Tramvaiul din Antwerpen reprezintă coloana vertebrală a transportului public în orașul Antwerpen din Belgia. Rețeaua de tramvaie are o lungime de 78 kilometri, este compusă din 13 linii și traversează șapte din cele nouă districte ale orașului, plus cinci localități învecinate. În total, ea formează a doua rețea de tramvaie ca mărime din Belgia, după cea din Bruxelles. Tramvaiele circulă în Antwerpen din 1873, iar din 1991 sunt exploatate de societatea de transport flamandă De Lijn, prin sucursala sa din provincia Antwerpen.

Istoric

Tramvaiele orășenești (începând din 1873)
Predecesoarele actualelor tramvaie propulsate electric au fost tramvaiele trase de cai. Prima solicitare pentru înființarea unor astfel de tramvaie, intitulate Tramway Américain, a fost adresată consiliului orașului, condus la acea vreme de Ed. Paujaurd'hui și A. Edvard, încă de pe 27 iunie 1865. Această solicitare a fost respinsă și abia șase ani mai târziu, pe 14 martie 1871, consiliul orășenesc a permis construcția unor astfel de linii de tramvai.

Prima linie de tramvaie cu cai a fost inaugurată pe 25 mai 1873 între Meir și biserica din Berchem, pe actualul traseu al liniei . Până la sfârșitul secolului funcționau deja nouă linii diferite de tramvaie cu cai și servicii de omnibuz în Antwerpen, întreținute de nouă societăți de transport diferite.

Societățile de transport cu tramvaie trase de cai au fost, pe 1 ianuarie 1900, contopite în Compagnie Générale des Tramways d'Anvers (CGTA) (în ). Această nouă societate și-a propus să electrifice, să uniformizeze și să modernizeze rețeaua de tramvai. De asemenea, liniile de omnibuz urmau să fie convertite în linii de tramvai. Pe 12 martie 1902, compania a cerut conducerii orașului permisiunea de a începe electrificarea rețelei. După testele de rigoare, primul tramvai electric a fost introdus în serviciu normal pe 2 septembrie 1902. Inițial, tramvaiele cu cai au coexistat cu cele electrice, dar au fost apoi retrase unul câte unul.

În aceeași perioadă a început și extinderea rețelei de tramvai dincolo de centura de forturi Brialmont (actualul Ring). În 1913, cele mai multe din actualele linii de tramvai erau deja în exploatare, chiar dacă unele aveau un traseu ușor diferit. O hartă din acel an menționează următoarele linii (în contrast cu practica ulterioară, numerele evidențiate cu aldine marchează traseele mai lungi, nu pe cele scurte):

Ulterior companiei CGTA, rețeaua de tramvai din Antwerpen a fost exploatată de următoarele societăți:
 Începând din martie 1927: Tramways d'Anvers (T.A.) (Tramvaiele din Antwerpen).
 Începând de la 1 ianuarie 1946: Tramwegen van Antwerpen en Omgeving (T.A.O.) (Liniile de Tramvai din Antwerpen și Împrejurimi).
 Începând de la 1 ianuarie 1963: Maatschappij voor het Intercommunaal Vervoer te Antwerpen (MIVA) (Compania de Transport Interurban din Antwerpen).
 Începând de la 1 ianuarie 1991: Vlaamse Vervoermaatschappij "De Lijn" (Societatea de Transport Flamandă "Linia").

După preluarea, îm 1946, a serviciului de către T.A.O., rețeaua din Antwerpen număra 18 linii de tramvai și două de troleibuz (6 și 31). Începând din anii 1950, la unele din liniile de tramvai s-a renunțat gradual, iar altele au fost transformate în linii de autobuz din cauza declinului numărului de călători. Astfel, liniile de tramvai 1, 5, 9, 13, 16, 17, 18 și 23 au fost suprimate între 1952 și 1965 și transformate în linii de autobuz care circulau adesea pe trasee schimbate și uneori mai lungi. De asemenea, au intrat în circulație noi servicii de autobuz, precum linia 20 spre Eksterlaar sau linia 28 către Merksem.

În 1975 a fost inaugurată prima secțiune din ramura vestică a premetroului, Groenplaats - Gara Antwerpen-Centraal. După contractarea rețelei din anii 1950 și 1960 și devierile temporare cauzate de lucrările din anii 1970 la sistemul de premetrou, în anii 1980 au apărut și primele extinderi limitate ale rețelei. Pe 3 septembrie 1982, linia  a fost prelungită de la Bosuilstadion către Piața Wim Saerens. Cei 1250 de metri de linie de tramvai suplimentară au fost primii construiți începând din 1944. Doi ani mai târziu, pe 7 noiembrie 1984, a fost realizată a doua extensie: linia  a fost prelungită cu 360 de metri de la intrarea în cimitirul Silsburg (actuala stație "Dassastraat") până la intersecția străzii Herentalsebaan cu Calea Militară. În mod paradoxal, noul punct terminus al liniei a fost denumit tot "Silsburg".

Pe 1 ianuarie 1991, serviciile de transport în comun din Antwerpen (MIVA), Gent (MIVG) și sucursala flamandă a NMVB au fost contopite într-o nouă companie, Vlaamse Vervoermaatschappij "De Lijn".

Căile ferate vicinale (1885-1968)
Căile ferate vicinale ale Provinciei Antwerpen aveau, după trecerea, în 1920, la ecartamentul metric, același ecartament ca tramvaiele din oraș. De aceea, unele din trenurile vicinale foloseau pe anumite trasee aceleași linii ca și tramvaiele. Începând din 1935, calea ferată vicinală a fost extinsă până la Rooseveltplaats. Pe de Leien, Turnhoutsebaan și pe alte străzi circulau și trenuri vicinale. După prelungirea liniei 3 până la Keizershoek, trenurile vicinale rulau prin rezerva centrală situată între benzile de circulație auto.

Fostele linii de tramvai din Linkeroever
Începând cu 15 mai 1908, a început să circule un tramvai cu aburi al Căilor ferate vicinale ale Provinciei Antwerpen de la Vlaams Hoofd și până la Hamme, iar de la 1 februarie 1910 până la Baasrode. În Vlaams Hoofd era în funcțiune la acea vreme gara Antwerpen-Linkeroever, situată în locul în care în ziua de azi se află intrarea în tunelul pietonal Sint-Anna. Pe 1 septembrie 1931, calea ferată vicinală a fost electrificată până la Temse, iar în 1937 până la Hamme. În 1959, aceasta a fost prima linie vicinală din jurul orașului Antwerpen care a fost desființată. Tramvaiele actuale care, începând din 1990, circulă pe Blancefloerlaan, încă folosesc o mică porțiune din calea ferată vicinală H.

În anii 1930 exista și o linie de tramvai care conecta Vlaams Hoofd și Sint-Annastrand, numită tramvaiul Sint-Anna Express. Linia, având traseul pe strada Gloriantlaan, a fost desființată  în anii războiului. Ani mai târziu, pe acest traseu a circulat un trenuleț turistic.

Troleibuzele (1929-1964)
Istoria orașului Antwerpen a cunoscut trei linii de troleibuz. Acestea au fost exploatate din 1929 și până în 1964. Linia 13 a fost una de probă pe traseul tramvaiului 13 (Zuid - Petroleum). Această linie a funcționat din 1929 și până în 1931, inițial în serviciu comun cu tramvaiele, ulterior doar serviciul de troleibuz.

Linia 31 a fost pusă în funcțiune în 1933, între Cheiul 204 și Podul Mexic. În 1935, serviciul a fost prelungit de la Podul Noorderlaan și până la Noorderplaats. În 1955, troleibuzele au fost înlocuite cu autobuze pentru ca linia să poată fi prelungită până la Piața Regina Astrid.

Linia 6 a fost lansată în 1938, între Gara Antwerpen-Sud și strada Gijselsstraat, de-a lungul cheiurilor și a străzii Brouwersvliet. Troleibuzele au înlocuit aici tramvaiul 6, care se bloca adesea pe străduțele înguste din nordul orașului și în traficul din zona cheiurilor portului. Linia a funcționat până pe 30 martie 1964, când a fost înlocuită cu un serviciu de autobuz.

Premetroul (începând din 1975)

În anii 1960 a fost pus pe hârtie proiectul unei rețele de metrou în Antwerpen. Mai întâi, prin noile tuneluri și stații urmau să circule tramvaie, dar ulterior acestea urmau să fie transformate, la fel ca în cazul Bruxelles-ului, într-o rețea completă de metrou. Acest sistem este cunoscut sub numele de premetrou. Primul tunel de premetrou a fost deschis în 1975. El se întindea între piața Groenplaats și Keyserlei, și era deservit de stațiile Groenplaats, Meir și Opera. În 1980, tunelul a fost prelungit până la bulevardul Belgiëlei, adăugându-i-se și stațiile Plantin și Diamant.

Cel mai important moment pentru transportul subteran de călători s-a ivit odată cu construcția unui tunel pe sub fluviul Schelde către cartierul Linkeroever, în 1990. De atunci, mulți vizitatori ai centrului orașului Antwerpen își parchează mașinile în parcările spațioase din Linkeroever și folosesc tramvaiul pentru a ajunge în centru. În 1996 a fost inaugurat tunelul care pornește de la stația Opera, traversează stațiile Astrid, Elisabeth și Handel, și continuă până la Schijnpoort și Sport. Tunelul a fost inițial destinat liniei de tramvai . În 2007 a fost dat în folosință și tunelul dintre stațiile Diamant și Astrid, fiind tranzitat de tramvaiele liniei .

Din motive diverse, o porțiune semnificativă a tunelurilor a fost abandonată în anii 1980 la stadiul de construcție la roșu, spre exemplu tunelurile de sub străzile Turnhoutsebaan și de Kerkstraat. Planurile pentru transformarea ulterioară a rețelei într-una de metrou au fost abandonate și ele din lipsă de fonduri, iar multe din stații au fost subdimensionate pentru economie și nu au lungimea necesară pentru a găzdui garnituri de metrou. În 2013 s-a reluat totuși construcția tunelului de sub Turnhoutsebaan, denumit Reuzenpijp. El a fost definitivat în 2015 și inaugurat prin punerea în funcțiune a liniei de tramvai .

Între 1 septembrie 2016 și sfârșitul lunii septembrie 2018, stația de premetrou Opera va fi închisă pentru a permite construcția unei stații de intersecție a două magistrale.

Joi, 1 iunie 2017, va fi inaugurată rampa de acces la suprafață de pe strada Frankrijklei, făcând astfel posibil ca prin Tunelul Reuzenpijp să circule și tramvaiul , în paralel cu tramvaiul . Începând cu 1 septembrie 2017, tramvaiul  va ajunge până în piața Foorplein circulând prin Reuzenpijp.

Noi extinderi (începând din 2002)

Linia  a fost prelungită de două ori în 2002. Sâmbătă, 16 februarie 2002, a fost inaugurată o porțiune de 4,3 km lungime între Antwerpen-Linkeroever și Zwijndrecht-Melsele. Pe 28 august 2002, linia 3 a fost extinsă cu încă 1,6 km de la Merksem spre Keizershoek. În ambele stații terminus există parcări P+R gratuite și spațioase.

Pe 4 martie 2006 a fost pus în funcțiune un nou serviciu de tramvai, linia . De atunci, tramvaiele acestei linii circulă între stația "Wim Saerensplein" din Deurne și parcarea P+R de pe strada Katwilgweg din Linkeroever. Pe porțiunea de traseu dintre Sportpaleis și Linkeroever tramvaiele rulează prin tunelurile premetroului. Astfel, în martie 2006, Antwerpen avea 11 linii de tramvai, din care patru în premetrou. Aceste schimbări au afectat și liniile  și . Traseul liniei 12 a fost scurtat: tramvaiele circulă acum între Sportpaleis și bucla de pe strada Montignystraat (la Gara de Sud), fostul punct terminus al liniei 24, în timp ce linia 24 a preluat traseul liniei 12 către cimitirul Schoonselhof din Hoboken.

Pe 29 aprilie 2006 a fost inaugurat un nou traseu de-a lungul Amerikalei, până la noul punct terminus de la Bolivarplaats, situat în fața noului Palat de Justiție. Acest punct terminus este deservit de linia 12, care nu mai circulă pe strada Brederodestraat. Stația nu este una nouă: până în 1965, ea era folosită de liniile 1 și 3, dar pe atunci în acel loc se găsea Gara Antwerpen-Sud.

Pe 2 mai 2007, linia  a fost și ea extinsă de la Piața Lambermont până la punctul terminus de la Bolivarplaats.

Pe 27 octombrie 2007, rețeaua a fost extinsă pe linia  între cartierele Luchtbal (stația "Metropolis") și Kiel (stația "Olympiadepoort"). Nu a fost construită infrastructură nouă pentru tramvaiele acestei linii, deoarece aceastea circulă pe șine existente, în paralel cu alte linii. Doar porțiunea de pe strada Groenendaallaan a fost inițial în serviciu pentru a permite accesul tramvaielor înspre și dinspre autogara "Punt aan de Lijn". Între stațiile Sport și Plantin, tramvaiele liniei 6 folosesc tunelurile premetroului, ceea ce face ca aceasta să devină a 12-a linie de tramvai și a cincea în premetrou din Antwerpen.

Începând de vineri, 15 mai 2009, linia 8 urmează străzile de Dascottelei și de Herentalsebaan către cimitirul Silsburg din Deurne, fiind extinsă până la stația terminus a liniei 24. Trei ani mai târziu, în 2012, traseul liniei 8 până la cimitirul Silsburg a fost preluat linia .

Brabo I (2009-2012)
Extinderea rețelei de tramvai către Wijnegem și Boechout prevăzută în Masterplanul 2020, precum și construcția unui nou depou de tramvaie în Deurne, au fost stipulate în proiectul de parteneriat public-privat Brabo I.

La sfârșitul lui 2009 au început lucrările la o nouă linie de tramvai spre Wijnegem, dar în mai 2011 au fost suspendate printr-o decizie a Consiliului de Stat, ca urmare a unei plângeri a locuitorilor din zonă care reclamau faptul că perturbarea traficului local din cauza schimbării geometriei tramei stradale fusese insuficient studiată. La începutul lui iunie 2011 totuși, lucrările au fost parțial reluate după ce organismul BAM, responsabil cu implementarea Masterplanului 2020, a ajuns la o înțelegere cu biroul de urbanism.

Pe 14 aprilie 2012 noul traseu a fost inaugurat, iar liniile  și  au fost prelungite până la Wijnegem Fortveld, aproape de centru. Într-o a doua fază este prevăzută o nouă extensie, până la granița administrativă a comunelor Wijnegem și Schilde, acolo unde strada Houtlaan intersectează vechea Turnhoutsebaan, dar această extensie va presupune realizarea unui nou pod peste Canalul Albert. În plus față de prelungirea liniilor de tramvai s-a realizat și noul depou din Deurne, în apropierea Wijnegem Shopping Center, pe terenul pe care era situat anterior serviciul de reparații stradale. Astfel, rețeaua de tramvai din Antwerpen a ajuns să dispună de trei depouri, primele două fiind "Punt aan de Lijn" din cartierul Luchtbal și "Zwaantjes" din Hoboken.

Pe 13 august 2012, linia  a fost prelungită până la Boechout. Stația terminus este acum o buclă de întoarcere situată la intersecția străzilor Liersesteenweg și Borsbeeksesteenweg.

Pe 31 august 2012, înainte de modificările de la 1 septembrie, rețeaua de tramvai din Antwerpen era alcătuită din următoarele linii*:

* Liniile , , ,  și  foloseau tunelurile premetroului din zona centrală și, cu excepția liniei , inclusiv tunelul pe sub Schelde spre cartierul Linkeroever.
** Durata și viteza medie sunt calculate conform orarului de funcționare. Numărul de călători conform cifrelor publicate de municipalitatea Antwerpen (vezi legăturile externe).
*** Vezi legăturile externe. Tramvaiele din Antwerpen au transportat în 2010 120 milioane de pasageri.
**** Trasee schimbate comparativ cu 2005.

Reorganizarea rețelei pe 1 septembrie 2012

Pe 1 septembrie 2012, diverse linii au fost prelungite, unite sau eliminate. A fost înființat și un traseu nou, linia . Aceasta folosea itinerarul prin tunel al liniei 11, iar linia 11 a fost scurtată până la gara Berchem. Liniile scurtate 4 (Hoboken - Marnixplaats) și 8 (Groenplaats – Silsburg) au primit același număr 4, în așteptarea unirii lor într-una singură, în 2013. Linia 2 nu mai ajungea în Linkeroever ci în Merksem. Prin triunghiul subteran de tuneluri de la Gara Centrală circulau de acum tramvaiele a câte două linii pe fiecare latură, iar prin tunelurile adiacente tunelurilor tramvaiele a patru linii.

A fost efectuată și o reorganizare a liniilor regionale care a făcut ca autobuzele circulând dinspre zona metropolitană de sud a Antwerpenului (Lier, Boechout, etc.) să se conecteze cu liniile de tramvai 7 și 15 la Gara Berchem, și nu în autogara centrală din Rooseveltplaats, precum anterior. Acest lucru a dus la eliminarea circulației autobuzelor de pe traseul comun cu liniile de tramvai 7 și 15. Liniile regionale 640, 642 și 650 au primit trasee diferite prin Merksem, astfel încât au încetat să mai circule pe traseele tramvaielor de pe strada Bredabaan. Doar autobuzele dinspre Schoten încă mai circulă pe vechiul lor traseu de pe Bredabaan până în Piața Roosevelt.

** Durata și viteza medie sunt calculate conform orarului de funcționare.

Tramvaiele al căror număr era marcat cu litere galbene pe fond negru rulau până la un depou sau o buclă de întoarcere. Pasagerii puteau călători până la ultima stație dinainte de depou.

Linia 4 în timpul lucrărilor la Strada Națională
Începând din 2 mai 2012, circulația tramvaielor pe Strada Națională (Nationalestraat) a fost întreruptă pentru efectuarea unor lucrări de modernizare a tramei stradale. Liniile 4 și 8 au fost scurtate în consecință până la piețele Marnixplaats, respectiv Groenplaats. Din cauza lucrărilor, linia 4 nu a putut urma în totalitate traseul prevăzut în noul plan al rețelei intrat în vigoare pe 1 septembrie 2012. Pentru a face față situației, compania De Lijn a decis ca tramvaiele liniei 4 să circule pe două porțiuni distincte: o linie 4 de sud (Hoboken - Marnixplaats) și o linie 4 de vest (Groenplaats – Silsburg).

Pe 9 februarie 2013, cele două porțiuni de traseu au fost unite via un ocol prin De Leien și pe la Banca Națională, întregindu-se traseul liniei 4 între Hoboken și Silsburg. Până la finalizarea Străzii Naționale fiecare direcție de mers a urmat un traseu propriu: tramvaiele spre Silsburg făceau un ocol prin Groenplaats, în timp ce tramvaiele spre Hoboken circulau direct de la Banca Națională prin De Leien.

Din 30 martie 2013, tramvaiele liniei 4 au început din nou să circule pe Strada Națională. Linia 12 a fost prelungită temporar de la Bolivarplaats până la Groenplaats, dar, pentru a respecta precizia rețelei de tramvai, a fost din nou, pe 6 mai 2013, scurtată până în piața Lambermontplaats. Din acest motiv, din mai 2013 și până în decembrie 2014, timp de 19 luni, nici un tramvai nu a circulat între Lambermontplaats și strada Kronenburgstraat.

În 2014 s-a început construcția unei linii de tramvai pe strada Brusselstraat. La sfârșitul lucrărilor, începând din 6 decembrie 2014, tramvaiele liniei 4 au circulat pe noul traseu pentru a conecta Bolivarplaats cu strada Kronenburgstraat. În consecință, linia 12 a fost, din 30 martie 2013, scurtată din nou până la Bolivarplaats.

Planul Pegasus / LIVAN I (2013-2015)
Principala componentă din Antwerpen a Planului Pegasus dezvoltat de De Lijn în Flandra a fost punerea în funcțiune a Rozenpijp, tunelul de premetrou nefolosit construit pe sub strada Turnhoutsebaan către Borgerhout. Cu ajutorul unei rampe de acces în subteran construită pe strada Herentalsebaan, tunelul permite o conexiune în Deurne cu traseul actual al liniei  de la suprafață. Prin Reuzenpijp a fost pusă în funcțiune o linie nouă de tramvai, numerotată . Noua linie a fost extinsă de la stația Florent Pauwels până la sensul giratoriu, respectiv parcarea P+R Wommelgem. Traseul de la suprafață al liniei  de pe Turnhoutsebaan a fost păstrat pentru deservirea acestei artere aglomerate, deoarece în subteran, conform Planului Pegasus, doar stația de premetrou Zegel a fost pusă în funcțiune. Acest lucru a transformat linia  într-una de tramvai rapid. Începând din 2018, la suprafață vor circula și tramvaiele liniei .

Lucrările pentru traseul subteran al liniei  au început în 2013 și au fost finalizate în septembrie 2014. După o perioadă de probă, tramvaiele acestei linii au început să circule prin tunel pe 18 aprilie 2015. Acestea vor circula într-o primă fază între sensul giratoriu Wommelgem și bucla de întoarcere de sub Rooseveltplaats. În vara anului 2017 este prevăzută și finalizarea rampei de ieșire din tunelul Reuzenpijp de pe strada Frankrijklei. Autobuzele interurbane 420, 421, 422 și 423 ale De Lijn nu vor mai ajunge până în Piața Franklin Roosevelt, ci vor avea stația terminus în fața gării Antwerpen-Berchem.

Planuri de viitor

Brabo II (2014-2018)

Următoarele extensii ale rețelei au fost stabilite prin proiectul Brabo II, a cărei execuție este prevăzută între 2014 și 2018.

Realizat:
 2014: Tramvaiul 4 pe strada Brusselstraat (între Gara de Sud și Piața Bolivar), în serviciu începând cu 6 decembrie 2014.

În execuție:
 2015-2017: Completarea traseului Sint-Pietersvliet - Rijnkaai – Căpitănia portului. Începând din 1 aprilie 2017, tramvaiul 7 va ajunge până pe strada Bataviastraat.
 2016-2018: Reconstrucția bulevardelor De Leien de nord, proiect ce cuprinde adăugarea unui traseu dedicat pentru tramvaiul 1, separat de benzile de circulație auto. Porțiunea de pe strada Frankrijklei a fost finalizată în martie 2016 și va fi dată în folosință pe 1 iunie 2017.
 2016-2019: Linie de tramvai către strada Havanastraat (tramvaiele 1 și 6) și tramvai către cartierul Eilandje (tramvaiul 7). Tramvaiul 6 va circula până pe Havanastraat de la 1 martie 2017.

Inițial, construcția unei linii de tramvai către cartierul Leugenberg din Ekeren era plănuită pentru 2007-2012. Deoarece nu s-a putut ajunge la un consens cu privire la traseul tramvaiului în zona centrală a districtului Ekeren, traseul a fost executat până la "De Mieren", chiar înainte de centrul Ekerenului, iar o viitoare extensie către Eilandje a fost prevăzută în proiect. Au fost construite linii de tramvai de la Sint-Pietersvliet, de-a lungul cheiului Rijnkaai Sud și străzii Londen- en Amsterdamstraat, până la Noorderplaats, cu o ramură pe cheiurile Kattendijkdok-Oostkaai către noul sediu al Căpităniei portului. În 2010 au fost montate șinele pe noul pod Noorderlaanbrug.

În 2013, după o plângere a noii conduceri a districtului Ekeren, a fost abandonat traseul Havanastraat-De Mieren.

La sfârșitul anului 2013 au fost prezentate oficial planurile de amenajare a Pieței Operei și modernizare a bulevardelor De Leien de nord. Pe 24 februarie 2014 au început lucrările de relocare a utilităților, iar la sfârșitul aceluiași an lucrările propriu-zise.

Începând cu 1 martie 2017, linia  va circula până la parcarea P+R Luchtbal de pe strada Havanastraat. Din cauza lucrărilor la podul Turnhoutsebrug, tramvaiele liniei  vor face, timp de șase luni (1 martie-1 septembrie 2017), un ocol via Ruggeveldlaan și Herentalsebaan, și nu vor mai deservi centrul districtului Deurne. Din 1 aprilie 2017, tramvaiele liniei  vor circula până la Museum aan de Stroom din Eilandje. Pe 1 iunie 2017, noua linie de tramvai de pe bulevardul Frankrijklei va fi pusă în funcțiune și va urma tunelul din Piața Operei, în timp ce la suprafață nu va mai putea circula nici un tramvai. Tramvaiul  va circula de la stația de premetrou Astrid, via bulevardele De Leien, către Piața Bolivar și Gara de Sud. Tramvaiul  va circula începând din strada Herentalsebaan, via premetrou, tot de la stația Astrid și de-a lungul De Leien, Brederodestraat și Kiel, până la Schoonselhof, unde va înlocui fosta linie 24. Tramvaiele  și  vor circula de la Piața Regina Astrid către Piața de lapte. Pe 1 septembrie 2017, tramvaiele liniei 10 vor rula din nou prin centrul districtului Deurne și vor intra în tunelul premetroului prin rampa de acces în subteran din Piața Foorplein. Din 15 ianuarie 2018, linia 7 a fost prelungită de la Eilandje, via Londenstraat și bulevardele De Leien de nord, până la cazarma Luchtbal, așa-numita stație Havanasite. În 2019, tramvaiul 1 va ajunge până la parcarea P+R Luchtbal, iar tramvaiul 7 va fi scurtat până la Căpitănia portului. Tot în 2019, în cadrul unei reforme a rețelei, va fi modificată numerotarea liniilor de tramvai și autobuz din Antwerpen.

Masterplanul 2020
Masterplanul 2020 pentru mobilitate în Antwerpen prevede, pe lângă investiții în transportul rutier și fluvial, un număr de extensii ale liniilor de tramvai existente precum și înființarea de noi linii. În iunie 2013 s-a făcut cunoscut că trei din aceste proiecte, tramvaie spre Wilrijk, Kontich și Beveren vor avea prioritate. Pe 27 mai 2014 a fost lansată licitația pentru realizarea proiectului de prelungire a rețelei de tramvai spre Kontich și Wilrijk. Implementarea extinderii liniei de tramvai până la Beveren se va face odată cu reamenajarea tramei stradale a N70. Masterplanul 2020 prevede:

 Prelungirea liniei  până la Beveren. Aceasta nu este considerată o prioritate imediată și nu este prevăzută o implementare rapidă;
 O linie de tramvai din strada Jan de Voslei spre Wilrijk și mai departe, spre parcarea P+R Drie Eiken;
 Prelungirea liniei  până la Kontich;

Încă nu se cunoaște cu precizie perioada de realizare a celorlalte extensii de linii prevăzute în Masterplanul 2020:

 Prelungirea liniei  până la Hemiksem;
 Prelungirea liniei  până la parcarea P+R din Ranst. Acest proiect este cuplat cu expansiunea șoselelor E313-E34;
 Prelungirea liniei  până la Borsbeek;
 Linie de tramvai de la cimitirul Silsburg din Deurne spre Wommelgem Hulgenrode;
 Linie de tramvai spre nordul cartierului Linkeroever;
 Linie de tramvai de la Piața Bolivar către cartierul aflat în construcție Nieuw-Zuid;
 Prelungirea suplimentară a liniei 10 de la Hemiksem spre Schelle;
 Prelungirea liniei de tramvai din strada Havanastraat către Ekeren Leugenberg.

Material rulant

Ecartamentul rețelei de tramvai din Antwerpen este de 1.000 mm (ecartament metric), iar tensiunea de lucru a firului de contact este de 600 de volți. Rețeaua de tramvai nu poate fi folosită decât de vehicule unidirecționale, din cauza absenței macazurilor și a sensurilor complet separate ale liniilor din premetrou. Până la introducerea, în anii 1960, a tramvaielor PCC, alimentarea de la rețea a vehiculelor din Antwerpen se făcea cu ajutorul troleelor, precum la troleibuze. Ulterior, acestea au fost înlocuite de pantograf.

Pe 31 decembrie 2014 erau în exploatare în Antwerpen 238 de tramvaie, din care:

 BN PCC (7000-7165) - 155 de tramvaie, construite în perioada 1960-1974;
 HermeLijn (7201-7284) - 83 de tramvaie, construite în perioada 1999-2012;
 Flexity 2 (7301-) - 66 de tramvaie comandate, construite în perioada 2015-prezent.

Pe 31 decembrie 2016 cifrele erau următoarele:

 BN PCC (7000-7165) - 156 de tramvaie;
 HermeLijn (7201-7284) - 83 de tramvaie;
 Flexity 2 (7301-) - 29 de tramvaie.

Tramvaie PCC (1960-1974)

Între 1960 și 1974, TAO și MIVA au achiziționat, prin intermediul a cinci comenzi, 166 de tramvaie PCC cu patru osii de la firmele La Brugeoise et Nivelles (BN) din Brugge și ACEC din Charleroi. Un prim lot de 39 de tramvaie (numerotate 2000-2038) a fost livrat între anii 1960-1961. Din această veche serie PCC, 11 din tramvaie erau defecte în 2012, dar restul, după o perioadă în serviciu de peste 50 de ani, erau încă în exploatare. Primul vehicul livrat, numerotat 2000, este expus în stare de funcționare la Muzeul Flamand al Tramvaiului și Autobuzului din Antwerpen, vopsit în culorile roșu-alb ale MIVA din perioada 1980-începutul anilor 1990. Tramvaiul 7001 (fost 2001) circulă în serviciu regulat, dar este vopsit în culoarea crem folosită de tramvaiele MIVA din anii 1960 și până în 1980.

O a doua comandă de 22 de tramvaie (numerotate 2039-2060) a fost livrată în 1962. După preluarea rețelei de tramvai de către MIVA a fost plasată o a treia comandă, în 1964, pentru încă 40 de tramvaie PCC. Acestea (numerotate 2061-2100) au fost livrate în 1966. O a patra solicitare pentru 25 de vehicule (2101-2125) a fost transmisă în 1968 și onorată între 1969 și 1970. În 1972 a fost comandat al cincilea și ultimul lot de 40 de tramvaie PCC (2126-2165). Acestea au sosit în Antwerpen în 1974 și 1975. Ultima serie a fost prevăzută cu mecanism de frânare automată și cuplă Scharfenberg, ceea ce le-a permis să circule cuplate câte două. A treia și a patra serie achiziționate de MIVA începând din 1972 (2061-2125) erau și ele prevăzute cu cuplă Scharfenberg.

O mare parte a stocului de PCC a fost modernizată în anii 1990 pentru a permite circulația prin tunelurile premetroului, adăugându-se uși noi, un nou sistem de cuplare, scaune și banchete noi, precum și întrerupătoare de tensiune. Scopul era prelungirea semnificativă a duratei de viață a ramelor. Numerotarea tramvaielor a fost schimbată, seriile 2000-2165 transformându-se în 7000-7165. Dintre vehiculele cele mai vechi, nemodernizate, din seriile 7000-7060 (PCC1), au fost scoase inițial din exploatare 11 bucăți începând cu anul 2000. După începerea livrării noilor tramvaie Albatros, toate ramele nemodernizate PCC1 au fost scoase complet din serviciu în 2015.

Tramvaiele PCC modernizate (PCC2), cuplate câte două vagoane, circulă uneori pe liniile 2, 4, 6, 9, 10 și aproape tot timpul pe liniile 7 și 24. Unele din ramele PCC2 nemodernizate încă mai circulă pe liniile 4, 6, 8, 11 și 12.

Tramvaie HermeLijn (1999-2012)

Începând din 1999, rețeaua de tramvai din Antwerpen este deservită și de tramvaie moderne cu podea joasă de tip HermeLijn. Sunt folosite patru serii: 1, 2A, 2B și 3. Prima serie de 31 de tramvaie (numerotate 7201-7231) a intrat în serviciu în perioada 1999-2000. Împreună cu cele 14 rame HermeLijn din Gent, acestea au fost primele tramvaie cu podea joasă din parcul auto al De Lijn și a doua serie de astfel de tramvaie din Belgia, după seria 2000 exploatată de Tramvaiul din Bruxelles. Hermelijn este compus din trei compartimente motoare scurte și două compartimente mai lungi situate în mijloc și prevăzute cu uși duble și podea joasă. Tramvaiele de acest tip au 29,60 metri lungime și 2,30 metri lățime, fiind cu 10 centimetri mai late decât modelele PCC. Capacitatea ramelor este de 74 de locuri pe scaune; în teorie, un astfel de tramvai poate transporta până la 250 de persoane. Toate vehiculele Hermelijnen posedă un sistem automatizat de afișare a destinației și de notificare a următoarei stații.

În anul 2004 a fost pusă în exploatare a doua serie de 30 de tramvaie (7232-7261), care a fost urmată la scurtă vreme de 10 tramvaie suplimentare (7262-7271). Cu excepția acestor ultime 10, restul aveau cabina vatmanului poziționată pe întreaga lățime a tramvaiului. Unul din aceste tramvaie a rămas permanent pe litoral și este exploatat de Tramvaiul costier. Pe timpul verii, alte cinci tramvaie HermeLijn sunt transferate temporar pe litoral pentru a asigura transportul turiștilor.

În noiembrie 2009 s-a făcut cunoscut că De Lijn va folosi ultima opțiune din contract și va comanda o a treia serie HermeLijn de 13 rame (7272-7284). La această serie cabina vatmanului acoperă doar o porțiune din partea frontală a vehiculului. O altă diferență față de seriile anterioare este afișajul LED pentru a indica numărul liniei și destinația, care a înlocuit vechile plăcuțe amplasate la exterior, în partea superioară a tramvaiului. Cele 13 vehicule au fost livrate în cursul anului 2012. În 2014 au fost înlocuite și plăcuțele indicatoare ale seriilor mai vechi HermeLijn cu display-uri cu afișaj LED.

Tramvaiele Hermelijn sunt utilizate în principal pe liniile 2, 3, 4, 5, 6, 9, 10 și 15. Pe liniile 3, 5 și 15 circulă cele mai noi rame HermeLijn, prevăzute cu mijloace de acces pentru persoanele în cărucior cu rotile.

Tramvaie Albatros (2015-...)

Pe 6 august 2012, compania De Lijn a făcut cunoscut că va comanda 48 de tramvaie de tip Flexity 2 de la producătorul de material rulant Bombardier Transportation. Dintre acestea, 38 de tramvaie Albatros au fost prevăzute pentru orașul Antwerpen, iar celelalte 10 pentru Gent. 10 din tramvaiele destinate Antwerpenului sunt mai lungi de 40 de metri și au fost distribuite pe liniile  și . Ele au o capacitate totală de 380 de persoane fiecare, fiind prevăzute cu 68 de scaune și 40 de banchete. Restul de 28 de tramvaie, mai scurte, au fost achiziționate pentru a completa stocul de material rulant necesar datorită prelungirii liniilor spre Wijnegem și Boechout. Aceste tramvaie, prevăzute cu 54 de scaune și 24 de banchete, pot transporta în total până la 266 de persoane fiecare. Primele din această nouă serie de rame au fost livrate în Antwerpen începând cu luna mai 2015. Primele tramvaie Albatros lungi au început să circule în serviciu regulat pe linia 15 în luna noiembrie 2015. Tramvaiele Albatros scurte au intrat în serviciu în anul 2016, mai întâi pe liniile  și . Aceste rame, proiectate de Yellow Window / Enthoven Design, au câștigat în 2015 premiul Henry Van de Velde Label, datorită inovației, calității și prețului avantajos.

Odată cu anunțarea primei comenzi, compania De Lijn a făcut totodată cunoscut că va urma o a doua comandă, care va cuprinde 10 tramvaie scurte și 14 tramvaie lungi pentru Antwerpen. Această a doua comandă a fost lansată pe 8 mai 2015. Ramele aferente acestei comenzi sunt prevăzute să intre în serviciu în anul 2017. Tramvaiele lungi de tip Albatros XL vor fi distribuite tot pe linia . Odată cu livrarea vehiculelor din a doua comandă, tramvaiele PCC vor mai circula doar în orele de vârf, iar o parte din ele va fi retrasă din exploatare.

O nouă comandă
Pe 20 februarie 2014, De Lijn a făcut public că va demara procedurile de achiziție a 146 noi tramvaie, al căror cost se va cifra la 320,2 milioane de euro. Din acestea, 66 de tramvaie sunt prevăzute pentru rețeaua de transport din Antwerpen. Este vorba de rame cu o lungime de 32 m și o capacitate de aproximativ 260 de persoane. În momentul recepționării, așteptată a avea loc în anul 2018, o parte din vechile tramvaie PCC vor fi scoase definitiv din serviciu.

Bucle de întoarcere
În rețeaua din Antwerpen circulă doar tramvaie unidirecționale, cu o singură cabină pentru vatman. Din acest motiv, pentru a putea permite circulația tramvaielor în ambele sensuri ale traseelor, au fost prevăzute bucle de întoarcere în toate punctele terminus ale liniilor, precum și în tunelurile de premetrou, sub Palatul Sporturilor și Piața Roosevelt, la Gara Centrală, pe bulevardul Koninklijkelaan din Berchem, în Piața Leopold  (Banca Națională), piețele Marnix și Lambermont, la Gara de Sud (strada Montignystraat), la podul Stenenbrug (pe Turnhoutsebaan, la începutul drumului european E313), sub piața Groenplaats, la fostele capete ale linilor 5 (Piața Wim Saerens) și 10 (Schotensesteenweg) și pe bulevardul Frans de l'Arbrelaan din Merksem. De asemenea, întoarcerea se poate face și în cele trei depouri ale De Lijn (Hoboken, Deurne și Punt aan de Lijn).

Note

Legături externe
 Harta rețelei de tramvai  la UrbanRail.Net
 Antwerpen Tramstad 2012 (pdf)
 Pagina oficială a De Lijn
 Statistici pe Skyscrapercity.com privind numărul de pasageri în 2010, preluate din Gazet van Antwerpen (articolul nu este disponibil on-line)
 Pagina oficială a Noorderlijn și Brabo II

Tramvaiul din Antwerpen

Tramvaiul din Antwerpen


Tatjana Alexandrowna Maljuwanez (, ; engl. Transkription Tatyana Malyuvanets; * 8. August 1958) ist eine ehemalige ukrainisch-sowjetische Hürdenläuferin aus Luhansk.

Bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften 1983 in Budapest gewann sie Bronze über 60 m Hürden.

Persönliche Bestzeiten
 60 m Hürden (Halle): 8,01 s, 17. Februar 1984, Moskau
 100 m Hürdenlauf: 13,07 s, 21. Mai 1983, Sofia

Hürdenläufer (Sowjetunion)
Sowjetbürger
Geboren 1958
Frau

Tatjana Maljuwanez


An Pyrorchis forrestii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Ferdinand von Mueller, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni David Lloyd Jones och Mark Alwin Clements. An Pyrorchis forrestii in nahilalakip ha genus nga Pyrorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pyrorchis

Pyrorchis forrestii


ගම්මාන, සුළු නගර, නගර යනාදී වන මිනිසුන් ඒකරාශී වී ජීවත්වන ස්ථාන මානව ජනාවාස ලෙස හැඳින්වේ.ජනාවාසයක මූලිකාංග කිහිපයකි.එනම්,
1.මිනිසා
2.ආවරණ
3.ජාල
4.ස්වාභාවික පරිසරය
5.සමාජය

ආශ්‍රිත
 ගම්මාන
 සුළු නගර
 නගර

මානව ජනාවාස


Die Bischöfliche Residenz in Klagenfurt, Mariannengasse Nr. 2, wurde 1769 bis 1776 nach Plänen des Wiener Hofarchitekten Nikolaus von Pacassi als Residenz der Erzherzogin Maria Anna, einer Tochter der Kaiserin Maria Theresia erbaut und um 1780 vermutlich von dem Wiener Barockarchitekten Franz Anton Hillebrand überarbeitet. Maria Anna bewohnte das Palais von 1781 bis zu ihrem Tod 1789. Danach wurde die Anlage Bischofsresidenz der Gurker Bischöfe. Die ehemaligen Wohnräume der Erzherzogin im Obergeschoß dienen heute als Repräsentationsräume. Die Einrichtung wurde nach dem Tod Maria Annas verkauft und versteigert.

Beschreibung
Das Palais ist ein zweigeschoßiger Bau um einen hufeisenförmigen Ehrenhof. Die Fassade wird durch paarweise Lisenen gegliedert. Die neunachsige Hauptfront besitzt einen flachen, giebelbekrönten Mittelrisalit. Über dem geschmiedeten Tor zum Ehrenhof aus dem Rokoko ist das Wappen des Kardinal Salm angebracht. Im Ostflügel sind die Repräsentationsräume untergebracht. In der klassizistischen Vertäfelung eines Eckzimmers sind 13 von Georg Weikert gemalte Ölbildnisse der Salmschen Familie eingelassen.

Die Kapelle im südseitigen Mitteltrakt ist der Mater dolorosa geweiht. Der einfache Saal in Stile des Empire wurde  1958 durch einen Umbau seiner architektonischen Gliederung beraubt. Anstelle des Altars ist eine 1801 von Johann Probst geschaffene, holzgeschnitzte und Bronze gefasste Kopie der Gurker Pietà von Raphael Donner aufgestellt, zu der die Statuen des Jüngers Johannes und der Maria Magdalena gestellt wurden. An der Nordwand der Kapelle stehen die Konsolstatuetten der heiligen Hemma und Johannes des Täufers.

Den Park hinter dem Palais legte ab 1779 Georg Tille an. Ihm folgte sein Bruder Benedikt.
1780 wird erstmals das Gärtnerhaus am Einfahrtstor zum Residenzgarten erwähnt.

Literatur
Dehio-Handbuch. Die Kunstdenkmäler Österreichs. Kärnten. Anton Schroll, Wien 2001. ISBN 3-7031-0712-X, S. 384.
 Barbara Neubauer-Kienzl, Wilhelm Deuter und Eduard Mahlknecht: Barock in Kärnten. Mit einem Beitrag von Eva Berger. Universitätsverlag Carinthia, Klagenfurt 2000. ISBN 3-85378-489-5, S. 247, 248und 261.

Weblinks

Einzelnachweise

Bischofliche Residenz
Barockbauwerk in Kärnten
Klassizistisches Bauwerk in Kärnten
Bischofsresidenz
Verwaltungssitz der Diözese Gurk
Baudenkmal (Kärnten)

Bischöfliche Residenz (Klagenfurt)


Kazimir Forlani (tal. Casimiro Forlani; Drniš, 2. ožujka 1834. – Donja Lastva, 3. kolovoza 1887.) bio je hrvatski prelat Katoličke Crkve koji je služio kao kotorski biskup od 1879. do svoje smrti 1887. Služio je i kao pomoćni biskup splitsko-makarski od 1872. do 1879.

Izvori

Splitsko-makarska nadbiskupija
Kotorski biskupi
Hrvatski biskupi

Kazimir Forlani


Enrique Miguel Luzuriaga (Buenos Aires, Confederación Argentina, 29 de septiembre de 1844 - Buenos Aires, Argentina, 20 de julio de 1930) fue un militar y político argentino. Fue el tercer gobernador del Territorio Nacional del Chaco, desde la Organización de los Territorios Nacionales de 1884(Ley 1532), entre el 18 de agosto de 1893 al 28 de enero de 1905 (4 períodos).

Biografía

Enrique Miguel Luzuriaga Gigena nació el 29 de septiembre de 1844 en la ciudad de Buenos Aires, perteneciente en ese entonces a la Confederación Argentina. Era hijo de Máximo Luzuriaga y Francisca Gigena, quienes contrajeron matrimonio el 25 de febrero de 1842 en dicha ciudad; Luzuriaga fue bautizado dos meses después de su nacimiento. En 1859 fue ayudante voluntario y luchó en la Isla Martín García contra la escuadra de la Confederación; días después participó en la defensa de la Capital sitiada por los vencedores de Cepeda.

En la Campaña de Pavón actuó como alférez, contando apenas con 17 años de edad sin el consentimiento de su madre.

Desde fines del año 1862 a enero de 1863, tomó parte en la Expedición al Desierto a las órdenes del Coronel Julio de Vedia.

En 1865 actuó en la batalla de Yatay. El 16 de abril de 1866 formó parte de las primeras fuerzas que invadieron el territorio paraguayo, en Itapirú. Luchó también en Uruguayana, Pehuajó, Estero Bellaco, Tuyutí, Boquerón y en Curupaytí; en esta batalla fue gravemente herido, habiéndole atravesado una bala de fusil sus dos muslos. Estando caído después de esa herida, recibe una bala perdida en una de sus rodillas que logró extraer utilizando la punta de su sable de combate. Para su sanación tuvo que regresar a Buenos Aires. Una vez recuperada su salud, se reincorporó al ejército de operaciones de Tuyú Cué donde asistió a la toma de Curupaytí y de Humaitá.

A las órdenes de Julio de Vedia marchó a la campaña de Entre Ríos contra López Jordán.

El 7 de mayo de 1883 fue nombrado Subdirector del Colegio Militar y el 29 de agosto de 1888 quedó interinamente a cargo de la dirección.

El 18 de agosto de 1893 fue nombrado Gobernador del Chaco Austral, desempeñando este cargo por cuatro períodos consecutivos (doce años), y el 28 de enero de 1905, cesó en el cargo por renuncia.

El 26 de febrero de 1897, dispuso la construcción de galpones y ranchos en Puerto Bermejo, a fin de socorrer a los vecinos pobres de esa localidad que habían quedado sin viviendas, azotados por las inundaciones.

En 1904 se constituyó el Consejo Escolar de Resistencia y el Sr. Gobernador actuaba como presidente.

Durante su gobierno se planificaron los ferrocarriles que se construirían poco después; entre otras, las líneas férreas que llegaron hasta el Paralelo 28.º para acercar las poblaciones del sur con las colonias santafecinas.

Se construyó el puente levadizo sobre el río Negro; se construyeron puentes y balsas sobre los ríos que cortaban el camino entre Resistencia y Florencia; un puente sobre el río Palometa y otro sobre el Salado; se colocó una balsa en el río Salado y otra sobre el río de Oro; se construyó un puente en el Cangüi y también en el Guaycurú.

Se instaló la línea telefónica entre Resistencia y Barranqueras, y la telegráfica entre la ciudad capital y varias localidades: Puerto Bermejo, Las Palmas, Gral. Vedia y Barranqueras.

Impulsó la construcción de la Iglesia (hoy Catedral), cuya inauguración fue el 9 de julio de 1898.

Se creó la primera escuela en el Territorio del Chaco, la Escuela N.º1 "Benjamín Zorrilla".

Se estudiaron con base científica las posibilidades económicas de las distintas zonas chaqueñas.

Esta figura notable del Ejército Argentino e impulsor efectivo del progreso chaqueño, tiene ganado un lugar prestigioso en nuestra historia.

El 28 de noviembre de 1917 fue ascendido a General de Brigada.

Se casó en primeras nupcias con Elena Santucho en el año 1869, de quien enviudó y luego en el año 1880, a los 36 años, se casa en segundas nupcias con doña Idalina Fernández nacida en Goya, provincia de Corrientes en el año 1860. Según relatos de los familiares esta segunda esposa cuando contaba con 9 años de vida, juntamente con otros niños de su misma edad estuvo presenciando la primera boda de quien después resultaría ser su esposo de segundas nupcias.
Con su primera mujer tuvo una sola hija de nombre Elena quien posteriormente contrajo enlace con un señor de apellido Gonzalez con quien tuvo descendencia.

Falleció en la Capital Federal, el 20 de julio de 1930, poco antes de cumplir los 86 años. Sus restos descansan en el Cementerio de la Recoleta, en el panteón destinado a los Guerreros del Paraguay.

Referencias

Generales de Argentina del siglo XX
Gobernadores de la Provincia del Chaco
Sepultados en el cementerio de la Recoleta

Enrique Luzuriaga


Éric Caravaca (* 21. November 1966 in Rennes, Frankreich) ist ein französischer Schauspieler und Filmregisseur.

Leben
Eric Caravaca wurde als Sohn eines spanischen Ingenieurs in Rennes geboren. Caravaca studierte parallel Literatur und Schauspiel in Paris. Anschließend konzentrierte er sich auf die Schauspielerei und begann ein Studium an der l'École nationale supérieure d'arts et techniques du théâtre, welches er am Conservatoire national supérieur d'art dramatique abschloss. Es folgt ein Studium in New York City beim renommierten Actors Studio. Nach seiner Rückkehr spielte er am Theater, bevor er mit Ein Samstag auf Erden sein Schauspieldebüt vor der Kamera gab. Nur drei Jahre später wurde er mit seiner Rolle in C'est quoi la vie? mit einem César als Bester Nachwuchsdarsteller ausgezeichnet.

2005 debütierte er als Regisseur mit dem Filmdrama Hotel Marysol.

Filmografie (Auswahl)

Auszeichnungen (Auswahl)
 César 2000: eine Auszeichnung als Bester Nachwuchsdarsteller für seine Rolle in "C'est quoi la vie?"
 César 2002: eine Nominierung als Bester Hauptdarsteller für seine Rolle in "Die Offizierskammer"

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Filmregisseur
Drehbuchautor
César-Preisträger
Franzose
Geboren 1966
Mann

Éric Caravaca


Jura Studium & Examen (JSE) ist eine seit 2011 erscheinende juristische Fachzeitschrift. Sie wird ausschließlich als elektronische Publikation herausgegeben.

Inhaltliches Profil

Die Zeitschrift richtet sich in erster Linie an Jurastudenten und Rechtsreferendare, will jedoch auch darüber hinaus Beiträge zur rechtswissenschaftlichen Debatte liefern. Der inhaltliche Schwerpunkt liegt dabei auf Themen mit aktuellem politischen, rechtspolitischen oder rechtsethischen Bezug. Beiträge vergangener Jahrgänge behandelten unter anderem juristische Fragen rund um das Internet, die Überwachung durch Geheimdienste, den Mindestlohn, Zwangsehen, Fälle von "Paralleljustiz" in deutschen Großstädten, die Selbstanzeige im Steuerrecht, die Sittenwidrigkeit der Prostitution sowie die umstrittenen Eurobonds.

Didaktische Beiträge wie etwa Überblicksaufsätze werden nicht veröffentlicht; damit will sich die Zeitschrift von reinen Ausbildungszeitschriften abgrenzen. Neben Aufsätzen enthält die Zeitschrift auch aufbereitete Urteile zur neueren Rechtsprechung in examensrelevanten Bereichen. Zusätzlich werden zu Übungszwecken Klausuren veröffentlicht, teilweise aus den Staatsexamina vergangener Jahre.

Autoren, Herausgeber und Beirat
Der Autorenkreis umfasst Juristen aus Wissenschaft und Praxis. Die Begutachtung der Beiträge erfolgt auf dem Wege des Peer-Review durch Fachbeiräte.

Jura Studium & Examen wird vom Verein der Zeitschrift JSE e. V. in Tübingen herausgegeben. Der Verein entstand 2011 im Umfeld der örtlichen Gruppe der juristischen Studentenvereinigung Phi Delta Phi, wuchs in den Folgejahren jedoch weit darüber hinaus. Vereinsvorsitzender und Schriftleiter der Redaktion ist der Ludwigsburger Professor Christian F. Majer. Dem Beirat gehören unter anderem die Professoren Rolf Stürner, Jörg Eisele, Volker Haas, Alexander Proelß, Joachim Renzikowski, Gottfried Schiemann und Dominik Skauradszun, sowie weitere Professoren, Richter und Rechtsanwälte an.

Weblink
 Website der Jura Studium & Examen mit der Möglichkeit zum Download sämtlicher Ausgaben

Einzelnachweise

Juristische Fachzeitschrift (Deutschland)
Studentenzeitschrift
Eberhard Karls Universität Tübingen
Deutschsprachige Vierteljahreszeitschrift

Jura Studium & Examen


Amyrea, biljni rod iz porodice mlječikovki kojemu pripada 11 endemskih vrsta s otoka Madagaskara i Komora.

Po životnom obliku su nanofanerofiti ili fanerofiti.

Vrste
 Amyrea celastroides Radcl.-Sm.
 Amyrea eucleoides Radcl.-Sm.
 Amyrea gracillima Radcl.-Sm.
 Amyrea grandifolia Radcl.-Sm.
 Amyrea humbertii Leandri
 Amyrea lancifolia Radcl.-Sm.
 Amyrea maprouneifolia Radcl.-Sm.
 Amyrea myrtifolia Radcl.-Sm.
 Amyrea remotiflora Radcl.-Sm.
 Amyrea sambiranensis Leandri
 Amyrea stenocarpa Radcl.-Sm.

Izvori

Acalyphoideae

Amyrea


ميني كليب هي شركة بريطانية على الإنترنت تشتهر بألعاب المتصفح. أسسها روبرت سمول وتيهان بريسبي بميزانية بلغت £ 40,000.اعتبارا من عام 2008، زادت قيمة الشركة لتصل لأكثر من 200 مليون جنيه استرليني، علما انها كانت تربح لمدة ستة من سبع سنوات، مع تحولات في رأس المال تتجاوز 20 مليون جنيه استرليني في العامين الماضيين. ويحتوي الموقع على ألعاب متصفح شهيرة، مثل رون سكيب.

الجدول الزمني
 2000: افتتاح الموقع
 31 يناير 2006: إضافة اللعبة الشهيرة نادي البطريق إلى ميني كليب.
 10 يوليو 2006: تغيير شكل الموقع.
 11 ديسمبر 2006: إطلاق الرسوم المتحركة والبطاقات الإلكترونية.
 21 سبتمبر 2007: اغلاق الرسوم المتحركة والبطاقات الإلكترونية. ليحل محلهم لاعبين.
 6 يناير 2008: إطلاق سكيتش ستار.
 21 يونيو 2009: تفقد نادي البطريق الصدارة على قائمة المفضلة لحساب سبينوورلد.
 99 يوليو 2009: تفقد سبينوورلد الصدارة على قائمة المفضلة لحساب نادي البطريق.
 2 أغسطس 2009: تفقد نادي البطريق الصدارة على قائمة المفضلة لحساب سبينوورلد مرة أخرى.
 أغسطس 24,2009: لا تزال سبينووربد اللعبة الأكثر تفضيلا
 2010 اطلاق 8 ball pool اللعبة الشهيرة التي الآن في المرتبة الأولى
يحتوي ميني كليب على ألعاب مثل نادي البطريق، عالمنا، و198 لعبة أخرى

اللاعبين
ثمة إضافة جديدة إلى ميني كليب وهي قناة اللاعب http://www.Miniclip.com/players/en/ حيث يمكن للاعبين الاشتراك واقامة صورته الفريدة كاملة مع الخلفية والملابس، وتدعى "YoMe's "(في الأصل«ميني مي»). يضيف اللاعبون جانب اجتماعي لميني كليب مما يسمح للمستخدمين تحد نتيجة لاعبين آخرين، والإوز بمكافآت لاستكمال بعض المهام سواء على الموقع أو في الألعاب الفردية. لاعبي ميني كليب حاليا في مرحلة تجريبية.

أعلى عشرة ألعاب
1.سبينوورلد

2.نادي البطريق

3.كوماندو 2

4.كتلة قطرة

5.يودا شيف السوشي

6.بلياردو 8 كرات

7.ستانت بايلوت

8.وحش شاحنات النيترو

9.كريكيت

10.سباقات سوبر ستار

قضايا الأمن على الإنترنت
أفادت عدة شركات أمن في عام 2005 أن بعض مستخدمي ميني كليب قد حملوا برنامج؛ «ميني كليب جيم لودر.dll» الذي يحتوي على رمز عدائي قد عرف بأنه «حصان طروادة تنزيل 3069». أدوات الإزالة متاحة. تفيد التقارير في عام 2006 من مقدمي الخدمات الأمنية ذاتهم نفس الملف لا يحتوي على رمز معادي.  في عام 2006، ذكرت شركة الأمن سنبلت سوفتوير أن ميني كليب ثبتت برامج خبيثة «عالية الخطورة» تسمى ب «حصان طروادة تنزيل.CR64Loader».في 1 سبتمبر 2006، أصدر فريق طوارء الحاسب المتأهب بالولايات المتحدة استشارة بشأن ميني كليب:

المراجع

وصلات خارجية

ألعاب آي أو إس
ألعاب أندرويد
ألعاب ويندوز فون
تأسيسات سنة 2001 في سويسرا
تينسنت
عمليات الدمج والاستحواذ 2015
مواقع ألعاب المتصفح
مواقع ويب أسست في 2001
مواقع ويب ألعاب الفيديو
مواقع ويب سويسرية

ميني كليب


{| class="infobox vcard" style="font-size:90%; width:21em; text-align:left;"
Vinko Šamarlić

|-
!
Rođen8. ožujka 1964.
Poginuo9. lipnja 1992.
Borilačka vještinadžudo
UčiteljBranislav Crnogorac
|}

Vinko Šamarlić (Zavidovići, 8. ožujka 1964. – Sarajevo, 9. lipnja 1992.), bosanskohercegovački džudoka.

Životopis
Vinko Šamarlić je rođen 8. ožujka 1964. godine u Crkvici kod Zavidovića. Osnovnu školu je završio u rodnom gradu, nakon čega dolazi u Sarajevo gdje pohađa Srednju policijsku školu. Po završetku škole zapošljava se kao policajac. Godine 1985. godine dolazi u Specijalnu jedinicu gdje postaje komandir borbene jedinice s činom kapetana. Paralelno s ovim aktivnostima Šamarlić se bavi i džudom u sarajevskom JK Željezničar. Kao džudoka postaje reprezentativac Bosne i Hercegovine.

Početkom opsade Sarajeva Vinko Šamarlić ispunjava osnovne predispozicije za odlazak na Olimpijske igre koje su se 1992. godine održavale u Barceloni. Dobio je i suglasnost vojnih vlasti da se umjesto borbi na prvim linijama obrane Sarajeva posveti pripremama za olimpijske igre. Unatoč tome, Vinko odlučuje ostati sa suborcima iz Specijalne postrojbe Ministarstva unutrašnjih poslova Bosne i Hercegovine – Odred Bosna. Kao borac, poginuo je 9. lipnja 1992. godine u obrani Sarajeva u naselju Hrasno Brdo.

Vinko je bio drugi specijalac, koji je nakon pogibije Ozrenka Mandića – Buce položio život u obrani Sarajeva. Postumno je odlikovan i "Zlatnom policijskom zvijezdom", "Medaljom za hrabrost" i "Ordenom zlatnog grba sa mačevima".

U znak sjećanja na Vinka Šamarlića jedna od sarajevskih ulica nosi njegovo ime, a pokrenut je i memorijalni džudo turnir koji organizira JK Željezničar.

Izvori

Vanjske poveznice
 Na današnji dan poginuo je heroj Sarajeva, džudista - Vinko Šamarlić

Životopisi, Zavidovići
Životopisi, Sarajevo
Bosanskohercegovački džudaši

Vinko Šamarlić


Sabugal  belediyesi, Portekiz'in Centro bölgesine bağlı Beira Interior Norte altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 40 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

Dış bağlantılar

 Sabugal şehrinin fotoğrafları

Portekiz'in belediyeleri
Beira Interior Norte

Sabugal


Jules Lecomte, né le  à Nantes et mort le  à Paris, est un ouvrier et militant d'Action française durant l'Entre-deux-guerres.

Biographie

Né de parents vendéens, Jules Lecomte passe une partie de son enfance à l'île d'Yeu. Il fut élève d'une école professionnelle. En 1918, il s'engage dans la marine. Du 24 avril au 10 août 1918, il sert au centre de dirigeables de Guipavas sous les ordres de l'amiral Schwerer. Il embarque le 11 septembre 1918 sur un patrouilleur de la Loire. En janvier 1920, il termine son service en tant que quartier-maître mécanicien. Il poursuit sa carrière maritime sur les navires de commerce en tant que second maître mécanicien. Le 29 mai 1925, il s'inscrit à l'Action française et s'engage au sein des Camelots du Roi à la section du  arrondissement de Paris. Tandis qu'il travaille à Renault en tant qu'ouvrier, il devient chef de la  équipe des commissaires et Camelots du Roi.

Lors de l'émeute du 6 février 1934, Jules Lecomte reçoit une balle dans le ventre tirée par les forces de police place de la Concorde. Il est immédiatement amené à l'hôpital Beaujon où il succombe de sa blessure le 12 février. Marié, sans enfant, il décède à l'âge de 34 ans.

Le 17 février 1934, il est enterré au cimetière de Vaugirard.

Notes et références

Bibliographie
 Pierre Pellissier, 6 février 1934. La République en flammes, Paris, Perrin,  « Une journée dans l'histoire », 2000,  .

Personnalité de l'Action française
Camelot du roi
Naissance en mars 1899
Naissance à Nantes
Décès en février 1934
Décès dans le 14e arrondissement de Paris
Décès à 34 ans
Mort abattu par la police française
Personnalité politique française assassinée
Personnalité inhumée au cimetière de Vaugirard (division 2)

Jules Lecomte (1899-1934)


F. Hudson Miller ist ein US-amerikanischer Tonmeister.

Leben
Miller besuchte das Grinnell College in Iowa, wo er seinen Bachelor of Arts machte. An der USC School of Cinematic Arts der University of Southern California legte er seinen Master ab. Seine erste Mitarbeit bei einem Spielfilm hatte er 1986 bei John Carpenters Black Moon. 1991 war er für seine Toneffekte für Star Trek VI: Das unentdeckte Land für den Oscar nominiert. Miller ist Mitglied des Board of Directors der Motion Picture Editor's Guild.

Filmografie (Auswahl)
 1986: Black Moon (Black Moon Rising)
 1988: Crocodile Dundee II
 1988: Die nackte Kanone (The Naked Gun: From the Files of Police Squad!)
 1990: Jagd auf Roter Oktober (The Hunt for Red October)
 1990: Tage des Donners (Days of Thunder)
 1991: Die nackte Kanone 2½ (The Naked Gun 2½: The Smell of Fear)
 1991: Star Trek VI: Das unentdeckte Land (Star Trek VI: The Undiscovered Country)
 1992: Die Stunde der Patrioten (Patriot Games)
 1996: The Rock – Fels der Entscheidung (The Rock)
 1997: Con Air
 1997: Speed 2 – Cruise Control
 1998: Der Staatsfeind Nr. 1 (Enemy of the State)
 2000: Nur noch 60 Sekunden (Gone in Sixty Seconds)
 2001: Pearl Harbor
 2003: Die Geistervilla (The Haunted Mansion)
 2004: Das Vermächtnis der Tempelritter (National Treasure)
 2005: Die Chroniken von Narnia: Der König von Narnia (The Chronicles of Narnia: The Lion, the Witch and the Wardrobe)
 2005: Hitch – Der Date Doktor (Hitch)
 2006: Pirates of the Caribbean – Fluch der Karibik 2 (Pirates of the Caribbean: Dead Man's Chest)
 2007: Das Vermächtnis des geheimen Buches (National Treasure: Book of Secrets)
 2009: Shopaholic – Die Schnäppchenjägerin (Confessions of a Shopaholic)

Auszeichnungen
 1992: Oscar-Nominierung für Star Trek VI: Das unentdeckte Land

Weblinks

Einzelnachweise

Tonmeister
US-Amerikaner
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann

F. Hudson Miller


තරුණ කාලය
මීතිරිගල ධම්මාවාස මහ තෙරුන් වහන්සේ මීතිරිගල නිස්සරණ වන සෙනසුනේ තෙවන නායක හිමිපාණන් විය. අපවත් වන විට උන්වහන්සේ මාතර ශ්‍රී ඥානාරාම මාහිමිපාණන් වහන්සේගේ පැරණිම ජීවමාන සිසුවෙකු වූ අතර, පුරා අවුරුදු හතළිහක් නිස්සරණ වනය තුළම ගත කර තිබිණි..

1931 දී උපත ලද ධම්මාවාස හිමියන්, ළමා කාලයේ පටන්ම නිවන් අවබෝධ කිරීමට දැඩි ආශාවක් දැක්වූ අයෙකු වූ බව, පසු කලෙක උන්වහන්සේ විසින් ප්‍රකාශ කොට ඇත. වයසින් මුහුකුරා ගිය පසුව, නියම භික්ෂුවක් බවට පත්වීම සඳහා කළයුතු දේ ඉගැන්විය හැකි ගුරුවරයෙකු සොයා, ඔහු ගමනක් ආරම්භ කළේය. එහෙත්, ගිය කොතැනකදීවත් නියම ගුරුවරයෙකු ඔහුට හමු වූයේ. ගිය ගිය සෑම තැනකදීම ඔහු බලාපොරොත්තු සුන් කර ගත්තේය.

වයස තිස් ගණන් පමණ වන විට ඔහු මීතිරිගල නිස්සරණ වන සෙනසුනේ දී පැවිදි වීමට ස්ථිර අධිෂ්ඨානයක් තබා ගත්තේය. ඔහුගේ අභිප්‍රායය වූයේ සියලුම ලෞකික ආශාවන් අත්හැරීමයි. ගත වූ දිනයක් දිනයක් පාසා, අත්හැරීමේ සිතුවිල්ල ඔහුගේ මනස තුළ බලවත් විය. විමුක්තිය සඳහා වූ මෙම උද්යෝගය, ඔහු මීතිරිගල නිස්සරණ වනයට පැමිණීමෙන් අනතුරුව ඉතා ප්‍රබල විය.

ගුරුවරයා හමුවීම
තම ගුරුවරයා හමුවූ මොහොත සිහිපත් කළ ධම්මාවාස හිමියන්, උන්වහන්සේගේගේ ජීවිතයේ උතුම්ම මොහොත ලෙසින් එම මොහොත හඳුන්වයි. ඔහු නිස්සරණ වනයට පැමිණි පළමු අවස්ථාවේ දී, අට සිල් සමාදන් වී ලොකු හිමියන්ගේ කුටිය දෙසට ගොස් තිබේ. ලොකු ස්වාමින් වහන්සේ දුටු පසුව වන්දනා කර, උන්වහන්සේගේ ඇඳ අසල වාඩි වී සිට ඇත. එම අවස්ථාවේදී මාතර ලොකු ස්වාමින් වහන්සේ සිය ඇඳ මත වාඩිවී සිට ඇත්තේ, පිටත චාරිකාවකට සූදානම් වෙමින් බඩු බාහිරාදිය මල්ලකට අසුරමිනි.

ගුරු ස්වාමින් වහන්සේ මෙම තරුණ උපාසකයාගේ පැමිණීම දුටු නමුත් වචන කිසිවක් කථා නොකළ අතර, ඔවුන් විනාඩි කිහිපයක් නිශ්ශබ්දව සිට ඇත. පසුව ඇස් කොණකින් බැලූ , මාතර ලොකු ස්වාමින් වහන්සේ ඔහු පැමිණියේ මන්දැයි විමසා ඇත.  " ස්වාමින් වහන්ස, මට මහණ වෙන්න ඕන. ඒත් උදවු කරන්න කවුරුත් නෑ. මම හුඟ දෙනෙක් හම්බ වෙලා තියෙනවා. ඒ වුණාට හරි ගුරුවරයෙක් හොයාගන්න බැරි වුණා. " යනුවෙන් තරුණ උපාසකයා පවසා ඇත. මෙම මෘදු ආයාචනය ඇසූ මාතර ලොකු ස්වාමින් වහන්සේ "ඒකට තමයි අපි ඉන්නේ. අපි සංසාරෙ ඇවිත් තියෙන්නේ එකට. " යනුවෙන් පිළිතුරු දී ඇත.

එදා පටන්, මාතර ඥානාරාම ලොකු ස්වාමින් වහන්සේ ඔහුගේ ගුරුවරයා බවට පත්විය. සුදුසු උපදේශකයකු සමඟම භාවනා පුහුණුවට සුදුසු ස්ථානයක් ද ඔහුට එකවර ලැබිණි. නොබෝ දිනකින්ම 1971 දී, ඔහු මීතිරිගල ධම්මාවාස නමින් මීතිරිගල නිස්සරණ වනයේදී පැවිදි විය.

විර්යයේ ප්‍රතිඵල
ධම්මාවාස හිමියන් ඉතා උද්යෝගිමත් සිසුවෙකු විය.  අධික ප්‍රයත්නය, කැපවීම හා අධිෂ්ඨානය නිසා, ආහාර ගැනීම අඩු කිරීමෙන් හා නින්ද සීමාකිරීමෙන් ඔහු අතිවිශාල දුෂ්කරතාවලට මුහුණ දුන්නේය. කායික වෙහෙස නිසා උන් වහන්සේ අසනීප වූ අවස්ථාද විය.

සිය භාවනා ජීවිතයේ අතිශය වැදගත් මොහොතක් පිළිබඳව වරෙක උන්වහන්සේ සිහිපත් කළේ ; "බුදුරජාණන් වහන්සේ විසින් කළ වැඩක් මමත් කළා නේද කියල මතක් වෙනකොට, මට පුදුම සතුටක් ඇතිවෙන්නෙ." යනුවෙනි.

හදිසි උදර පිළිකාවක් නිසා 2015 ජනවාරි මාසයේදී අපවත් වන විට, මීතිරිගල ධම්මාවාස මහ නාහිමියන්, පැවිදි වී පුරා වසර හතළිහක් මීතිරිගල නිස්සරණ වනයෙහි තනිව ජීවත් වී තිබිණි.

මීතිරිගල ධම්මාවාස මහ තෙරුන් වහන්සේ


Issy Quinan Junior (Goiânia, 11 de agosto de 1978) é um empresário e político brasileiro, filiado ao Movimento Democrático Brasileiro. Nas eleições de 2022, foi eleito deputado estadual em Goiás.

Membros do Movimento Democrático Brasileiro (1980)
Naturais de Goiânia
Deputados estaduais de Goiás
Empresários de Goiás
Nascidos em 1978

Issy Quinan Junior


Gospa Lurdska jedan je od katoličkih naslova i blagdana Blažene Djevice Marije, ustanovljen nakon marijanskih ukazanja koja je doživjela Bernardica Soubirous 1858. godine u blizini francuskog mjesta Lurd.

Povijest

Ukazanja

Jednoga dana, dok je s drugom djecom išla skupljati drva za ogrjev u blizini rijeke Gave, kod špilje Massabielle 11. veljače 1858. Bernardici Soubirous ukazala se Djevica Marija. Bernardica o tome svjedoči:

Nakon nedjeljne mise 14. veljače, Bernardica je imala i drugo ukazanje. Za vrijeme trećega ukazanja 18. veljače Gospa je prvi put progovorila te joj rekla da dolazi u špilju sljedećih petnaest dana. U početku su njezini roditelji, osobito njezina majka, bili protiv odlaženja u špilju te su joj u više navrata i zabranjivali ponovni odlazak.

Za vrijeme devetoga ukazanja 25. veljače Gospa joj je naredila da otkopa malo zemlje u špilji gdje se nalazio izvor. Na izvoru se pojavljivao sve veći mlaz vode, a nekoliko čudesnih ozdravljenja dogodilo se već tijekom ukazanja.

Nakon što je Bernardica upitala Gospu za vrijeme šesnaestoga ukazanja 25. ožujka tko je ona, Gospa joj je odgovorila: Ja sam Bezgrješno začeće. Gospa joj je za vrijeme ukazivanja odala tri tajne koje nikome nije smjela reći.

Posljednje, osamnaesto ukazanje dogodilo se 16. srpnja 1858. godine. Prije posljednjega ukazanja špilju je zaštitila lokalna vlada, a Bernardica je klečala izvan ograde pokraj rijeke i tada je vidjela Gospu koja je izgledala ljepše no ikada prije.

Službeno priznanje i početak štovanja
Gospin odgovor na pitanje tko je ona bio je presudan podatak za priznavanje autentičnosti Bernardičinoga viđenja. Naime, samo četiri godine ranije, 1854. godine, papa Pio IX. bulom Ineffabilis Deus (Neizrecivi Bog) proglasio je dogmu o Marijinom Bezgrješnom začeću. U ono vrijeme su samo rijetki znali da se u Rimu raspravlja o pitanju Marijinog bezgrješnog začeća. Svim crkvenim istražiteljima bilo je sasvim jasno da neuka i nepismena mlinarova kći Bernardica nije mogla sama izmisliti niti razumjeti važnost imena koje joj je Gospa rekla u viđenju.

U siječnju 1862. godine mjesni biskup Tarbesa, Bertrand-Sévère Laurence podržao je štovanje Blažene Djevice Marije u Lurdu. Dana 3. srpnja 1876., papa Pio IX. službeno je dodijelio kanonsku krunidbu slici, koja je nekad bila u dvorištu današnjeg dijela Bazilike krunice. Slike i kipovi Gospe Lurdske jako puno su reproducirani u svetištima i domovima, često u spiljama Gospe Lurdske. Otada se razvila velika pobožnost, a na mjestu ukazanja sagrađena je velika crkva koja je od tada postala glavnim mjestom hodočašća.

Papa Pio XI. proglasio je vidjelicu Bernardicu Soubirous sveticom 1933. godine.

Prvi oltar Gospe Lurdske u Hrvatskoj podignut je 1884. godine u međimurskom Nedelišću.

Povezani članci
 Svetište Gospe Lurdske
 Popis marijanskih blagdana
 Popis marijanskih svetišta u svijetu

Izvori

Vanjske poveznice
Ostali projekti

Mrežna mjesta
 Gospa Lurdska, www.franjevci-split.hr
 Antun Alfirević, Lurdska čudesa govore!, Obnovljeni život 2/1933.
 Nedjelja, mrežni portal Katoličkog tjednika Vrhbosanske nadbiskupije – Fra Zvjezdan Linić: »Gospa Lurdska«

Katoličanstvo u Francuskoj
Marijanske svetkovine, blagdani i spomendani
Naslovi Blažene Djevice Marije

Gospa Lurdska


Ilustrovana športska revija je bio hrvatski ilustrirani polumjesečnik koji je izlazio u Zagrebu. Prvi broj ovih novina izašao je kao tjednik 1. siječnja 1920. godine. Do 7. broja izlazio je kao tjednik, nakon čega je izlazio kao polumjesečnik a urednik je bio Ante Pandaković. Od istog broja izlazio je i tjedni prilog koji je opstao do 13. broja. Od br. 12 u podnaslovu je stajalo "izvanklubski športski tjednik" i odgovorni urednik bio je Stjepan Vinicky. Od 26. broja je "službeno glasilo Jugoslavenskog jockey kluba u Zagrebu". Od dvobroja 1-2 u 2. godini odgovorni urednik je Fran Šuklje. Od dvobroja 3-4 u 2. godini bio je "službeno glasilo Jugoslavenskog nogometnog saveza, Lako-atletskog saveza za Hrvatsku i Slavoniju, Zagrebačkog nogometnog podsaveza i Jugoslavenskog jockey kluba u Zagrebu". Zadnji je broj izašao 27. kolovoza 1921. godine. Tiskan je u Kraljevskoj zemaljskoj tiskari.
Odgovorni urednik bio je Ivan Bogdanić.

Izvori
 Katalog NSK

Hrvatski tjednici
Zagrebački tisak

Ilustrovana športska revija


Triticum aestivum (buğday), Triticum cinsine bağlı bütün dünyada ıslahı yapılmış tek yıllık otsu bitki türüdür. Değişik araştırmacıların yaptıkları araştırmaların ışığında buğdayın gen merkezi olarak Güney Türkmenistan Anadolu, Batı İran ve Kafkasya kabul edilir.

Karasal iklimi tercih eder. Buğday; un, yem üretilmesinde kullanılan temel bir besin maddesidir. Kabuğu ayrılabileceği gibi kabuğu ile de öğütülebilir. Buğday aynı zamanda çiftlik hayvanları için bir yem maddesi olarak da yetiştirilmekdedir. Hasattan sonra atık ürün olarak saman balyası çıkar. Enerji miktarı 1.18'dir.

Sınıflandırma
Sınıflandırmada ilk ele alınan bitki buğdaydır. Sınıflandırmada önce başak özellikleri dikkate alınmıştır. Kılçıklılık, kılçıksızlık, kavuz rengi, dane rengi ele alınan ilk kriterler olmuştur. Daha sonraları başak sıklığı buğdayların sınıflandırılmasında rol oynamıştır. Rusya taksonomistleri buğdayları sınıflandırmak için ekotipler ve biyotipler üzerinde durmuşlardır. Ekotip ve biyotiplerin sınıflandırılması morfolojik karakterlere göre olmuştur. Stoloji alanındaki ilerlemeler sonucu, buğdayların sınıflandırılması kromozom sayılarına göre yapılmaya başlamıştır. Kromozom sayıları sonucu buğdayların genom sayıları ve genom formülleri üzerinde durulmuştur. Kromozom sayıları ve genom formüllerine göre yapılan sınıflandırmalarda buğdaylar üç gruba ayrılır:
Diploid grup (AA)= kaplıca grubu
Tetraploid grup (AABB) = makarnalık buğdaylar grubu
Hekzaploid grup (AABBDD) = ekmeklik buğdaylar grubu

Her grubun da yabani formları, kavuzlu ve çıplak kültür formları vardır.

Tür ve alttür üzerindeki çalışmalar sonucunda tetraploid ve hekzaploid gruptaki bütün buğdaylar tek tür altında toplanmıştır. Daha önce tür kabul edilen buğdaylar ise çeşit grupları haline sokulmuştur. Son olarak kromozom sayılarına göre buğdaylar, diploid ve alloploid olarak iki grupta toplanmıştır. Diploid buğdayların en önemlisi Triticum monococcum'dur. Alloploid buğdaylardan 2n= kromozomlu Triticum aestivum en önemli türleridir.

Taksonomi
Triticum aestivum türünde 2 tanımlı alt tür ve birçok varyete bulunur:
 Triticum aestivum aestivum
 Triticum aestivum spelta

Buğday üretimi

Kaynakça

Buğdaygiller
Enerji bitkileri
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Buğday


Meckenheim, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde kent. Yüzölçümü 34,92 km²'dir. Nüfusu 30 Haziran 2006 itibarıyla 25041 olarak saptanmıştır. Km² başına 717 kişi düşmekte, belediye başkanlığı Dr. Yvonne Kempen tarafından yürütülmektedir.

Kuzey Ren-Vestfalya'daki kasabalar
Rhein-Sieg

Meckenheim


Der Turmhügel Wöhr ist der Rest einer abgegangenen, vermutlich spätmittelalterlichen Turmhügelburg (Motte), die sich im Tal der Wiesent bei  Streitberg im oberfränkischen Markt Wiesenttal befand. Im Volksmund wird er als Wall- oder Eppeleinsturm bezeichnet. Die Burg war später der Ansitz eines niederadeligen Geschlechtes und wurde mehrmals zerstört und danach wiedererrichtet. Spuren von ihr haben sich kaum erhalten, heute ist sie ein Bodendenkmal.

Geographische Lage
Der Turmhügel liegt im schon etwas weiteren Tal der Wiesent, etwa 200 Meter südöstlich des Weilers Wöhr, unmittelbar nördlich des Flusses auf etwa  Höhe und etwa 1100 Meter westlich der evangelischen Pfarrkirche Sankt Laurentius in Muggendorf.

Geschichte
Die frühe Geschichte dieser kleinen Turmhügelburg ist unbekannt. Möglicherweise war sie der Ansitz der Starker zu Muotichendorf (Muggendorf), hierfür gibt es aber keinen Nachweis. Ein schwacher Hinweis ist die Belehnung aus dem Jahre 1399, in der Heinrich Stübig neben anderen Gütern die Behausung zu Werde, die halbe Hammerwiese bis Muggendorf und ein Gut in Muggendorf zu Lehen bekam.
Später war die Burg zum Werde (Wöhr) wohl der Sitz eines Ministerialengeschlechtes, der bedeutenden fränkischen Adelsfamilie der Schlüsselberger. Dieses Geschlecht saß auf der Burg Neideck in unmittelbarer Nähe der kleinen Anlage im Tal.

Zum ersten Mal urkundlich erwähnt wurde die Turmhügelburg im Jahre 1360 als "walle czun Werde". Die im ostfränkischen Raum häufige Bezeichnung Walle oder auch Wal, Waale, Wale, Wahl oder Vale steht für eine abgegangene kleinere Turmhügelburganlage oder einen Rittersitz, genauer den künstlich aufgeschütteten Hügel der Anlage. Demnach war der Sitz bereits damals eine Ruine. Der Grund der Zerstörung ist unbekannt, hing aber mit hoher Wahrscheinlichkeit mit der Belagerung und der Eroberung der Burg Neideck durch die Bischöfe von Würzburg und Bamberg sowie die Burggrafen von Nürnberg zusammen, bei der Konrad II. von Schlüsselberg am 14. September 1347 den Tod fand und die zur Aufteilung des Besitzes der Schlüsselberger unter den Siegern führte.

Ein Boppo Neidecker erhielt 1360 70 Pfund Heller vom Bamberger Bischof Leopold III. von Bebenburg für den Burghutdienst auf der Neideck, dafür musste er allerdings auf sein früheres Eigengut, eine Hofstatt an dem Walle zum Werd, die Gerhardswiese und einen Hof, auf dem damals ein Holtzner wohnte, verzichten. Ebenso verzichtete ein Friedrich Neidecker im selben Jahr auf den restlichen Teil der Hofstatt zum Werde und auf dortige Äcker, die an einen Baumgarten grenzten. Somit hatten der Ministerialenfamilie der Neidecker eine Hofstatt und mehrere Äcker bei der Burg Wöhr gehört, die Burg selbst befand sich bis zum Aussterben der Schlüsselberger mit dem Tod von Konrad II. wohl im Besitz dieser Landesherren und kam dann zum Bistum Bamberg.

Später wurde die Burganlage wiedererrichtet, denn 1399 verlieh das Bamberger Bistum die "Behausung zum Werde gelegen unter Neideck", die dazugehörige Mühle, das dortige Wasser (ein Abschnitt der Wiesent) und mehrere Güter, unter anderem bei Muggendorf und Pretzfeld, Wiesen und Wälder an einen Heinrich Stübig. Stübig war ein Wechselname der Neidecker.
Im Jahr 1425 ging die Burg an Hans von Egloffstein und seine Ehefrau Margarethe über. Sie bekamen die Burg neben dem Ansitz im nahen Trainmeusel zu Leibgeding, also auf Lebenszeit. Aus späterer Zeit fehlen geschichtliche Nachrichten über die Burg; vermutlich wurde sie 1430 mit dem Sitz in Trainmeusel während der Hussitenkriege vernichtet, da die Hussiten zu dieser Zeit in das Amt Gößweinstein einfielen und auch das nahe Ebermannstadt niederbrannten.

In der Gelegenhait der landschaft mitsampt den furthen und helten darinnen, einer Geländeerkundung der Reichsstadt Nürnberg vor dem Landshuter Erbfolgekrieg von 1504/05, heißt es: "zum Werd, ain sitz und ain mul ist Bambergisch". Die Burg wurde anscheinend nach den Hussitenkriegen ein weiteres Mal wiederaufgebaut; wem damals dieser Ansitz verliehen wurde, ist unbekannt.

Aufgrund fehlender späterer Nachrichten über die Burg Wöhr kann man wohl davon ausgehen, dass sie während des Bauernkrieges um 1525 endgültig zerstört wurde. Konz Sponsel, Bauer zu Wöhr, schloss sich nicht den aufständischen Bauern an, sondern blieb dem Bischof zu Bamberg treu und half sogar bei der erfolgreichen Verteidigung der Burg Neideck mit.

Heutiger Zustand
Vom Turmhügel sind nur noch sehr schwache Spuren sichtbar, das Gelände der Burg wird  landwirtschaftlich genutzt und ist frei zugänglich.

Das vom bayerischen Landesamt für Denkmalpflege als "Spätmittelalterlicher Turmhügel" erfasste Bodendenkmal trägt die Denkmalnummer D-4-6133-0106.

Beschreibung
Der rechteckige, etwa neun mal zwölf Meter große Hügel ist nur etwa auf einem Meter Höhe erhalten, 1842 waren noch Mauerreste erkennbar. Ein Wall oder ein Graben waren vermutlich nicht vorhanden, denn die Anlage befand sich auf einer kleinen Insel in der Wiesent. Unmittelbar nördlich davon sind die muldenförmigen Spuren eines alten Wiesentarmes schwach sichtbar. Auch die Namen der Burg und des heutigen Weilers Wöhr beziehungsweise Werde (Insel) unterstreichen dies.

Literatur
 Hellmut Kunstmann: Die Burgen der südwestlichen Fränkischen Schweiz. 2. Auflage, Kommissionsverlag Degener & Co, Neustadt an der Aisch 1990, S. 36–37.

Einzelnachweise und Anmerkungen

Wohr, Turmhugel
Wohr, Turmhugel
Wohr, Turmhugel
Bodendenkmal in Wiesenttal
Wohr
Wiesent (Regnitz)

Turmhügel Wöhr


Los premios de la Asociación de críticos de cine de Austin de 2011 fueron entregados el 28 de diciembre de 2011, con motivo de premiar lo mejor en materia cinematográfica realizada en ese año.

Premios
Mejor película
 Hugo (Martin Scorsese)

Mejor dirección
 Nicolas Winding Refn, Drive

Mejor actor
 Michael Shannon, Take Shelter

Mejor actriz
 Tilda Swinton, We Need to Talk About Kevin

Mejor actor de reparto
 Albert Brooks, Drive

Mejor actriz de reparto
 Jessica Chastain, Take Shelter

Mejor guion original
 Woody Allen, Medianoche en París

Mejor guion adaptado
 Hossein Amini, Drive

Mejor película extranjera
 I Saw the Devil, Corea del Sur

Mejor película de animación
 Rango

Mejor película documental
 Senna

Mejor banda sonora
 Steven Price, Attack the Block

Mejor fotografía
 Emmanuel Lubezki, El árbol de la vida

Mejor actuación revelación
 Jessica Chastain, Take Shelter, El árbol de la vida, Coriolanus, The Help, Texas Killing Fields, The Debt

Mejor primera película
 Joe Cornish, Attack the Block

Austin Film Award
 Take Shelter

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial

Premios de cine
Premios de Estados Unidos

Premios de la Asociación de críticos de cine de Austin 2011


Rukometni turnir na MI 2018. održao se u Tarragoni u Španjolskoj. Branitelj naslova bila je egipatska reprezentacija.

Sastavi
 Hrvatska: Tin Kontrec (RK PPD Zagreb), Josip Božić Pavletić (RK PPD Zagreb), Lovro Jotić (Aalborg Handbold), Mate Šunjić (kapetan, CSM Bucuresti), Halil Jaganjac (RK Metalurg), Jakov Vranković (Grundfos Tatabanya KC), Valentino Ravnić (RK PPD Zagreb), Josip Ereš (RK PPD Zagreb), Leon Šušnja (RK PPD Zagreb), Marin Šipić (RK Nexe), Ivan Sršen (MOL-Pick Szeged), David Mandić (RK PPD Zagreb), Bruno Butorac (Tatran Prešov), Matej Ašanin (Sporting CP), Petar Medić (RK PPD Zagreb), Ante Kaleb (TuS N-Lübbecke). Izbornik Lino Červar.
 Tunis: Makrem Missaoui, Mohamed Lyes Hacicha, Ramzi Majdoub, Amine Bannour, Kamel Alouini, Ahmed Amine Bedoui, Oussama Hosni, Khaled Haj Youssef, Youssef Maaref, Mosbah Sanai, Achraf Saafi, Mohamed Soussi, Jihed Jaballah, Skander Zaied, Rafik Bacha, Marouan Chouiref

Turnir

Skupina A

Skupina B

Skupina C

Skupina D

Izbacivanje

Bilješke

Nakon produžetaka.

Izvori

Mediteranske igre 2018.
Rukomet na Mediteranskim igrama
2018

Rukomet na Mediteranskim igrama 2018.


Bavenite é um mineral do grupo dos inossilicatos, constituído por aluminossilicato de cálcio e berílio, parte da série bavenite-bohseite. O nome deste mineral tomou como epónimo a sua localidade tipo, Baveno, na Itália. O nome deste mineral está aprovado pela IMA e foi conservado, o que significa que se refere a uma espécie mineral válida. Foi descrito em 1901 a partir de um granito rosa extraído na região do Lago Maggiore. Quando a bavenita foi descoberta, foi considerada como membro da série da zeólito, mas foi posteriormente retirada da série porque ao contrário das zeólites, a bavenita perde a água armazenada na sua rede cristalina a temperaturas bem mais alta, entre 210 e 320 °C. É um mineral barato, considerando a sua raridade.

Descrição
A bavenite é composta principalmente por oxigénio (48,11%), silício (27,75%) e cálcio (17,65%), e contém alumínio (3,48%), berílio (2,81%) e hidrogénio (0,22%). É um mineral fracamente piezoelétrico e não é radioactivo. Apresenta hábito lamelar, desenvolvendo-se em camadas que se dividem em folhas finas. No entanto, é massivo, o que significa que não tem forma, pelo que os cristais singulares não podem ser distinguidos. Também ocorre em agregados radiais, o que significa que apresenta um centro a partir do qual os cristais irradiam sem produzir uma forma estelar. Os cristais que crescem em agregados radiais são separados e geralmente têm comprimentos diferentes. Nesse caso, os cristais individuais podem crescer de 1 mm a alguns centímetros de comprimento.

A bavenite pode ser determinada apenas com a ajuda de infravermelho ou raio-x. Geralmente é branca, mas também podem ocorrer outras variantes de cores. Devido à variação da composição química da bavenite, diferentes mecanismos de substituição foram levantados. No entanto, Canille conseguiu resolver sua estrutura graças a Berry, que sugeriu Be ⇌ Al direto com electroneutralidade. O sítio T(3) é ocupado por Si e Be, e Be e Al foram atribuídos aos tetraedros T(2) e T(4). Cannillo também propôs Be menor adicional para substituir Al em T(4).

A bavenite ocorre geralmente associada com berilo, fenaquite, bertrandite, quartzo, epídoto, stibnite, albite, ortoclase, titanite, clinozoisite e tremolite. Embora tenha sido descoberta em rochas ígneas, a bavenite foi mais tarde encontrada também em pegmatitos.

A bavenita ocorre nos Alpes, onde foi criada como um produto da meteorização hidrotérmica de minerais portadores de berílio (principalmente berilo) através do metamorfismo. Neste último caso, o mineral ocorre com zeólito e prehnite. Também pode se formar por alteração a baixa temperatura de minerais contendo berilo e berílio, geralmente em ambientes mais alcalinos. Pode ocorrer como revestimento em conjunto com quartzo e feldspatos em pegmatitos miarolíticos.

Também ocorre como um pseudomorfo do berilo. Há um caso conhecido de ocorrência de sienito pneumatoliticamente alterado, onde a bavenite ocorre em cristais singulares sobre albite, com até 1,5 cm de comprimento por cristal. O mineral não era pseudomórfico neste caso.

Referências

Minerais ortorrômbicos
Inossilicatos

Bavenite


Cucul terestru american (Morococcyx erythropygus) este o specie de cuci tereștri, păsări din familia Cuculidae. Este singura specie din genul Morococcyx.

Descriere
Această pasăre măsură aproximativ 25 cm în lungime. Partea superioară a corpului este brun-gri, un pic lucios, și partea inferioară este roșcată. Ciocul este puternic și curbat. Capul este caracteristic, cu pielea nudă în jurul ochilor, de culoare albastru și galben, subliniată de o largă bordură albă, ea însăși supraliniată prin două trăsături negre, care se unesc în spatele ochilor.

Repartiție
Aria sa de repartiție se întinde peste Mexic, Guatemala, Honduras, el Salvador, Nicaragua și Costa Rica.

Habitat
Această pasăre frecventează mediile care sunt relativ deschise și lizierele forestiere până la  altitudine.

Alimentație
Această specie consumă nevertebrate capturate mai ales la sol.

Sub-specii
După Alan P. Peterson, 2 sub-specii au fost descrise :
 Morococcyx erythropygus erythropygus, Lesson, 1842 ;
 Morococcyx erythropygus mexicanus, Ridgway, 1915.

Note

Legături externe
 De referință internaționale ornitologice Congres : Morococcyx erythropygus în ordinul Cuculiformes  (în) (accesat la 20 mai 2015)
 Referință Avibase : Morococcyx erythropygus (+ distribuție) (fr+en) (accesat pe 1st iulie 2015)
 Referință Alan P. Peterson : Morococcyx erythropygus în Cuculiformes (în)
 Referință Animal Diversitatea Web : Morococcyx erythropygus (în)
 Referință UICN : specie Morococcyx erythropygus (Lecție, 1842) (în) (accesat pe 1st iulie 2015)

Morococcyx
Păsări din America Centrală
Păsări din Mexic
Păsări din El Salvador
Păsări din Guatemala
Păsări din Honduras
Păsări din Nicaragua
Păsări descrise în 1842

Cucul terestru american


ශක්ති අරෝරා යනු ඉන්දියානු රූපවාහිනී නළුවෙකි. ඔහු වඩාත් ප්‍රකට වූයේ බා බාහූ ඕර් බේබිහි ජීගර් සහ පවිත්‍ර රිෂ්තාහි වෛද්‍ය ඕනීර් දත්ගේ චරිත නිසාවෙනි. එසේම ඔහු තේරේ ලියේහි තපෝෂ්ගේ චරිතයත්, මෙරි ආෂිකි තුම් සේ හි කතාමාලාවේ ප්‍රධාන චරිතය වන රන්වීර් කෛලාශ් වඝේලාගේ (ආර්වී) චරිතයත් නිරූපණය කොට ඇත. මීට අමතරව ඔහු නච් බලියේ (2015) සහ ජලක් දිඛ්ලා ජා (2016) වැනි රියැලිටි වැඩසටහන්වලට ද සහභාගී වී ඇත. ඔහුගේ කුළුඳුල් සංගීත වීඩියෝ ඇල්බමය වූ 'ALBEE' 2017 මැයි 16 ඔහුගේ උපන් දිනයේ දී මුදාහැරිණි.

නිර්මාණ දායකත්වය

රූපවාහිනිය

රූපවාහිනී චිත්‍රපට
 චින්ටා ඩරි ඉන්ඩියා (2017) සෙබාගෛ කරන්

සම්මාන

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

ජීවත්වන්නෝ
ඉන්දියානු රූපවාහිනී නළුවෝ
හින්දි රූපවාහිනියේ නළුවෝ
මුම්බායිහි නළුවෝ
ජලක් දිඛ්ලා ජා

ශක්ති අරෝරා


Tamburaška družina Krijesnice, hrvatski glazbeni sastav.

Glazbeni angažman počinje u Kulturno umjetničkom društvu Vinica sredinom osamdesetih godina prošlog stoljeća. Ideja kao i odluka za osnivanje tamburaškog sastava dolaze na Martinje 1994. godine. Od 1994. do 1996. godine Tamburaška družina djelovala je pod imenom Vinički tamburaši.

Početkom 1995. godine na festivalu koji se održao u dvorcu Šaulovec, dolazi do prvog velikog uspjeha u vidu pobjede glasovima publike.   Godine 1997. i 1998. redaju se nastupi na većim koncertima u široj regiji, nerijetko uz bok velikih imena ondašnje hrvatske glazbene scene. Od 1997. godine do danas članovi sudjeluju u radu Knaput društva iz Varaždina.

Tamburaška družina Krijesnice djeluje u sastavu: Miroslav Kelemenić, Renato Rožmarić,  Ivica Šaško, Ivica Kušinec, Slavko Cerjan i   Anđelko Sedlar.

Od 2017. pripremali su album povodom 25. jubileja rada. Najavili su sadržaj koji čine pjesme koje su prije dvadesetak godina radili u suradnji s Tihomirom Rožmarićem, nekoliko pjesama autora Dragutina Novakovića Šarlija, pa sve do novih pjesama koje su im napravili autori Vlado Kalember, Željko Pavičić (autor brojnih hitova Miše Kovača i ostalih izvođača) i drugi.

2019. godine obilježen je jubilej 25 godina Tamburaške družine Krijesnice, velikim koncertom te izlaskom albuma koji sadrži 14 pjesama iz 25-godišnje povijesti Krijesnica. Jedan od pokazatelja kvalitetnog rada i albuma je i nominacija 27. Porin u kategoriji br. 20 2020. godine.

Izvori

Hrvatski tamburaški sastavi

Tamburaška družina Krijesnice


Divovski amazonski lopoč (lat. Victoria amazonica), biljna vrsta u rodu viktorija (Victoria) iz porodice lopočevki (Nymphaeaceae), najveći je lopoč na svijetu čija je domovina bazen Amazone, Brazil, Peru, Bolivija, Kolumbija i Gvajana, a također je introducirana na Javu, Indiju, Vijetnam i Trinidad i Tobago.

Listovi ovog lopoča dosežu i do 3 metra u promjeru, a mogu podnijeti 50 kg težine. Listovi su poznati i po tome što mijenjaju boju, a prije nego što uginu puste snažan miris.

Vanjske poveznice

Izvori

Viktorija (biljni rod)
Flora Kolumbije
Flora sjevernog Brazila
Flora zapadnog-središnjeg Brazila
Flora Perua
Flora Bolivije
Flora Gvajane

Divovski amazonski lopoč


Britansko sveučilište u Egiptu (engl. British University in Egypt) privatno je sveučilište u blizini Kaira. Osnovano je u rujnu 2005. godine na temelju međudržavnog sporazuma Ujedinjenog Kraljevstva i Arapske Republike Egipat prema kojemu studenti na kraju obrazovanja stječu egipatsku i diplomu nekog od britanskih partnerskih sveučilišta.

Sastavnice
 Fakultet poslovne administracije, ekonomije i političkih znanosti
 Stomatološki fakultet
 Fakultet inžnjerstva
 Fakultet informatike i računalstva
 Fakultet za masovne komunikacije
 Fakultet medicinskog sestrinstva
 Farmaceutski fakultet
 Fakultet umjetnosti i humanističkih znanosti
 Pravni fakultet

Poznati suradnici
 Sebastian Coe, britanski atletičar i političar

Službene stranice
 Službene stranice

Sveučilišta
Znanost i tehnologija u Egiptu

Britansko sveučilište u Egiptu


An Eria biflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni William Griffiths. An Eria biflora in nahilalakip ha genus nga Eria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eria

Eria biflora


In multitasking computer operating systems, a daemon ( or ) is a computer program that runs as a background process, rather than being under the direct control of an interactive user. Traditionally, the process names of a daemon end with the letter d, for clarification that the process is in fact a daemon, and for differentiation between a daemon and a normal computer program. For example,  is a daemon that implements system logging facility, and  is a daemon that serves incoming SSH connections.

In a Unix environment, the parent process of a daemon is often, but not always, the init process. A daemon is usually created either by a process forking a child process and then immediately exiting, thus causing init to adopt the child process, or by the init process directly launching the daemon. In addition, a daemon launched by forking and exiting typically must perform other operations, such as dissociating the process from any controlling terminal (tty). Such procedures are often implemented in various convenience routines such as daemon(3) in Unix.

Systems often start daemons at boot time that will respond to network requests, hardware activity, or other programs by performing some task. Daemons such as cron may also perform defined tasks at scheduled times.

Terminology
The term was coined by the programmers at MIT's Project MAC. According to Fernando J. Corbató, who worked on Project MAC in 1963, his team was the first to use the term daemon, inspired by Maxwell's demon, an imaginary agent in physics and thermodynamics that helped to sort molecules, stating, "We fancifully began to use the word daemon to describe background processes that worked tirelessly to perform system chores". Unix systems inherited this terminology.  Maxwell's demon is consistent with Greek mythology's interpretation of a daemon as a supernatural being working in the background.

In the general sense, daemon is an older form of the word "demon", from the Greek δαίμων. In the Unix System Administration Handbook Evi Nemeth states the following about daemons:

A further characterization of the mythological symbolism is that a daemon is something that is not visible yet is always present and working its will. In the Theages, attributed to Plato, Socrates describes his own personal daemon to be something like the modern concept of a moral conscience: "The favour of the gods has given me a marvelous gift, which has never left me since my childhood. It is a voice that, when it makes itself heard, deters me from what I am about to do and never urges me on".

In modern usage in the context of computer software, the word daemon is pronounced   or  .

Alternative terms for daemon are service (used in Windows, from Windows NT onwards, and later also in Linux), started task (IBM z/OS), and ghost job (XDS UTS).

After the term was adopted for computer use, it was rationalized as a backronym for Disk And Execution MONitor.

Daemons that connect to a computer network are examples of network services.

Implementations

Unix-like systems
In a strictly technical sense, a Unix-like system process is a daemon when its parent process terminates and the daemon is assigned the init process (process number 1) as its parent process and has no controlling terminal. However, more generally, a daemon may be any background process, whether a child of the init process or not.

On a Unix-like system, the common method for a process to become a daemon, when the process is started from the command line or from a startup script such as an init script or a SystemStarter script, involves:
 Optionally removing unnecessary variables from environment.
 Executing as a background task by forking and exiting (in the parent "half" of the fork). This allows daemon's parent (shell or startup process) to receive exit notification and continue its normal execution.
 Detaching from the invoking session, usually accomplished by a single operation, setsid():
 Dissociating from the controlling tty.
 Creating a new session and becoming the session leader of that session.
 Becoming a process group leader.
 If the daemon wants to ensure that it will not acquire a new controlling tty even by accident (which happens when a session leader without a controlling tty opens a free tty), it may fork and exit again. This means that it is no longer a session leader in the new session, and cannot acquire a controlling tty.
 Setting the root directory () as the current working directory so that the process does not keep any directory in use that may be on a mounted file system (allowing it to be unmounted).
 Changing the umask to 0 to allow open(), creat(), and other operating system calls to provide their own permission masks and not to depend on the umask of the caller.
 Redirecting file descriptors 0, 1 and 2 for the standard streams (stdin, stdout and stderr) to  or a logfile, and closing all the other file descriptors inherited from the parent process.

If the process is started by a super-server daemon, such as , , or , the super-server daemon will perform those functions for the process, except for old-style daemons not converted to run under  and specified as  and "multi-threaded" datagram servers under .

MS-DOS
In the Microsoft DOS environment, daemon-like programs were implemented as terminate-and-stay-resident programs (TSR).

Windows NT
On Microsoft Windows NT systems, programs called Windows services perform the functions of daemons. They run as processes, usually do not interact with the monitor, keyboard, and mouse, and may be launched by the operating system at boot time. In Windows 2000 and later versions, Windows services are configured and manually started and stopped using the Control Panel, a dedicated control/configuration program, the Service Controller component of the Service Control Manager ( command), the  and  commands or the PowerShell scripting system.

However, any Windows application can perform the role of a daemon, not just a service, and some Windows daemons have the option of running as a normal process.

Classic Mac OS and macOS
On the classic Mac OS, optional features and services were provided by files loaded at startup time that patched the operating system; these were known as system extensions and control panels. Later versions of classic Mac OS augmented these with fully fledged faceless background applications: regular applications that ran in the background. To the user, these were still described as regular system extensions.

macOS, which is a Unix system, uses daemons but uses the term "services" to designate software that performs functions selected from the Services menu, rather than using that term for daemons, as Windows does.

See also

 List of computer term etymologies
 List of Unix daemons
 Service wrapper
 Software bot
 User space
 Web service
 Windows service

References

External links

Process (computing)
Servers (computing)

Daemon (computing)


La rue Robert Thoreau (en néerlandais: Robert Thoreaustraat) est une rue bruxelloise de la commune de Woluwe-Saint-Pierre qui va de la rue François Gay à la rue Julien Versmeersch sur une longueur totale de 150 mètres.

Historique et description

Cette rue concrétise un projet de la famille de Sellier de Moranville et des demoiselles Luig, de créer de nouvelles artères sur leurs terrains, de les lotir à leurs frais et d'en céder ensuite l'assiette à la commune en échange de l'exonération des taxes d'ouverture de voirie. Les négociations des familles avec la commune, entamées vers 1911, semblent conclues par un accord vers 1914. L'aménagement des voiries est exécuté vers 1921 par l'entrepreneur Victor Herman.

Toutes les constructions de la rue voient le jour durant l'entre-deux-guerres, hormis le vaste immeuble à appartements du numéro 11-13-15 (1975). Ce bâti consiste en des maisons mitoyennes teintées d'Art Déco ainsi qu'en des villas isolées, certaines d'inspiration Renaissance.

Origine du nom
Le nom de la rue vient du soldat Robert Marie Thoreau, né le 11 septembre 1884 à Ixelles, tué le 22 octobre 1914 à Stuivekenskerke lors de la première guerre mondiale. Il était domicilié en la commune de Woluwe-Saint-Pierre.

Situation et accès

Inventaire régional des biens remarquables

Voir aussi
 Liste des rues de Woluwe-Saint-Pierre

Liens externes
 Commune de Woluwe-Saint-Pierre

Notes et références

 La Chanson des rues de Woluwe-Saint-Pierre de Jean Francis. Louis Musin Éditeur – Bruxelles 1975

Rue à Woluwe-Saint-Pierre

Rue Robert Thoreau


Írska borgarastyrjöldin var háð á Írlandi frá 1922 til 1923 á milli stuðningsmanna og andstæðinga ensk-írska sáttmálans sem írskir sjálfstæðisleiðtogar höfðu samið við Breta í kjölfar írska sjálfstæðisstríðsins í desember árið 1921. Meirihluti Íra fylgdi Arthur Griffith og Michael Collins, meðlimum í fyrstu ríkisstjórn írska fríríkisins sem sáttmálinn hafði stofnsett, að málum. Minnihluti landsmanna fylgdi Éamon de Valera að málum og vildi hafna skilmálum sáttmálans. Stríðið braust út eftir að stuðningsmenn sáttmálans unnu sigur í þingkosningum árið 1922. Í stríðinu féllu um 4.000 Írar í valinn á tæpu ári. Átökunum lauk með sigri samningssinna fríríkisstjórnarinnar gegn samningsandstæðingunum.

Borgarastríðið hafði djúpstæð áhrif á stjórnmál Írlands sem enn gætir í dag. Tveir helstu stjórnmálaflokkar írska lýðveldisins, Fianna Fáil og Fine Gael, rekja uppruna sinn til stríðsaðilanna í borgarastyrjöldinni.

Sáttmálinn
Ensk-írski sáttmálinn var saminn eftir viðræður sendinefndar írsku sjálfstæðisleiðtoganna Arthurs Griffith og Michaels Collins við ríkisstjórn Davids Lloyd George í Bretlandi. Með sáttmálanum var bundinn endi á írska sjálfstæðisstríðið. Sáttmálinn kvað á um að Norður-Írland skyldi klofið frá Írlandi en að í 26 sýslum í suðurhluta eyjunnar skyldi stofnað írskt fríríki sem hefði stöðu sjálfstjórnarumdæmis innan bresku krúnunnar. Meðlimir írska þingsins, Dáil Éreann, yrðu því áfram að sverja Bretakonungi hollustueið.

Ensk-írski sáttmálinn var undirritaður þann 6. desember árið 1921 í London og staðfestur í neðri málstöfu breska þingsins og undirritaður af konungi einu ári síðar.  Erfiðara reyndist að fá samþykki fyrir honum á Írlandi þar sem tveir helstu sjálfstæðisleiðtogar Íra, Éamon de Valera og Cathal Brugha, voru afar mótfallnir skilmálum hans. Sáttmálinn var að endingu staðfestur þann 7. janúar árið 1922. Í mótmælaskyni sagði de Valera upp þingsæti sínu og sagði af sér sem forseti lýðveldisins. Arthur Griffith stofnaði bráðabirgðastjórn til að skipuleggja stofnun írska fríríkisins.

Í kosningum sem haldnar voru í kjölfarið unnu stuðningsmenn sáttmálans yfirburðasigur. Þeir fullvissuðu Íra um að sáttmálinn yrði aðeins skref í átt að enn frekara sjálfstæði en andstæðingar hans töldu að hann myndi koma varanlega í veg fyrir stofnun írsks lýðveldis.

Klofnun þjóðernishreyfingarinnar
Þótt stuðningsmenn sáttmálans hefðu unnið yfirburðasigur í kosningum ársins 1922 neitaði de Valera að láta niður vopnin og reyndi að ná stjórn á írska lýðveldishernum, þar sem hann naut talsverðrar hylli. Írski lýðveldisherinn (IRA) klofnaði milli andstæðinga og stuðningsmanna sáttmálans og höfundar hans, Michaels Collins. Stuðningsmenn Collins gengu í hinn nýstofnaða írska þjóðarher en andstæðingar hans gengu í nýtt afbrigði af IRA.

Í apríl árið 1922 lögðu 200 stuðningsmenn de Valera undir forystu Rory O'Connor undir sig dómshúsið Four Courts í Dyflinni. Ásetningur þeirra var að æsa upp frekari hernaðarátök gegn Bretum og halda sjálfstæðisstríðinu áfram þar til betri samningsskilmálum væri náð.

Styrjöldin

Orrustan um Dyflina

Ríkisstjórn Lloyd George hótaði stjórn fríríkisins hernaðarinngripi ef uppreisnarmennirnir yrðu ekki sigraðir en bauðst um leið til að útvega stjórninni vopn til að vinna bug á þeim eins fljótt og auðið yrði.

Michael Collins ákvað að til þess að vernda sjálfræði Írlands gagnvart mögulegu hernaðarinngripi Breta yrði hann að beita breskum fallbyssum til að gera sprengjuárásir á dómshúsið í Dyflinni þann 28. júní 1922.

Orrustan um yfirráð í höfuðborginni varð mjög blóðug, sér í lagi vegna þess að írski þjóðherinn beitti fallbyssum gegn uppreisnarmönnunum. Um 250 óbreyttir borgarar féllu í valinn og andstæðingar sáttmálans voru ofurliði bornir á um einni viku. Undir lok orrustunnar voru um 500 þeirra teknir til fanga af hermönnum fríríkisins. Í orrustunni um Dyflina féllu um 65 manns í valinn, þar á meðal Cathal Brugha, fyrrum varnarmálaráðherra á tíma sjálfstæðisstríðsins.

Eftir orrustuna voru frekari átök óhjákvæmileg milli lýðveldissinna sem fylgdu Liam Lynch að málum og hermanna þjóðhersins undir stjórn Michaels Collins. Í byrjun stríðsins voru lýðveldissinnarnir fjölmennari en hermenn fríríkisins voru betur vopnum búnir og betur skipulagðir.

Bretar höfðu útvegað hermönnum fríríkisins nauðsynlegar birgðir og vopn á borð við skotvopn, brynvarnir og fallbyssur. Fríríkið naut auk þess stuðnings meirihluta landsmanna og kirkjunnar, sem vildu frið eftir margra ára átök. Fleiri manns gengu auk þess til liðs við her fríríkisins á meðan stríðið geisaði og margir þeirra voru reyndir hermenn úr fyrri heimsstyrjöldinni. Flestir andstæðingar sáttmálans voru ungir og óreyndir og í áróðri sínum lögðu þeir áherslu á að hermenn fríríkisins væru upp til hópa gamlir meðlimir í breska hernum.

Í fyrstu réð lýðveldisherinn yfir hluta af mikilvægasta landsvæði Írlands en þar sem lýðveldissinnar voru ekki eins vel vígbúnir og andstæðingarnir forðuðust þeir í fyrstu bein átök. Í ágúst árið 1922 einbeitti þjóðherinn sér að því að endurheimta borgir í suður- og vesturhluta landsins úr höndum lýðveldishersins. Áhlaupið heppnaðist og brátt voru allar helstu borgir Írlands komnar undir stjórn fríríkisins. Lýðveldisherinn varð því að skipta liði og grípa til skæruhernaðar gegn fríríkinu.

Þann 12. ágúst 1922 lést Arthur Griffith, stjórnarleiðtogi fríríkisins, úr heilablóðfalli. Þann 22. ágúst var Michael Collins, leiðtogi þjóðhersins, ráðinn af dögum í umsátri lýðveldissinna. William T. Cosgrave og Richard Mulcahy tóku því við sem stjórnar- og herleiðtogar fríríkisins á lokakafla borgarastríðsins.

Vegna umsátra lýðveldissinna greip þjóðherinn til hefndaraðgerða með því að taka af lífi stríðsfanga í nóvember árið 1922. Lýðveldisherinn brást við í desember með því að gera árásir á þingmenn fríríkisins og á landeigendur, sem gjarnan voru mótmælendatrúar og nutu verndar stjórnarinnar. Ofbeldið hélt áfram að stigmagnast með aftöku lýðveldisforingja á borð við Rory O'Connor. Þar sem lýðveldishernum varð lítið ágegnt og almenningsálitið var farið að snúast enn frekar gegn honum ákvað Éamon de Valera loks að semja um vopnahlé þann 30. apríl árið 1923. Lýðveldissinnum var svo skipað að leggja niður vopnin þann 24. maí.

Eftirmálar
Um 4.000 Írar létust í borgarastyrjöldinni og um 12.000 lýðveldissinnar sátu í fangelsi til ársins 1924. Þetta mannfall var tiltölulega lágt miðar við önnur borgarastríð 20. aldarinnar. Norður-Írlandi var auk þess hlíft við átökunum. Stríðið var engu að síður afar kostnaðarsamt og eyðileggingin kostaði fríríkið um 30 milljónir punda. Eftir stríðið stóð Írland í um fjögurra milljóna punda skuld.

Afleiðingar
Efnahagsafleiðingar stríðsins leiddu til þess að fríríkið varð að gefa nokkuð eftir í samningaviðræðum um landamæri sín við Norður-Írland. Meðal annars varð að eftirláta Norður-Írlandi nokkur svæði þar sem írskir þjóðernissinnar voru í meirihluta í skiptum fyrir að Bretland felldi niður kröfur um að fríríkið bæri hluta af skuldakostnaði Breta úr fyrri heimsstyrjöldinni (sem hafði verið eitt af ákvæðum ensk-írska sáttmálans).

Éamon de Valera reyndi í kjölfar styrjaldarinnar án árangurs að endurskipuleggja Sinn Féin-flokkinn og fá meðlimi hans til að stefna á að breyta fríríkinu í lýðveldi. Þegar þetta tókst ekki stofnaði de Valera árið 1925 eigin flokk, Fianna Fáil, sem átti eftir að gnæfa yfir írskum stjórnvöldum fram á okkar daga.

Fine Gael var stofnaður árið 1933 af gömlum stuðningsmönnum ensk-írska sáttmálans og er einnig annar stærsti flokkur írska lýðveldisins í dag.

Ítarefni
 Calton Younger, Ireland's Civil War, Frederick Muller, London 1968
 The Irish Claims Compensation Association, A record of some mansions and houses destroyed 1922-23 (1924)
 Ernie O'Malley, The Singing Flame, Dublin, 1978. Mémoires.
 M.E. Collins, Ireland 1868-1966, Dublin, 1993
 Michael Hopkinson, Green against Green - the Irish Civil War, Paperback, 2004
 Eoin Neeson, The Irish Civil War, 1966, endurútg. 1989
 Paul V Walsh, The Irish Civil War 1922-23 -A Study of the Conventional Phase, 1998
 Meda Ryan, The Real chief, Liam Lynch, 2005
 Tim Pat Coogan, De Valera, Long Fellow, Long Shadow, 1993
 Frances M. Blake, The Irish Civil War and what it still means for the Irish people, Information on Ireland, London, 1986, endurprentað 1988
 Liam O'Flaherty, The Sniper, 1923. Smásaga.
 The Treaty Debates, desember 1921 – janúar 1922

Tilvísanir

Borgarastríð
Saga Írlands
Stríð á 20. öld

Írska borgarastyrjöldin


Las Talas bezeichnet:

 Las Talas (La Rioja), Ort in Argentinien
 Las Talas (San Juan), Ort in Argentinien
 Las Talas (Tucumán), Ort in Argentinien

Siehe auch:
 Talas
 Los Talas

Las Talas