 männliche und 800 weibliche.

Quelle: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay

Weblinks
 Stadtplan von La Sonrisa (PDF; 125 kB), abgerufen am 27. Februar 2012
 Einteilung der Barrios der Stadt Maldonado (PDF; 1,3 MB) auf der Internetpräsenz der Intendencia von Maldonado, abgerufen am 27. Februar 2012

Einzelnachweise

Ort im Departamento Maldonado
Maldonado (Stadt)

La Sonrisa


Grupa D a Campionatului European de Baschet Feminin din 2017 s-a desfășurat între 16 și 19 iunie 2017. Toate meciurile acestei grupe s-au jucat la Praga, Cehia.

Clasament

Orele de desfășurare reprezintă ora locală (UTC+2).

16 iunie

Letonia vs Rusia
</div>

Belgia vs Muntenegru
</div>

17 iunie

Muntenegru vs Letonia
</div>

Rusia vs Belgia
</div>

19 iunie

Letonia vs Belgia
</div>

Muntenegru vs Rusia
</div>

Legături externe

Site oficial

FIBA
baschet
2017 în sport

Campionatul European de Baschet Feminin din 2017 Grupa D


Issachar Ber Ryback (auch Riback; geboren 2. Februar 1897 in Jelisawetgrad, Russisches Kaiserreich; gestorben 22. Dezember 1935 in Paris) war ein russisch-französischer Maler.

Leben
Ryback besuchte die Kunstschule in Kiew bis 1916. Er schloss sich einer progressiven Malergruppe an und stand unter dem Einfluss von Verfechtern einer modernen jüdischen Literatur wie David Bergelson und David Hofstein; auch die Maler Alexander Bogomazow und Alexandra Exter, bei der er 1913 Unterricht hatte, hielten sich in der Zeit in Kiew auf. 1916 erhielt er mit El Lissitzky den Auftrag, jüdische Kunstdenkmäler aus den Schtetln der Ukraine und von Belarus aufzunehmen. Als er im Frühjahr 1917 in Moskau an einer Ausstellung jüdischer Maler und Bildhauer teilnahm, wurde seine Arbeit besonders hervorgehoben.

Nach der russischen Revolution war er an den vielfältigen Aktivitäten zur Neudefinition einer avantgardistischen jiddischen Kultur in der Sowjetunion beteiligt und ging dafür nach Moskau. Nachdem sein Vater bei Pogromen in der Ukraine von Petljuras Soldaten ermordet worden war, floh er im April 1921 nach Kaunas und erhielt im Oktober 1921 ein Visum für Deutschland. Bis 1924 war er in Berlin Mitglied der Novembergruppe und stellte seine im kubistischen Stil gehaltenen Bilder sowohl bei Berliner Secession als auch in der Juryfreien Kunstausstellung aus. Für Miriam Margolin illustrierte er drei kleine jiddische Märchenbücher, seine Schtetl-Lithografien wurden 1923 beim Schwellen-Verlag gedruckt. Für die inzwischen nach Berlin umgezogene jüdische Ausbildungsorganisation World ORT Union entwarf er das Logo. 1924 versuchte er noch einmal, in der Sowjetunion als Bühnenbildner für jiddische Theater zu arbeiten.

1926 emigrierte er endgültig nach Paris. 1928 hatte er eine Einzelausstellung in der "Galerie aux Quatre Chemins" und 1929 in der "Galerie L'Art Contemporain", sein Malstil orientierte sich nun an der expressionistischen Farbgebung der École de Paris der Zwischenkriegszeit. Weitere Einzelausstellungen folgten in Galerien in Den Haag, Rotterdam, Brüssel und Antwerpen. 1935 reiste er zur Ausstellungseröffnung nach Cambridge. Die von Georges Wildenstein in Paris organisierte Retrospektive erlebte er nicht mehr.

Ryback war ein Zeitgenosse der jüdisch-russischen Künstler El Lissitzky, Natan Issajewitsch Altman, Boris Aronson und Marc Chagall, die eine Wiederbelebung der jüdischen Tradition in der modernen Kunst anstrebten. Der Großteil seines Nachlasses befindet sich im Museum Ryback in Bat Yam in Israel und ist Teil des MoBY-Museumskomplexes.

Schriften (Auswahl)
 Ausstellung. J. Ryback. Buch u. Kunstdruckerei Lutze und Vogt, Berlin 1923.
 A l'ombre du passe. Les Editions Graphiques, Paris 1932.
 Leib Kwitko: In Vald ("Im Wald"), Zeichnungen von Issachar Ryback, Schwellen-Verlag, Berlin 1922. In Jiddisch und in deutscher Übersetzung enthalten in: David Bergelson, Lejb Kwitko, Peretz Markisch, Ber Smoliar: Der Galaganer Hahn: jiddische Kinderbücher aus Berlin; jiddisch und deutsch, Aus d. Jidd. übertr. und hrsg. von Andrej Jendrusch, Berlin: Ed. DODO, 2003 ISBN 3-934351-06-9
 Leib Kwitko: Voigelen ("Vögel"), Zeichnungen von Issachar Ryback, Schwellen Verlag, Berlin 1922. In Jiddisch und in deutscher Übersetzung enthalten in: David Bergelson, Lejb Kwitko, Peretz Markisch, Ber Smoliar: Der Galaganer Hahn: jiddische Kinderbücher aus Berlin; jiddisch und deutsch, Aus d. Jidd. übertr. und hrsg. von Andrej Jendrusch, Berlin: Ed. DODO, 2003 ISBN 3-934351-06-9

Literatur
 Salomon Wininger: Große jüdische National-Biographie. Kraus Reprint, Nendeln 1979, ISBN 3-262-01204-1 (Nachdr. d. Ausg. Czernowitz 1925). Band 5, S. 189
 Issesokher Ber Ribak: zayn lebn un shafn. Funm Komitet tsu fareybikn dem ondek fun Issesokher Ber Ribak, Paris 1937
 Zalmen Reyzen: Ryback Issakhar Ber. In: Lexikon fun der yiddisher literatur, presse un filologie. Band 4, Farlag fun B. Kletskin, Wilna 1929, S. 316–320
 Raymond Cogniat: I. Ryback. Ėditions L'Amitié Française, Paris 1934.
 Karl Schwarz: Jewish Artists of the 19h and 20h Centuries. New York 1949, S. 203–207
 Mané-Katz – Issachar Ryback: Connections. Mané-Katz Museum, Spring 1993. Haifa, 1993
 KULTUR-LIGE. Artistic Avant-Garde of the 1910's and the 1920's. 20. Dezember 2007 – 20. Januar 2008, Nationales Kunstmuseum der Ukraine u. a.
 Sigalit Meidler-Waks: Issachar Ber Ryback. Leben und Werk. Hentrich & Hentrich, Berlin 2019, ISBN 978-3-95565-311-8.

Weblinks

 Literatur von und über Issachar Ber Ryback in der Bibliothek des Jüdischen Museums Berlin
 Issachar Ber Ryback bei aatc
 Issachar Ber Ryback bei Comité & Foundation Issachar Ber Ryback
 Seth L. Wolitz: Rybak, Yisakhar Ber, Kurzbio bei YIVO Encyclopedia (en)

Einzelnachweise

Künstler des Kubismus
Maler des Expressionismus
Maler (Frankreich)
Maler (Russland)
Grafiker (Russland)
Märchenillustrator
Russischer Emigrant
Person (Kropywnyzkyj)
Russe
Franzose
Geboren 1897
Gestorben 1935
Mann

Issachar Ber Ryback


James Innes est un nom pouvant désigner:

 (c. 1700-1759), officier britannique de la province de Caroline du Nord
 (1754-1798), officier américain et procureur général de la Virginie
 (1830-1907), officier britannique
James Innes (1833-1903), homme politique canadien en Ontario
 (1855-1942), juge et homme politique sud-africain
James Dickson Innes (1887-1914), peintre paysagiste britannique
 (né en 1975), entrepreneur et auteur britannique

Duc de Roxburghe
James Innes-Ker (5e duc de Roxburghe) (1736-1823), noble écossais
James Innes-Ker (6e duc de Roxburghe) (1816-1879), pair écossais
James Innes-Ker (7e duc de Roxburghe) (1839-1892), pair écossais

Voir aussi

Innes, James

James Innes


An Jumellea walleri in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Robert Allen Rolfe, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni La Croix. An Jumellea walleri in nahilalakip ha genus nga Jumellea, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Jumellea

Jumellea walleri