Ioan de Kronstadt (în ), pe numele real Ivan Ilici Serghiev, (în , ) a fost un protoiereu mitrofor ortodox rus și membru al Sinodului Bisericii Ortodoxe Ruse (din 1906). Era cunoscut pentru spovedirea în masă a credincioșilor, pentru numeroasele minuni și acțiuni caritabile, precum și pentru vederile sale monarhiste, șovine, antisemite și anticomuniste.

Ioan este un sfânt al Bisericii Ortodoxe Răsăritene și, ca atare, este cunoscut sub epitetul "cel Drept".

Biografie

Studiile teologice
S-a născut în satul nordic Sura, de lângă Marea Albă, din regiunea Arhanghelsk a Rusiei. Provenea dintr-o familie săracă, dar cucernică, tatăl său fiind paracliser (diaciok) al bisericii locale. La naștere, copilul părea atât de slab și fragil încât părinții lui s-au grăbit să-l boteze, dându-i numele Ivan în cinstea Sfântului Ioan de Rila, care era sărbătorit în acea zi.

Se cunosc puține lucruri despre primii săi ani de viață, mai ales din amintirile târzii ale persoanelor care l-au cunoscut. În autobiografia sa, el afirmă că părinții lui l-au dat la școala parohială din Arhanghelsk, dar a fost la început un elev mediocru deoarece studiul i se părea prea dificil. Cu toate acestea, s-a rugat cu ardoare și a primit inspirație, așa că a devenit un elev bun la învățătură și, după ce a absolvit Seminarul Teologic de la Arhanghelsk (1851), a fost admis ca student bursier la Academia Teologică de la Sankt Petersburg, capitala Imperiului Rus. Colegii lui de la Academie își aminteau că el vorbea permanent despre smerenie. În 1855 a absolvit Academia Teologică ca al 35-lea din cei 39 de studenți.

Preot la Kronstadt
În timpul studiilor își dorea să devină misionar, dar după absolvire a întâlnit-o pe Elizaveta (1829-1909), fiica protoiereului Konstantin Nesvițki de la Catedrala "Sf. Andrei" din Kronstadt, și s-a căsătorit cu ea. A fost hirotonit diacon la 10 decembrie 1855 de către episcopul Hristofor Emmausski, vicar al mitropolitului de Sankt-Petersburg, în Catedrala Sfinții Petru și Pavel din Sankt Petersburg și apoi preot, la 12 decembrie 1855, în Catedrala "Sf. Andrei" din Kronstadt. A slujit timp de 53 de ani la această biserică, până la moartea sa. În 1875 a fost avansat protoiereu, în 1894 a fost numit rector al Catedralei "Sf. Andrei" și în 1899 a primit rangul de protoiereu mitrofor.

Ivan Serghiev a devenit un preot foarte pios, petrecându-și viața în rugăciune și penitență și vizitându-i pe săraci, pe care-i ajuta adesea cu haine și cu bani. După căsătorie, a refuzat în mod surprinzător să aibă relații sexuale cu soția sa, în ciuda plângerilor ei adresate autorităților bisericești.

Tânărul preot avea un comportament neobișnuit și a introdus unele practici inovatoare:

 Mergea pe stradă rugându-se permanent și ținându-și brațele încrucișate pe piept;
 A început să slujească liturghia în fiecare zi;
 În timpul slujbelor religioase se comporta foarte expresiv, abătându-se de la textul obișnuit și întorcând spatele la altar;
 A introdus practica spovedirii și împărtășirii frecvente (în loc de 1-2 ori pe an așa cum era obiceiul până atunci);
 A relaxat unele cerințe pentru împărtășirea credincioșilor (în special, a permis împărtășirea femeilor aflate în timpul menstruației, ceea ce era de obicei interzis).

Autoritățile bisericești nu au perceput pozitiv aceste inovații. Biograful Kizenko notează că, în unele aspecte, comportamentul lui Ioan era o reminiscență a practicii protestanților, iar în aspecte era copia practică a membrilor sectei Hlîsti. Cu toate acestea, această practică a atras atenția asupra tânărului preot și i-a permis să-și arate carisma. Treptat, preotul Ioan a adunat un cerc de admiratori persistenți, care doreau să i se spovedească și să fie împărtășiți doar de el. Majoritatea covârșitoare a acestora erau femei. O parte dintre admiratorii lui Ioan au format o sectă a "ioaniților", care era condusă de fiica spirituală a lui Ioan: Matriona Ivanovna Kiseleva. Kiseleva a primit în sectă numele Porfiriia sau "Theotokos". Ioaniții credeau că lumea, așa cum o cunoșteau, urma să se sfârșească - probabil după revoluție - și că oamenii puteau să se mântuiască doar prin căutarea lui Dumnezeu, urmându-l pe preotul Ioan. Unii credeau că părintele Ioan era profetul Ilie, alții că era Isus Hristos, iar încă alții că era Domnul Savaot. Ioaniții răspândeau povești despre "minunile" lui Ioan și vindeau obiecte care îi aparțineau și agheasma, care fusese sfințită de el.

Preotul Ioan de Kronstadt a devenit cunoscut în întreaga Rusie după publicarea unui articol dedicat lui în ziarul Novoe Vremia (în traducere Vremea nouă) în 1883. Novoe Vremia era un ziar proguvernamental conservator, cu puternice idei antisemite (de exemplu, în afacerea Dreyfus de mai târziu a susținut poziția procurorului și l-a atacat pe Émile Zola). Într-un număr al ziarului a apărut un articol în care 16 persoane au spus că au fost vindecate prin rugăciunile preotului Ioan care le-a recomandat să trăiască după voia lui Dumnezeu și să se împărtășească cât mai des posibil. Acest articol a fost discutat în ședința Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe Ruse, cel mai înalt for bisericesc, deoarece publicarea sa, fără cenzură religioasă, era o intervenție în treburile Bisericii. Ierarhii Sinodului erau dezorientați, iar mitropolitul Isidor Nikolski (superiorul ierarhic al preotului Ioan) era nemulțumit, dar nu au putut să ia nicio măsură.

Ioan a înființat o organizație specială de ajutorare denumită "Casa Industriei", care a fost deschisă la Kronstadt în 1882. Această organizație avea o biserică proprie, o școală elementară pentru băieți și fete, un orfelinat, un spital pentru toți bolnavii care veneau acolo, o pensiune, o librărie publică cu acces gratuit, un adăpost pentru cei săraci care găzduia 40.000 de oameni în fiecare an, mai multe ateliere unde cei săraci munceau pentru a câștiga bani, o cantină publică ieftină care oferea aproximativ 800 de mese gratuite în timpul sărbătorilor și un motel pentru călători.

La începutul anilor 1890 preotul Ioan devenise atât de cunoscut că zilnic veneau la el mii de oameni din toată Rusia. El practica spovedanii în masă, în cursul cărora mii de oameni își mărturiseau păcatele și intrau într-o stare de frenezie, adesea însoțită de isterie și lacrimi. Chiar și țarul Alexandru al III-lea al Rusiei l-a chemat în 1894 pe preotul Ioan la Palatul Livadia din Crimeea, încercând să se vindece de o boală incurabilă. Ioan a pretins mai târziu că a înviat morții, dar că nu a reușit să-l vindece pe țar prin rugăciunile sale. Preotul a fost venerat încă din timpul vieții ca sfânt, datorită faimei sale de rugător, vindecător și vizionar. Membrii sectei "Ioanniții" au ajuns să afirme că părintele Ioan era chiar Dumnezeu.

Ioan i-a condamnat pe participanții la Pogromul de la Chișinău din 1903, dar apoi s-a răzgândit, și-a cerut scuze celor pe care i-a ponegrit și i-a acuzat pe evrei pentru producerea pogromului. În timpul Revoluției ruse din 1905, el a contribuit la organizarea membrilor mișcării Sutele Negre ca miliție pentru a ajuta poliția în lupta împotriva extremiștilor de stânga și pentru a restabili ordinea. După Proclamația din octombrie, a fost unul dintre fondatorii Uniunii Poporului Rus.

Ioan a fost singurul dintre preoții Catedralei Sf. Andrei care a fugit din Kronstadt în timpul Revoltei din 1905; restul preoților de la Catedrala "Sf. Andrei" au rămas pe loc și i-au îndemnat pe rebeli să oprească revolta. Presa l-a acuzat de lașitate pe Ioan după acest gest, iar revistele au publicat caricaturi ale fugii preotului.

Lev Tolstoi, Nikolai Leskov și Maxim Gorki au avut păreri negative cu privire la Ioan de Kronstadt. Gorki l-a numit pe Ioan de Kronstadt «artistul bisericilor imperiale».

În 1909 țarul Nicolae al II-lea a emis un decret prin care instituia comemorarea Sfântului Ioan în Biserica Ortodoxă Rusă. Ulterior, Sfântul Sinod al Bisericii Ortodoxe Ruse a emis un edict pentru prăznuirea Sfântului Părinte Ioan în fiecare an, în ziua morții sale.

În 1964 Ioan de Kronstadt a fost canonizat de Biserica Ortodoxă Rusă din afara Rusiei în prima canonizare independentă de Patriarhia Moscovei. Sfântul Ioan Maximovici de San Francisco a jucat un rol activ în pregătirea canonizării Sf. Ioan. Arhimandritul Constantin Zaițev, un binecunoscut ideolog conservator al ROCOR, credea că cei mai puternici patroni cerești ai Rusiei erau preotul Ioan de Kronstadt și țarul Nicolae al II-lea, împreună cu familia sa.

În 1990, după punerea în aplicare a reformelor din cadrul programului Perestroika și liberalizarea vieții bisericești în URSS, Ioan a fost canonizat de Patriarhia Moscovei.

Icoanele Sfântului Ioan de Kronstadt îl portretizează adesea ținând în mână un potir de împărtășanie, pentru că el a reînviat în Biserica Ortodoxă Rusă tradiția apostolică a împărtășirii credincioșilor la fiecare sfântă liturghie.

Viața și opera sa sunt comemorate în zilele de 20 decembrie/2 ianuarie și 19 octombrie/1 noiembrie.

Mănăstirea Ioannovski (a doua cea mai mare comunitate monahală din Sankt Petersburg) este strâns legată de numele lui Ioan de Kronstadt: a fost întemeiată de protoiereul Ioan, care a îngrijit-o din punct de vedere spiritual în timpul vieții sale. Moaștele Sfântului Ioan se află în această mănăstire.

Monumentele ale Sfântului Ioan de Kronstadt au fost amplasate la Kronstadt, Irkutsk și Moscova. Casa din Kronstadt în care a locuit preotul Ioan, aflată pe strada Posadskaia nr. 21, este acum muzeu.

Traduceri ale operelor sale
 Predigt am Tage der Einführung der Allgepriesenen Jungfrau Maria in den Tempel traducere de Karl Christian Felmy (în germană)
 Predigt über die Kommunion der heiligen Geheimnisse traducere de Karl Christian Felmy (în germană)
 Mein Leben in Christo. Aus dem Tagebuch, traducere de S. H. Kurio, München, 2008, .
 Blessed Father John of Kronstadt on Prayer (Jordanville, 1966)
 Counsels on the Christian Priesthood, traducere de W. J. Grisbrooke (Crestwood, 1994)
 Spiritual Counsels of Father John of Kronstadt, traducere de E. E. Goulaev (Londra, 1967)
 My Life In Christ Or Moments of Spiritual Serenity ... Extracts From The Diary Of ... John Ilyich Sergieff ... Cronstadt ... traducere de E. E. Goulaeff (1897)
 My Life in Christ at archive.org
 Sorrow and Joy: A Homily on the Day of the Nativity of the Most Holy Mother of God at pravoslavie.ru

Note

Lectură suplimentară
 Алабовский М., священник. Великий пастырь русского народа. (Блаженной памяти о. Иоанна Кронштадтского). Kiev, 1909;
 Свящ. А. Семенов-Тян-Шанский. Отец Иоанн Кронштадтский. — Изд-во им. Чехова, New-York, 1955.
 Игумения Таисия. Записки. Беседы с отцом Иоанном Кронштадтским. Sankt Petersburg, 2002.
 Mitropolitul Вениамин (Федченков). Святой праведный Иоанн Кронштадтский. Sankt Petersburg, 2005.
 Санакина Т. А., сост. (ГААО), «Из родословной семьи Сергиевых: Иоанн Ильич Сергиев (Кронштадтский) и его семья», Наш храм, 2002, № 2, pp. 2-3.
 В.В. Антонов, А.В. Кобак. Святыни Санкт-Петербурга. Историко-церковная энциклопедия в трех томах. Sankt Petersburg: Издательство Чернышева, vol. 1, 1994. - 288 p., vol. 2, 1996. - 328 p., vol. 3, 1996. - 392 p., il.
 Walter Laqueur: Der Schoß ist fruchtbar noch. Der militante Nationalismus der russischen Rechten; München 1995; S. 76–83.
 Alla Selawry: Johannes von Kronstadt: Starez Rußlands; Dornach: Pforte, 1989;
 Karl Christian Felmy: Predigt im orthodoxen Russland. Untersuchungen zu Inhalt und Eigenart der russischen Predigt in der 2. Hälfte des 19. Jahrhunderts, Göttingen, 1972, Vandenhoeck und Ruprecht,
 Aksenov, R., "Pasi ovzy Moja". Utschenie o pastyrstwe swjatogo Ioanna Kronschtadtskogo, W pomoschtsch pastyrju, Klin, 2002.
 Akwilonow, E. P., Mysli o. Ioanna Kronschtadtskago o wospitatelnom snatschenii slowa Boschija, St. Petersburg, 1909.
 Bishop Alexander (Mileant). Saint John of Kronstadt
 Большаков Н. И. Источник живой воды. — Sankt Petersburg, 1910.
 Duchonina, E. W., Is moich wospominanij ob o. Ioanne Kronschtadtskom, St. Petersburg, 1907.
 Felmy, K. C., La teologia eucaristica di Ioann di Kronstadt, trans. by E. Cosentino, in: La Grande Vigilia, ed. A. Mainardi, Spiritualità orientale, Bose, 1998, pp. 225-242.
 Ioann (Samojlow), Pastyr – sowerschitel Bogosluschenija. Po sotschinenijam swjatogo prawednogo Ioanna Kronschtadtskogo, Serghiev Posad, 2007, .
 Kizenko, N., A Prodigal Saint. A Prodigal Saint: Father John of Kronstadt and the Russian People, Studies of the Harriman Institute, The Penn State Series in Lived Religious Experience, University Park, 2003, .
 Knechten, H. M., Licht in der Finsternis – Johannes von Kronstadt, Studien zur russischen Spiritualität VII, Kamen, 2010, .
 Konstantin (Sajzew), Duchownyj oblik protoiereja o. Ioanna Kronschtadtskago, Jordanville, 1952.
 Michail (Semenow), Otez Ioann Kronschtadtski. (Polnaja biografija s illjustrazijami), St. Petersburg, 1903.
 Ornatski, I. N., Schitie i trudy prisnopamjatnogo protoiereja prawednika o. Ioanna Kronschtadtskogo, Moscova, 1916.
 Parfeni (Kotow), Spasenie w Zerkwi. Po tworenijam swjatogo prawednogo Ioanna Kronschtadtskogo, Moscova, 2004, .
 Romuschin, W., Swjatoj Ioann Kronschtadtski w Krymu, Simferopol, 2005, .
 Schenskaja Surskaja obitel, O. Ioann Kronschtadtski. (Polnaja biografija s illjustrazijami), Arhanghelsk, 2004, .
 Smirnowa, E. S. (ed.), Kronschtadtski pastyr, Zerkowno-istoritscheski almanach, vol. 1, Moscova, 2002, .
 Sokolowa, T. A. (ed.),Swjatoj prawednyj Ioann Kronschtadtski. 1829-1908. Sbornik, Rossijskie sudby 11, Moscova, 1998.
 К характеристике о. Иоанна Сергиева (Кронштадского). // Старообрядец : журнал. — 1906. — № 2. — pp. 217—221.
 Strischew, A. N. (ed.),Swjatoj prawednyj Ioann Kronschtadtski w wospominanijach samowidzew, Moscova, 1997.
 Surski, I. K., Otez Ioann Kronschtadtski, Moscova, 2008, .
 Tereschtschenko, T. N., Simfonija po tworenijam swjatogo prawednogo Ioanna Kronschtadtskogo, Moscova, 2007, .
 Weniamin (Fedtschenkow), Otez Ioann Kronschtadtski, St. Petersburg, 2005, .
 Werchowzewa, W. T., Wospominanija ob otze Ioanne Kronschtadtskom jego duchownoj dotscheri, Serghiev Posad, 1916.
 Whyte, A. D., Father John of the Greek Church. An Appreciation, with some characteristic passages of his mystical and spiritual autobiography ("My Life in Christ"), Edinburgh, Londra și New York, 1898.
 Зимина Н. П. Православная Энциклопедия/ vol. 25, pp. 127-139/ Иоанниты

Legături externe
 Saint John of Kronstadt, orthodoxwiki.org
 Biography of St John of Kronstadt, CCEL
  Pyhä Johannes Kronstadtilainen
 Wolfgang Heller (1992). "Johannes von Kronstadt, Ioann Kronštadtskij (= Ivan/Ioann Il'ič Sergiev)". In Bautz, Friedrich Wilhelm (ed.). Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL) (in German). 3. Herzberg: Bautz. cols. 448–451. ISBN 3-88309-035-2.
  Surskiy I.K. Holy father Ioann of Kronstadt
  Biography at www.ortho-rus.ru

 Works by or about John of Kronstadt at Internet Archive
 Works by John of Kronstadt at LibriVox (public domain audiobooks)

Nașteri în 1829
Decese în 1909
Preoți ortodocși ruși
Sfinți ortodocși ruși

Ioan de Kronstadt


Branko Gračanin (Zagreb, 19. listopada 1943.) bivši je hrvatski nogometaš i nogometni reprezentativac.

Reprezentativna karijera
Za jugoslavensku nogometnu reprezentaciju odigrao je deset utakmica i postigao je jedan pogodak.

Izvori

Hrvatski nogometaši
Jugoslavenski nogometni reprezentativci
Nogometaši Dinama

Branko Gračanin


Dell Inspiron este o gamă de laptopuri produse de compania Dell.

Modele

 1000
 1100
 1110
 1150
 1050
 1200
 1300
 1318
 1320
 1370
 13R (N3010)
 1410
 1420
 1425
 1427
 1440
 1464
 1470
 14R (N4010)
 1501
 1505
 1520
 1521
 1525
 1526
 1545
 1546
 1564
 1570
 15R (N5010)
 1720
 1721
 1750
 1764
 17R (N7010)
 N7110
 2000
 2100
 2200
 2500
 2600
 2650
 3000
 300m
 3200
 3500
 3520
 3521
 3543
 3589
 3700
 3800
 4000
 N4030
 4100
 4150
 5000
 5000e
 N5010
 N5110
 500m
 5100 (see Inspiron 1150 note)
 510m
 5150 (see Inspiron 1150 note)
 5160 (see Inspiron 1150 note)
 6000
 600m
 630m
 6400
 640m
 7000
 700m
 710m
 5520
 7720
 7500
 8000
 8100
 8200
 8500
 8600
 9100
 9200
 9300
 9400
 B120
 B130
 E1405
 E1505
 E1705
 M301Z
 M5010 (M501R)
 M5040 (august 2011)
 N5040
 N5050
 X200
 700m
 Dell Latitude 13 7000

Inspiron 1501

Laptop-ul Dell Inspiron 1501 are următoarele configurații:
Procesor: AMD Athlon 64 X2;
Memorie RAM: 900 MB;
Placă video: ATI Radeon Xpress Series, memorie: 320 MB;
Unitate DVD-RW 8x;
4xUSB 2.0, 3 in 1 Card Reader, Express Card Slot.
Cealaltǎ versiune are o singurǎ diferențǎ: procesorul.
Procesorul de la cealaltă versiune este: AMD Turion 64.

Note modele

Calculatoare portabile

Dell Inspiron


Jurguens Montenegro est un footballeur international costaricien né le 13 décembre 2000 à Puntarenas. Il joue au poste d'attaquant avec la LD Alajuelense.

Biographie

En club
Le 5 novembre 2017, il fait ses débuts professionnels avec la LD Alajuelense contre l'ADM Liberia en championnat, en entrant à la  minute à la place de Barlon Sequeira.

Le 17 juillet 2020, il est prêté pour six mois au CS Cartaginès, où il joue dix-sept matchs et a inscrit trois buts.

Il est également prêté à l'ADR Jicaral avec laquelle il dispute dix-neuf rencontres dont quinze comme titulaire. Il marque huit buts avec le club.

En février 2021, il remporte avec le LD Alajuelense la Ligue de la CONCACAF, en battant le Deportivo Saprissa en finale.

Le 27 juillet 2021, il est prêté au Club Bolívar.

En sélection
Avec les moins de 20 ans, il participe au championnat de la CONCACAF des moins de 20 ans en 2018. Lors de cette compétition organisée à Bradenton en Floride, il joue six matchs. Il inscrit un but contre les Bermudes et délivre une passe décisive contre la Barbade.

Le 3 juin 2021, il fait ses débuts avec l'équipe du Costa Rica lors de la phase finale de la Ligue des nations de la CONCACAF 2019-2020 contre le Mexique. Il entre à la  minute à la place de Randall Leal, et voit son équipe s'incliner 5-4 aux tirs au but.

Palmarès
 CS Cartaginés
 Championnat du Costa Rica (1) :
 Champion : 2020 (Apertura).

 Ligue de la CONCACAF (1) :
 Vainqueur : 2020.

Notes et références

Liens externes

Footballeur international costaricien
Joueur de la LD Alajuelense
Joueur du CS Cartaginés
Joueur du Club Bolívar
Naissance en décembre 2000
Naissance au Costa Rica

Jurguens Montenegro


Urs Eiholzer (* 1951) ist ein Schweizer Arzt und Fachautor.

Leben
Urs Eiholzer doktorierte nach seinem Medizinstudium bei Hanspeter Rohr an der Universität Basel. Weiterbildungen absolvierte er in allgemeiner Pädiatrie in Luzern, Zürich und v. a. in Lausanne bei Emile Gautier sowie in pädiatrischer Endokrinologie bei Andrea Prader und Milo Zachmann in Zürich. Heute leitet Urs Eiholzer das Pädiatrisch-Endokrinologische Zentrum Zürich (PEZZ; früher: Institut Wachstum Pubertät Adoleszenz), das er 1987 gegründet hat. 2002 erhielt Urs Eiholzer die Venia legendi und wurde 2009 zum Titularprofessor an der Universität Zürich ernannt. Seine klinische Forschung umfasst Fragestellungen über Wachstum, Pubertät, Körperzusammensetzung sowie über bio-psycho-soziale Zusammenhänge. Nach Arbeiten rund um das Prader-Willi-Syndrom gilt sein Hauptinteresse seit einigen Jahren der Regulation der körperlichen Aktivität bei Kindern und Jugendlichen. Urs Eiholzer ist Autor von zahlreichen wissenschaftlichen Publikationen und Aufsätzen. Mehrere seiner Bücher wenden sich überdies direkt an die Patienten sowie deren Familien und Betreuer. Zwei seiner Publikationen wurden von der British Medical Association ausgezeichnet.

Forschungstätigkeit
Die medizinischen Schwerpunkte von Urs Eiholzer liegen neben Wachstum und Entwicklung vom Säugling bis zum jungen Erwachsenen in einem umfassenden und integrativen Behandlungsansatz von Kindern mit Hormonstörungen und der Abklärung und Betreuung spezifischer syndromaler Erkrankungen.

Die ersten Ergebnisse von Urs Eiholzer gehen auf die Erforschung und Behandlung des Prader-Willi-Syndroms zurück, einer genetischen Behinderung, die besonders bei Kindern die Steuerung des Hungers und des Bewegungsverhaltens beeinflusst. Zwischen der Erstbeschreibung des Syndroms 1956 und dem Jahre 1990 gab es wenig neue Erkenntnisse. Man nahm vor allem den unstillbaren Appetit, die resultierende Fresssucht und die ungeheure Ansammlung von Fett wahr. Der frühe Tod der Patienten war in der Regel die direkte Folge eines massiven Übergewichtes. Urs Eiholzer und sein Team haben dazu beigetragen, ein ganzheitliches Behandlungsmodell für Prader Willi Kinder zu entwickeln.

Neben zahlreichen Arbeiten über Wachstum, Pubertätsentwicklung und Körperzusammensetzung befasst sich ein Forschungsschwerpunkt mit der Regulation und der Beeinflussung der Lust auf Bewegung von Kindern. Auslöser waren Erkenntnisse über den Einfluss von Krafttraining auf die spontane Aktivität aus den Prader-Willi-Studien, die auf gesunde Kinder übertragen liessen. Da die Aktivität der Bevölkerung, besonders aber diejenige der Kinder deutlich abnimmt, versuchen Urs Eiholzer und sein Team mehr über die Steuerung der Bewegungslust der Kinder zu verstehen und Methoden zu entwickeln, um diese zu erhöhen.

Zwischen 2017 und 2019 hat Urs Eiholzer zusammen mit 62 Schweizer Pädiatern rund 18'000 Kinder gemessen und diesen Datensatz mit Daten aus aktuellen Messungen von Neugeborenen, Schularztuntersuchungen und Rekrutenmessungen vervollständigt. Entstanden ist mit über 30'000 Datensätzen ein Bild des aktuellen Wachstums und der Entwicklung von Kindern und Jugendlichen in der Schweiz. Die Resultate zeigen, dass die seit 2011 in der Schweiz verwendeten WHO-Kurven das Wachstum der heutigen Kinder in der Schweiz nur ungenügend abbilden.

Preise/Ehrungen
 2006 British Medical Association Medical Book Competition "Highly Commended" (Popular medicine), presented to Urs Eiholzer and S. Karger AG for Prader-Willi Syndrome: Coping with the disease – Living with those involved.
 2002 British Medical Association Medical Book Competition "Commended" (Basic and clinical sciences), presented to Urs Eiholzer and S. Karger AG for Prader-Willi Syndrome – Effects of Human Growth Hormone Treatment
 2009 Prader-Willi Syndrome Association of Australia Certificate of Appreciation for "outstanding contribution in research benefiting people with Prader-Willi Syndrome"

Publikationen
Außer medizinischen Fachbücher hat Eiholzer eine Vielzahl von Aufsätzen in der internationalen Fachpresse veröffentlicht.
 SGA – Mangelgeburt  Ursachen – Risiken – Therapien. Karger, 2016, ISBN 978-3-318-05862-8.
 SGA-Mangelgeburt. Ein Ratgeber für Eltern. Zürich 2016, ISBN 978-3-9524109-9-8.
 Das Prader-Willi-Syndrom – Über den Umgang mit Betroffenen. Karger, Basel 2005, ISBN 3-8055-7845-8.
 Prader-Willi Syndrome – Coping with the Disease – Living with Those Involved. Karger, Basel 2005, ISBN 3-8055-7846-6.
 Prader-Willi Syndrome. Effects of Human Growth Hormone Therapy. In: Endocrine Development. Vol. 3, Series Editor: M.O.Savage (London)
 Growth, Stature and Psychosocial Well-Being. Hogrefe & Huber Publishers, Kirkland / Toronto / Zürich / Göttingen 1999, ISBN 0-88937-197-0.
 Prader-Willi Syndrome as a Model for Obesity. Karger, Basel 2003, ISBN 3-8055-7574-2.
 Bettnässen? über das Bettnässen und wie man es los wird. Verlag Hans Huber, Bern 1995, .
 La sindrome di Prader-Willi – Il comportamento con i pazienti affetti da questa sindrome. Karger, Basel 2006, ISBN 3-8055-8158-0.
 El síndrome de Prader-Willi – Sobre el trato con los afectados. Karger Basel 2006, ISBN 3-8055-8159-9.
 Le syndrome de Prader-Willi – Vivre avec les personnes concernées. Karger Basel 2008, ISBN 978-3-8055-8359-6.
 U. Eiholzer, Y. Nordmann, D. l'Allemand, M. Schlumpf, S. Schmid, K. Kromeyer-Hauschild: Improving body composition and physical activity in Prader-Willi Syndrome. In: Journal of Pediatrics. Band 142, 2003, S. 73–78.
 U. Eiholzer, Y. Nordmann, D. l'Allemand: Fatal Outcome of Sleep Apnoea in PWS during the Initial Phase of Growth Hormone Treatment. A case report. In: Horm Res. 58 Suppl 3, 2002, S. 24–26.

Weblinks

 Homepage des PEZZ

Einzelnachweise

Endokrinologe
Hochschullehrer (Universität Zürich)
Mediziner (20. Jahrhundert)
Mediziner (21. Jahrhundert)
Geboren 1951
Schweizer
Mann

Urs Eiholzer


A Human Rights Measurement Initiative é um projeto organizado pela Motu Economic and Public Policy Research em Wellington, na Nova Zelândia. Foi criado em 2016 e estabeleceu uma série de métricas e ferramentas de visualização de dados projetadas para medir direitos civis e políticos e, mais recentemente, direitos econômicos e sociais e permitir comparações entre diferentes países.

Ele se baseia no trabalho do CIRI Human Rights Data Project, e K. Chad Clay da Universidade da Geórgia, que foi codiretor do CIRI, é cofundador do HRMI. Ele está particularmente preocupado com os profissionais de direitos humanos envolvidos no campo. Métricas que abrangem cinco direitos econômicos e sociais e sete direitos civis e políticos foram lançadas em 2018. Ele emprega o Índice de Cumprimento de Direitos Sociais e Econômicos desenvolvido na Universidade de Connecticut.

Referências

Organizações de direitos humanos

Human Rights Measurement Initiative


12813 Paolapaolini este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
12813 Paolapaolini este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Cima Ekar de Maura Tombelli și Ulisse Munari. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,78 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 9,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 12001-13000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

12813 Paolapaolini


Akşahap, Antalya ilinin Akseki ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Akşahap kuruluş tarihi kesin olarak bilinmiyor. Eski kayıtlardaki adı Ereşahap'tır. Bugün bulunamayan Sarıabbas mahallesi, Akşahap'tan ayrılmıştır.

Coğrafya
Antalya iline 163 km, Akseki ilçesine 13 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 (köy hakkınta tüm detay ve bilğilere ulaşa bileceğiniz bir site www.aksahapkoyu.com

Akseki'nin mahalleleri

Akşahap, Akseki


Râul Lăpuș (Râncăciov) este un afluent al râului Râncăciov.

Bibliografie
 Administrația Națională Apele Române - Cadastrul Apelor - București
 Institutul de Meteorologie și Hidrologie - Rîurile României - București 1971

Râuri din județul Argeș
Bazinul Argeș

Râul Lăpuș (Râncăciov)


أحمد الدوغجي (1965 -)، هو مخرج كويتي.

حياته ومشواره المهني
بدأ مشواره عام 1990 في بإخراج الأغاني المصورة والحصرية للعديد من نجوم الخليج العربي أغلبها لشركة روتانا و قناة الموسيقى (إيه آر تي).
قام بإخراج العديد من البرامج التلفزيونية المنوعة أهمها مع الفنان داوود حسين
كما أخرج عدة حفلات ومهرجانات لصالح تلفزيون الكويت و شبكة راديو وتلفزيون العرب
شغل منصب مدير عام لقناة الوطن الفضائية من عام 2007 حتى عام 2015.

الشكوى القضائية بحقه وتغريمه
في الثلاثين من نوفمبر عام 2010 قضت محكمة الجنايات الكويتية بتغريم قناة الوطن ومديرها احمد الدوغجي ومخرج مسلسل بوقتادة وبونبيل مبلغ 10 آلاف دينار بواقع 5000 لكل منهما على خلفية الشكوى التي تقدمت بها وزارة الأعلام الكويتية عن إحدى حلقات المسلسل الكارتوني المثير للجدل والتي تضمنت إساءة بالغة بالصحابي خالد بن الوليد رضي الله عنه .
لاقى ردود فعل واسعة على أكثر من جهة حيث سبق وأن استنكر حقوقيون ومراقبون مغاربة ما جاء في المسلسل، من تصريحات واضحة تبرز المغربيات على أنهن ساحرات ومشعوذات يسعين لخطف رجال الخليج وتزويجهن ببناتهن بشتى الطرق. واعتبروا أن المسلسل "عمل مقصود يسيء إلى كرامة المرأة المغربية وهو ماحدا بالخارجية الكويتية حينها للاعتذار .

أعماله

في المسرح
الياخور
2014 - مسرحية

في التلفزيون
 مهرجان هلا فبراير بدوراته الأولى الثانية الرابعة الخامسة
2015،2016

 البيت
2014-برنامج:سما دبي

 شبابيك
2006 - مسلسل

 قرقيعان 3 2005
2005 - برنامج

 قرقيعان 2004
2004 - برنامج

 نسايم ليل :تقديم نجاح المساعيد
2003 -برنامج:إم بي سي

 قرقيعان
2003 - برنامج

 إرهابيات
2001 - برنامج

 داووديات
2000 - برنامج

 غنائيات
1999 - برنامج

في الإنتاج
مشرف على الإنتاج :عشوق : 2002

أهم الفنانين الذين تعامل معهم
 عبد الكريم عبد القادر
 عبد الله الرويشد
 نوال الكويتية
 خالد عبد الرحمن
 عبد المجيد عبد الله
 راشد الماجد
 محمد البلوشي
 أصيل أبو بكر
 علي بن محمد
 ريم المحمودي
 مرام البلوشي
 ماجد المهندس
 فضل شاكر

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
شيعة كويتيون
مخرجون كويتيون
مواليد 1965

أحمد الدوغجي


Klara Johanson, née le  à Halmstad et morte le  à Stockholm, est une critique littéraire, écrivaine et traductrice suédoise.

Installée à Stockholm après ses études, elle commence à écrire pour différents journaux suédois, principalement des articles de critique littéraire, ainsi que des histoires humoristiques sous le pseudonyme de Huck Leber. En parallèle, elle publie quelques livres, et suscite une polémique avec , le journal d'une prostituée, paru en 1907. Elle réalise aussi des traductions, notamment d'Emily Dickinson, Lord Byron et Alfred de Musset, et participe à faire connaître la littérature américaine en Suède. Elle collabore à la publication de la correspondance de Fredrika Bremer, en collaboration avec Ellen Kleman, sa compagne de 1912 à sa mort.

Biographie

Jeunesse et études
Klara Elisabeth Johanson naît en 1875 à Halmstad. Elle est la fille d'Anna Christina Johanson et d'Alexander Johanson, chapelier et fourreur. Élève au lycée de Halmstad, elle devient la première jeune fille à y obtenir un diplôme, en 1894. Elle poursuit ses études et est diplômée d'une licence en lettres à l'université d'Uppsala en 1897. Durant ses études, elle s'implique dans des associations étudiantes, publient quelques poèmes (dont le remarqué  en 1897) et a une brève relation avec Lydia Wahlström. Ses auteurs favoris sont Goethe (dont elle admire Les Souffrances du jeune Werther), Søren Kierkegaard et Emily Dickinson. En 1901, sous le pseudonyme de Huck Leber, elle publie  (Innocence et arsenic), un recueil de nouvelles sur le monde étudiant de Halmstad et Uppsala.

Critique littéraire
Par la suite, elle s'installe à Stockholm où elle collabore au journal Dagny, un journal féministe affilié à la , de 1898 à 1901. Elle écrit ensuite pour le , où elle donne des critiques littéraires sous son propre nom et des histoires humoristiques signées Huck Leber. Elle écrit des articles pour le Stockholms Dagblad jusqu'en 1912. Durant cette période, elle est considérée comme . En 1912, elle emménage avec Ellen Kleman, qui restera sa compagne jusqu'à sa mort.

En 1907, elle publie  (Le monde souterrain), un livre sous la forme du journal intime d'une prostituée, qui fait polémique. Entre 1915 et 1920, avec Ellen Kleman, elle participe à la publication des correspondances de Fredrika Bremer en quatre volumes. Elle continue en parallèle à rédiger des articles de presse, notamment pour le journal . En 1924, Johanson et Kleman rencontrent la sculptrice  et sa compagne Ragnhild Barkman, avec qui elles passent leurs vacances d'étés à plusieurs reprises. Johanson entame une liaison avec Fridman, qui ne gêne pas Kleman, et publie un livre sur la suclptrice en 1948.

Traductrice
Johanson a participé à faire connaître la littérature américaine en Suède : son journal, publié en 1916, contient la première mention d'Emily Dickinson dans une publication suédoise. Elle est aussi traductrice, et a publié des traductions des Fragments d'un journal intime d'Henri-Frédéric Amiel et de  de Rosa Mayreder, ainsi que des poèmes de Lord Byron et Alfred de Musset.

Dernières années
À la mort d'Ellen Kleman en 1943, Johanson est contrainte de quitter l'appartement qu'elles partageaient et vit dans la pauvreté. Elle meurt le 8 octobre 1948.  publie à titre posthume trois recueils de textes écrits par Johanson.

Œuvres

 , sous le pseudonyme de Huck Leber.
 , sous le pseudonyme de Huck Leber.
 , sous le pseudonyme de Huck Leber.
 , en collaboration avec Ellen Kleman.
 .
 .
 .
  (posthume).
  (posthume).
  (posthume).

Références

Voir aussi

Bibliographie

 .
 .
 .

Liens externes

Essayiste du XXe siècle
Étudiant de l'université d'Uppsala
Écrivain suédois du XXe siècle
Traducteur suédois du XIXe siècle
Traducteur suédois du XXe siècle
Journaliste suédois du XIXe siècle
Journaliste suédois du XXe siècle
Critique littéraire suédois
Essayiste suédois
Décès en octobre 1948
Naissance en octobre 1875

Klara Johanson


Chained  é um filme estadunidense de 1934, do gênero drama romântico, dirigido por Clarence Brown, e estrelado por Joan Crawford e Clark Gable. Ward Bond e Mickey Rooney apareceram brevemente em papéis menores não-creditados.

A trama foca em uma mulher apaixonada por seu chefe que embarca em um cruzeiro e acaba conhecendo um novo alguém. Este foi o quinto dos oito filmes que Crawford e Gable co-estrelaram juntos.

Sinopse
Richard Field (Otto Kruger), um magnata da navegação, pede o divórcio à sua esposa Louise (Marjorie Gateson) para poder se casar com Diane "Dinah" Lovering (Joan Crawford), sua secretária. Louise se recusa a aceitar o divórcio e Diane, que o ama profundamente, se oferece para ser sua amante. Embora esteja desesperadamente apaixonado, Richard sabe o que o caso significaria para ela, então ele a envia em um longo cruzeiro para que ela pense em toda a situação. No cruzeiro, Michael Bradley (Clark Gable), um carismático fazendeiro argentino, decide seduzi-la, e eles acabam se apaixonando. Ela retorna à cidade de Nova Iorque para contar a Richard sobre sua nova paixão, mas descobre que ele abandonou seus filhos e finalmente se divorciou, estando agora livre para ficar com ela.

Elenco
 Joan Crawford como Diane "Dinah" Lovering
 Clark Gable como Michael "Mike" Bradley
 Otto Kruger como Richard I. Field
 Stuart Erwin como John L. "Johnnie" Smith
 Una O'Connor como Amy, a empregada de Diane
 Marjorie Gateson como Louise Field
 Akim Tamiroff como Pablo, o chef do rancho
 Ward Bond como Comissário De Bordo (não-creditado)
 Mickey Rooney como Menino na Piscina (não-creditado)

Produção
Os títulos de produção do filme foram "Sacred" e "Profane Love". Este foi o primeiro de oito filmes que Crawford faria com o diretor de fotografia George Folsey, que descobriu um esquema de iluminação que enfatizava as melhores características de Crawford depois de perceber como a luz suave de um único pequeno holofote iluminava seus olhos e maçãs do rosto. Crawford ficou emocionada com o efeito e exigiu o mesmo tipo de iluminação no resto de sua carreira.

Recepção
O Motion Picture Herald observou: "O espetáculo dos elementos de entretenimento que esse filme trata é antigo e solidamente estabelecido. Os principais atores ... estão entre os maiores expoentes do tipo de tema romântico, que é sua motivação".

Richard Watts, Jr., crítico do New York Herald Tribune, escreveu: "as duas estrelas, que certamente conhecem o seu ofício, decidem sabiamente passar o tempo espalhando charme e personalidade por todos os lados, o que obviamente é o que o filme exige para atrair o público."

Bilheteria
De acordo com os registros da Metro-Goldwyn-Mayer, o filme arrecadou US$ 1.301.000 nacionalmente e US$ 687.000 no exterior, totalizando US$ 1.988.000 mundialmente. O retorno lucrativo da produção foi de US$ 732.000.

Ligações externas

Filmes dos Estados Unidos de 1934
Filmes dirigidos por Clarence Brown
Filmes de drama romântico dos Estados Unidos
Filmes de drama romântico da década de 1930
Filmes ambientados em Nova Iorque
Filmes com trilha sonora de Herbert Stothart
Filmes em preto e branco
Filmes em língua inglesa
Filmes da Metro-Goldwyn-Mayer

Chained (1934)


ෆුවා මුලාකු හැවිට්ටා (ඓතිහාසිකව ධාඩිමාගි හැවිට්ටා) යනුවෙන් හඳුන්වනු ලබන්නේ බෞද්ධ චෛත්‍යයක නටබුන් ය. මෙහි ප්‍රධාන ලක්ෂණය වන්නේ නෂ්ටාවශේෂ වූ ස්තූපයක් වන අතර මෙම හැවිට්ටාව පිහිටා ඇත්තේ මාලදිවයිනේ ෆුවාමුලාහි ඊසානදිග අන්තයේ ය. මෙය පිහිටියේ දූපතේ ධාඩිමාගු ඓතිහාසික කොට්ඨාස සීමාවේ ය. 1990 දශකයේ අග කාලයේ සිට, මෙම ප්‍රදේශය හොආධාඩු කොට්ඨාසයට අයත් යැයි සලකා ඇත.

1922දී, බෙල් විසින් මෙම විශාල හැවිට්ටාව සොයාගන්නා විට එය අඩි 40ක් පමණ උසින් යුක්ත විය. එයට යාබද ව අඩි 15ක් පමණ උසින් යුත් කුඩා ගොඩැල්ලක් පිහිටා තිබිණි. නමුත් 1982 වන විට, වටිනා පුරාවස්තු සොයාගැනීමේ අරමුණින් සිදු කරන ලද අපරික්ෂාකාරී කැනීම් සහ අයෝග්‍ය පර්යේෂණ ව්‍යාපෘති හේතුවෙන් එහි හැඩිය බෙහෙවින් විනාශයට පත් වී ඇත. දූපත් වාසීන්ගේ වාර්තා අනුව ඒවා 1940 දශකයේ සිදු වූ ඒවායි.

ගවේෂකයින්
එච්. සී. පී. බෙල් 1879දී මාලදිවයින වෙත පැමිණ තිබූ අතර, 1920දී අවසන් වරට ද ඔහු දූපත් වෙත පැමිණියේ ය. එහි දී ඔහු නිගමනයකට පැමිණියේ ක්‍රි.ව. 1153දී මාලදිවයින් දූපත් වාසීන් ඉස්ලාම් ආගමට හරවා ගැනීමට පෙර සැබැවින්ම ඔවුන්ගේ ආගම වූයේ බුදු දහම බවයි. 1922 පෙබරවාරි මස, ඔහු ෆුවාමූලා දූපත වෙත පැමිණි අතර, හැවිට්ටාවේ නටබුන් මඳ කාලයක් අධ්‍යයනය කළේ ය. කෙසේනමුත්, ඔහු දූපතේ නැවතී සිටියේ දින අර්ධයක් පමණි. ඔහු කැනීම් සිදුකළේ ද නැත. 1922 බෙල්ගේ ගවේෂණයේ වැඩිදුර විස්තර 1922-35 අතර කාලයේ රාජකීය ආසියාතික සංගමයේ ජර්නලවල පල විය. එසේම එම තොරතුරු ඔහුගේ මරණින් පසු, 1940 ග්‍රන්ථයක් ලෙස පල විය. මෙමගින් හැවිට්ටා වැනි පූර්ව-ඉස්ලාමික බෞද්ධ ඉදිකිරීම් අසල්වැසි ශ්‍රී ලංකාවේ අනුරූප අංග සමග ඇති සම්බන්ධය සලකා බැලිණි. මෙම හැවට්ටාව සහ අනුරාධපුරයෙහි තමනි නැරඹූ දාගැබ් අතර සමීප සමානත්වයක් ඇති බව බෙල් නිරීක්ෂණය කළේ ය. මාලදිවයින් දූපත් සමූහය පිළිබඳ සිදුකළ එකම වෘත්තීය පුරාවිද්‍යා කැනීම් ලෙස බෙල්ගේ ගවේෂණ සැලකේ. මෙම කැනීම් කටයුතු හා සමගාමීව බෙල් සමහර ඇතැම් දූපත් වෙත ද සංචාරය කොට ඇත.

නෝර්වීජියානු ජාතික තෝර් හෙයර්ඩාල් ද මෙම හැවිට්ටාව වෙත පැමිණ තිබේ. (1982 නොවැම්බර් මස) නමුත් ඔහුට කැනීම් කටයුතු සිදු කිරීමට අවසර දෙනු නොලැබිණි. බෙල්ගේ සංචාරයෙන් පසු මෙම භූමිය ඒ වනවිටත්, වෘත්තී-නොවන කැනීම්කරුවන්ගේ ග්‍රහණයට නතු වීමෙන් හානියට පත්ව තිබිණි. කෙසේනමුත්, හෙයර්ඩාල් සහ ඔහුගේ සගයන් විසින් එම ස්ථානයේම පිහිටා තිබූයේ යැයි සැලකිය හැකි පාෂාණමය කොටස් කිහිපයක් සොයාගන්නා ලදී. මේවා බෞද්ධ ආගමික ගොඩනැගිල්ලක කොටස් යැයි සැලකිය හැකි විය. මීට අමතරව මේ අසලින් තවත් කුඩා ගොඩැලි දෙකක් සොයා ගන්නට හැකි විය. මින් කුඩා ගොඩැල්ල 1982දීත් දූපත්වාසීන්ට ඇස නොගැටී පැවතිණි.

මේවාත් බලන්න
කුරුහින්නා තරාගන්ඩු

ආශ්‍රේයයන්

මාලදිවයිනේ බෞද්ධ විහාර

ෆුවා මුලාකු හැවිට්ටා


Aydınlık çevresi, 1966'dan sonra Türk Solunun, Mihri Belli'nin teorisini ve öncülüğünü yaptığı Millî Demokratik Devrim (MDD) ve Behice Boran'ın öncülüğünü yaptığı Sosyalist Devrim (SD) stratejileri çevresinde ikiye bölünmesi sonucunda MDD'cilerin Türk Solu ve Sosyalist Aydınlık dergisini yayımlamaları üzerinde oluşan gruptur. 12. sayısının ardından Sosyalist Aydınlık dergisinde anlaşmazlık ortaya çıktı ve bölünme yaşandı.

Maoculuğu benimseyen kesim, Doğu Perinçek önderliğinde Proleter Devrimci Aydınlık dergisini (PDA) yayımlamaya başladı. Bu grup daha sonra Türkiye İhtilalci İşçi Köylü Partisi'ni (TİİKP) kurdu. Yasal zeminde ise Türkiye İşçi Köylü Partisi'ni (TİKP) oluşturdu. Proleter Devrimci Aydınlık çizgisi TİKP'den sonra zamanla Sosyalist Parti ve İşçi Partisi'ni kurdu. Günümüzde büyük bir kısmı Vatan Partisi'nde örgütlenmiştir. Halen Aydınlık gazetesi, Teori dergisi ve Ulusal Kanal gibi yayın organları ile yayın yapmaktadırlar.

Aydınlık çevresinde yer almış isimler
 Doğu Perinçek
 Ferit İlsever
 Hasan Yalçın
 Bora Gözen
 Cüneyt Akalın
 Demirtaş Ceyhun
 Erkan Yücel
 Sarper Özsan
 Metin Altıok
 Hasret Gültekin
 Turan Dursun
 Kemal Sülker
 Hüseyin Haydar
 Yılmaz Gruda
 Nurettin Veren
 Kemalettin Şentürk
 Suphi Karaman
 Ferhan Şensoy
 Levent Kırca
 Melih Cevdet Anday
 Cemal Süreya
 Aziz Nesin
 Rıfat Ilgaz
Bir dönem Aydınlık çevresinde yer alıp daha sonra ayrılan veya uzaklaştırılan isimler
 Şahin Alpay
 Ömer Madra
 Nuri Çolakoğlu
 Halil Berktay
 Gün Zileli
 Hadi Uluengin
 Cengiz Çandar
 Oral Çalışlar
 İbrahim Kaypakkaya
 Ali Haydar Yıldız
 Muzaffer Oruçoğlu
 Yavuz Alogan
 Soner Yalçın
 Doğan Yurdakul
 Faik Bulut
 Gökçe Fırat
 Ethem Sancak
 Musa Ağacık
 Ragıp Duran
 Vehbi Bardakçı
 Eren Erdem
 Aytunç Erkin
 Sabahattin Önkibar
 Nihat Genç
 Rıza Zelyut

Aydınlık çevresi


Syberg Keramik var en dansk keramisk virksomhed fra Valby. Den blev grundlagt af Hans Syberg, og senere overtaget af Lars Syberg. Begge var sønner af Fritz og Anna Syberg. Den eksisterede fra 1928 og frem til 1980'erne.

Historie
Hans Syberg og hans kusine Grete Jensen, der var datter af maleren Peter Hansen, etablerede et keramikværksted i Valby i 1928. De specialiserede sig i fajance med blomsterdekorationer, der var inspireret af Anna Sybergs akvareller.

Lars Syberg sluttede sig til firmaet i 1931 og tog gradvist over. Produktionen toppede i 1940'ere og begyndelsen af 1950'erne. Firmaet producerede frem til 1980'erne.

Udstillinger og bøger
På Faaborg Museum i Faaborg og Sophienholm ii Kongens Lyngby havde man i 2003-04 udstillingen Syberg - fra akvarel til keramik. Jens Blædel udgav en bog af samme navn i forbindelse med udstillingen. Keramik fra Syberg Keramik var også en del af udstillingen Kunstnerdynastiet Syberg på Johannes Larsen Museet i Kerteminde.

Referencer

Yderligere læsning
 Jensen, Birgit Bjerre: Hans Syberg..

Danske virksomheder etableret i 1928
Keramiske virksomheder i Danmark

Syberg Keramik


طنط الجزيرة إحدى قرى مركز طوخ التابع لمحافظة القليوبية بجمهورية مصر العربية.

التاريخ
قرية طنط الجزيرة من القرى القديمة، حيث وردت باسم «طنت» في أعمال المنوفية ضمن قرى الروك الصلاحي التي أحصاها ابن مماتي في كتاب قوانين الدواوين، كما وردت باسم «طنت» في أعمال المنوفية ضمن قرى الروك الناصري التي أحصاها ابن الجيعان في كتاب «التحفة السنية بأسماء البلاد المصرية». وفي العصر العثماني ورد اسمها في التربيع العثماني الذي أجراه الوالي العثماني سليمان باشا الخادم في عصر السلطان العثماني سليمان القانوني ضمن قرى ولاية المنوفية، وفي تاريخ 1228هـ/1813م الذي عدّ قرى مصر بعد المسح الذي قام به محمد علي باشا باسم «طنط الجزيرة» ضمن قرى مديرية المنوفية، ظلت القرية تابعة لمديرية المنوفية لوقوعها غرب نهر النيل حتى تحول مجرى النيل عندها سنة 1274هـ/1846م، فانتقلت تبعيتها إلى مديرية القليوبية.

السكان
بلغ عدد سكان طنط الجزيرة 16,310 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
قائمة قرى محافظة القليوبية

مصادر

قرى طوخ

طنط الجزيرة


Bieberbach ist ein Gemeindeteil der Stadt Feuchtwangen im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Das Dorf liegt am Bieberbach, einem rechten Zufluss der Sulzach, inmitten der Sulzachrandhöhen, die Teil der Frankenhöhe sind. Im Nordosten erhebt sich der Hetzenberg () und im Süden der Kronberg (), beide sind bewaldete Anhöhen. Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Banzenweiler zur Bundesstraße 25 (1,5 km östlich).

Geschichte
Im Jahr 1337 vermachte der Feuchtwanger Bürger Kunrat Gerbolt sein Gut in Bieberbach der Stadt Feuchtwangen.

Bieberbach lag im Fraischbezirk des ansbachischen Oberamtes Feuchtwangen. Im Jahr 1732 gab es 7 Anwesen. Alleiniger Grundherr war das Oberamt Feuchtwangen (Stiftsverwalteramt Feuchtwangen: 1 Hof, 4 Güter; Stadtvogteiamt Feuchtwangen: 1 Hof, 1 Gut). Außerdem gab es ein Gemeindehirtenhaus. Bis zum Ende des Alten Reiches hatte sich an den Verhältnissen nichts geändert. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen.

Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde Bieberbach dem Steuerdistrikt Breitenau und der Ruralgemeinde Banzenweiler zugeordnet. Im Zuge der Gebietsreform wurde Bieberbach am 1. Juli 1971 in Feuchtwangen eingemeindet.

Baudenkmal
 Winterhalde: Steinkreuz, spätmittelalterlich; ca. 800 m südöstlich des Ortes

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Johannis (Feuchtwangen) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Ulrich und Afra (Feuchtwangen) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Feuchtwangen)
Ort im Landkreis Ansbach
Dorf
Ersterwähnung 1337

Bieberbach (Feuchtwangen)


الساعة الشمعية هي شمعة تحمل علامات بأبعاد متساوية (عادة مع الأرقام)، واحتراقها يشير إلى مرور فترة من الزمن. مع أنها لم تعد تستخدم في هذه الأيام، الساعة تقدم وسيلة فعالة لمعرفة الوقت في داخل البنايات، في الليل، أو في يوم غائم. ويمكن استخدام الساعة الشمعية كمؤقت، بتثبيت مسمار ثقيل بالشمعة عند العلامة التي تشير إلى الفاصل الزمني المطلوب. عندما يذوب الشمع المحيط بالمسمار، يسقط المسمار على طبق أسفلها.

من غير المعروف متى وأين بدأ استخدام الساعة الشمعية، وإن أول إشارة لاستخدامها ظهرت في قصيدة صينية كتبها يو جاينجو، ولقد كانت الشمعة وسيلة لتحديد الوقت ليلاً، وهنالك شموع مماثلة استخدمت في اليابان حتى أوائل القرن العاشر.

أكثر ساعة شمعية تذكر تعود إلى ملك إنجلترا الفريد العظيم (ج. 878). كان جهازه يتألف من ستة شموع مصنوعة من 72 ضعف وزن القرش من الشمع، طول كل شمعة 12 بوصة، من سمك موحد، وتنقسم إلى 12 قسم كل واحد من بوصة واحدة. تحترق كل شمعة كاملةً في أربع ساعات تماماً، مما يجعل كل إشارة 20 دقيقة. وضعت الشموع للحماية داخل إطار مصنوعة من ألواح خشبية مع جزء شفاف في الجانبين من السندان. وهنالك أساليب مماثلة لقياس الوقت استخدمت في الكنائس في العصور الوسطى، وكانت في البداية عن طريق إحصاء عدد الشموع التي احترقت من حجم معين، وفيما بعد عن طريق استخدام شمعة مدرجة.

الساعة الشمعية الأكثر تطوراً معروفة حتى الآن كانت تلك التي تعود للجزري في عام 1206. وشملت عقرب لعرض الوقت وللمرة الأولى، واستخدمت الساعة مثبت حربة، وهي آلية ربط لا تزال مستخدمة في العصور الحديثة. وصف روتليدج دونالد هيل (Donald Routledge Hill) إحدى الساعات الشمعية للجزاري على النحو التالي:

المراجع

اختراعات صينية
اختراعات يابانية
ساعة
شمع
شموع

ساعة شمعية


The East–West Line (EWL) is a high-capacity Mass Rapid Transit (MRT) line operated by SMRT in Singapore, running from Pasir Ris station in the east to Tuas Link station in the west, with an additional branch between Changi Airport and Tanah Merah stations. It is the second Mass Rapid Transit line to be built in Singapore. The  line is the longest on the MRT network, with 35 stations, 8 of which (from Lavender to Tiong Bahru and Changi Airport stations) are underground. The line is coloured green on the rail map.

Constructed and opened as part of the North–South Line (NSL) in the early stages of development, the East–West Line was the second rail line formed in Singapore after NSL, with the opening of the eastern extension to Tanah Merah on the EWL in 1989. Nevertheless, both lines uses identical signalling equipment and rolling stock. The East–West Line signalling systems have been upgraded along with the North–South Line, with both MRT lines having its signalling upgraded completely, converting it from semi-automatic to fully automated operations.

History
The first segment of what would become the East–West Line, between City Hall to Outram Park stations, was opened on 12 December 1987 as part of the North–South Line. It was extended westwards to Clementi station on 12 March 1988. During the construction of the extension to Clementi station, Commonwealth Avenue West was realigned to accommodate the viaduct. The line was later extended to Lakeside on 5 November 1988. The  eastern extension to Tanah Merah station opened on 4 November 1989, and the opening ceremony was attended by then First Deputy Prime Minister Goh Chok Tong.  At that point, the East–West Line was formed, reflecting the operational split from the North–South Line which has at the same time extended to Marina Bay station, and uses a green coloured theme.

The  line extension to Pasir Ris station was opened ahead of schedule on 16 December 1989 with a sneak preview beforehand. Boon Lay station opened on 6 July 1990, marking the completion of the initial MRT system.

Subsequent developments

Dover station

Construction on a new infill station Dover station between Buona Vista station and Clementi station began in June 1998. The building of the station was met with reservations by some members of the public over the small area it serviced and there were criticisms over the spending of "taxpayers' money" chiefly for use only by students of one educational institution. Despite some opposition, the Land Transport Authority proceeded with the construction to serve commuters along Singapore Polytechnic with Dover housing estate. On 18 October 2001, Dover was opened. Prior to opening, test runs were conducted from 13 to 17 October 2001 when the trains stopped at this station but did not open their doors. Dover is the first station in the MRT network to be built as an infill station.

Tanah Merah to Airport extension line

The idea of extending the Mass Rapid Transit system to Changi Airport was reconsidered when Terminal 3 of the airport was being built. Earlier plans had long been made for a new line branching off from the existing East–West Line at Tanah Merah, with some conceptual plans showing a tentative route alignment up to the airport along Airport Boulevard, continuing beyond the airport to Changi Point, before turning southwest back towards the city along the eastern coasts. The plans were finally announced by then Deputy Prime Minister Lee Hsien Loong on 15 November 1996. However, the new route alignment showed a deviation from previous plans, where the final plan involved in building only the first two stations of Expo, and Changi Airport, the latter being the underground station built between Terminal 2 and Terminal 3. The alignment of the station at the airport also switched perpendicularly to an east–west direction, such that the station leads to two of the terminals directly from either end of the station. The station's designs were unveiled on 10 February 1998 with construction starting on 29 January 1999. Expo and Changi Airport were opened on 10 January 2001 and 8 February 2002 respectively and operates under a shuttle service. Prior to 22 July 2003, train services from Boon Lay commences after the opening, but were later reverted to shuttle services due to low patronage. On 25 May 2019, it was announced that the Changi Airport Extension will be converted to become part of Thomson-East Coast line Extension (TELe) by 2040.

Boon Lay and Tuas extension

The  Boon Lay extension was first announced by the LTA on 29 December 2004, set to serve residents from the Jurong West Town area and those working in the Jurong Industrial Estate. The two stations, Pioneer and Joo Koon stations, officially opened on 28 February 2009.

On 11 January 2011, the Tuas West extension, an extension of the East–West Line from Joo Koon to Tuas Link was announced. The extension has a span of , which spans a twin-tracked MRT viaduct, four above-ground stations and a 26-hectare depot to provide stabling and maintenance facilities for the additional trains that will be bought for the extension and to cater for future expansion of the line. The viaduct is integrated with part of a  road viaduct along Pioneer Road, which will increase the road capacity to cope with anticipated increase in traffic. The stations are Gul Circle, Tuas Crescent, Tuas West Road, and Tuas Link. On 4 May 2012, the Land Transport Authority marked the start of construction of the Tuas West extension with a groundbreaking ceremony at the site of the future Tuas Link station.

The extension began service on 18 June 2017. During initial stages after opening, the westbound trains will alternate their terminus between Joo Koon and Tuas Link, where for every two trains, one train will terminate at the former, while the other train will terminate at the latter.

Additional platform at Tanah Merah station
On 25 August 2014, the Land Transport Authority announced that a new platform will be constructed at Tanah Merah, enabling faster travel and shorter waiting times for commuters heading towards Expo and Changi Airport on the Changi Airport branch line of the East–West Line.

On 26 October 2016, the Land Transport Authority awarded the civil contract to Lum Chang Building Contractors Pte. Ltd. to build a new platform at Tanah Merah and viaducts for a contract sum of S$325 million. In addition to the new platforms, the existing East–West Line tracks will be extended to connect the line to the new four-in-one East Coast Integrated Depot at Changi. When completed in 2024, it will be the second station to have triple island platforms after Jurong East.

Half-height platform screen door installations
There were calls for platform screen doors (PSDs) to be installed at above-ground stations after several incidents in which passengers were killed or seriously injured by oncoming trains when they fell onto the railway tracks at above-ground stations. Underground stations already featured the doors since 1987. The authorities initially rejected the proposal by casting doubts over functionality and concerns about the high installation costs, but made an about-turn later with the government announcing plans to install half-height platform screen doors on the elevated stations on 25 January 2008, citing lower costs due to it becoming a more common feature worldwide. They were first installed at Jurong East, Pasir Ris, and Yishun stations in 2009 as trial runs. On 31 August 2011, the LTA announced completion of the installation of PSDs along the East–West Line, with Expo being the last station on the line to receive the PSDs. Installation of PSDs across both the North South and East–West lines (NSEWL) were completed on 14 March 2012, 3 months ahead of schedule.

Improvement works

Timber to concrete sleeper replacement works
The timber sleepers on the East–West Line was required to be replaced as they were near the end of their 25-year lifespan. The replacement sleepers, made of concrete, have a significantly longer lifespan. To speed up works, train services on the East–West Line was adjusted to end earlier. The work was divided into three phases: Phase 1 (Bugis – Tanah Merah), Phase 2 (Joo Koon – Jurong East, Tanah Merah – Pasir Ris) and Phase 3 (Jurong East – Outram Park). The sleepers were fully replaced on 18 February 2017.

Re-signalling works
A new moving-block signalling system, supplied by Thales, replaced the former ageing fixed-block signalling system on the East–West Line. The new signalling system, costing $195 million, reduces waiting times for trains during peak periods from 120 seconds then to 100 seconds now. The new system became operational between Pioneer and Tuas Link stations on 18 June 2017. Newer rolling stocks, such as the C151B and C151C, are equipped for use solely on the new signalling system. Since 27 May 2018, the new signalling system has been operating full-day on the entire East–West Line.

Third-rail replacement
Replacement works on the third rail, which provides electricity to the trains, were carried out between September 2015 and August 2017. The new third rail replaced its 30-year-old predecessor and is expected to increase reliability of the East–West line's electrical system.

Pasir Ris turnback extension
Work to extend the turnback at the eastern terminus of the line, Pasir Ris, commenced in 2019. The work will allow an increase in service frequency at peak times from 30 to 36 trains per hour.

Incidents

1993 Clementi train collision

On 5 August 1993, before opening, a maintenance vehicle spilt oil on the tracks between Clementi and Jurong East. The first ten eastbound trains reported braking problems, then the eleventh train from Jurong stopped at the Clementi station for two minutes longer than scheduled due to it using its emergency brakes to stop at the station at 7.50 am, before being hit by another eastbound train when it failed to stop in time. 156 passengers were injured by the collision.

7 July 2015 power trip
During the evening peak hours on 7 July 2015, train services on the East–West and North–South Lines were temporarily disrupted due to massive power trips detected along both lines. The cause of the disruption was due to damaged insulators which had resulted in the failure of the power supply. For this disruption that brought inconvenience to 413,000 commuters, LTA imposed a 'record' fine of S$5.4 million on SMRT.

22 March 2016 staff fatalities

At about 11.08 am on 22 March 2016, two SMRT track-maintenance trainee staff were killed after a C151 train approaching Pasir Ris station ran over them, resulting in a temporarily service delay between Tanah Merah and Pasir Ris for about 2.5 hours and affected at least 10,000 commuters.

In a report, the two trainee staff joined SMRT in January 2016 and worked as technicians under a technical team of 15 staff led by a supervisor and were tasked to go down to the tracks to investigate an alarm triggered by a possible signalling equipment fault close by the station. An operator cited that they were granted access to the tracks, but did not coordinate with a Signal Unit in the station to ensure trains could not travel in the area where the team was.

Patrick Nathan, SMRT vice-president, promised that "SMRT will review all safety protocols particularly those involving track access". SMRT chief executive Desmond Kuek apologised for the incident and said SMRT will investigate how "the [two men] got hit by the train". SMRT fired both an engineer responsible for leading with the team and the train driver who was involved at the scene of the accident.

On 2 December 2016, SMRT was formally accused of failing to ensure that its employees complied with approved operating procedures when accessing the track; SMRT was then pleaded guilty to its charges on 28 February 2017 and incurred a S$400,000 fine. Investigations are still ongoing against the two men, Teo Wee Kiat (SMRT's director of control operations) and Lim Say Heng, both charged for the incident.

15 November 2017 train collision and delays

A second train collision occurred on 15 November 2017 at approximately 8.18am, where two C151A trains collided at Joo Koon MRT station. A train fault caused the first train heading in the direction of Tuas Link to stall at the station. A minute later, a second train stopped behind the first and then "moved forward unexpectedly" to cause the collision. 38 people, which include two SMRT staff were hospitalized.

Train services between Tuas Link and Joo Koon stations were temporally suspended on both directions for two hours on the day itself and the entire day on 16 November 2017, resulting that the westbound trains would temporarily terminate at Joo Koon.

An update by the Land Transport Authority (LTA) & SMRT on 16 November 2017 stated that LTA and SMRT have decided to isolate for up to one month the operations of the Tuas West extension, which runs on the new signalling system, from the rest of the East–West Line, which runs on the old signalling system, enabling LTA engineers to carry out further assurance checks together with Thales. The train was switching systems when the collision took place. Train service on the line resumed on 20 November, with the Tuas West extension between Gul Circle and Tuas Link using the new signalling system and the section between Pasir Ris and Joo Koon, together with the Changi Airport Branch continuing to run on the old signalling system. Train services between Joo Koon and Gul Circle were temporarily suspended until its resumption on 28 May 2018; between the suspension a free bridging bus service is available between the two stations. Continuous service between Pasir Ris and Gul Circle resumed on 28 May 2018, with the permanent activation of the new CBTC system; since the incident, selected portions of either North South or East–West Line were closed to conduct track renewal works with early weekend closures and later station openings.

Network and operations

Route

As its name implies, the East–West Line connects central Singapore to both eastern and western parts of the island, with an additional branch between Changi Airport and Tanah Merah, which operates as a separate shuttle service. It is 57.2 kilometers (35.5 miles) long and it is predominantly double-tracked, but certain short sections at Tanah Merah, Outram Park and Joo Koon widens to three tracks, four tracks nearby Jurong East station and a section between Jurong East and Clementi station and five tracks nearby Changi Depot and Tanah Merah station.

Some stations are commonly placed at the middle of the roads such as Tanah Merah, Bedok, Queenstown, Commonwealth, Dover, Clementi, Pioneer, Joo Koon, Gul Circle, Tuas Crescent and Tuas West Road. The line runs mostly on overhead viaducts but goes underground in the city area between Kallang and Redhill, Bedok and Kembangan, and between Expo and Changi Airport. Travelling from one end of the line to the other takes about 85 minutes.

The line begins above ground at Pasir Ris station from where it continues to head south towards Simei station. The line curves between Simei to Tanah Merah stations and continues westwards, joining the Changi Airport branch, paralleling New Upper Changi Road. Two branch lines to Changi Depot and to Changi Airport station exists between Simei and Tanah Merah stations. At Tanah Merah station, the line extends to four tracks due to its interchange with the Changi branch before turning back into two tracks in a western direction.

From Bedok station to Kembangan station, the line goes underground but then goes above-ground, and follows the route of Sims Avenue and Sims Avenue East in an opposite direction. After Kallang station, the line goes underground through the Central Area and runs heads south-west towards City Hall station. It then runs parallel to the North–South Line between City Hall and Raffles Place stations, which are cross-platform interchanges to the North–South Line. After Tanjong Pagar, the line curves northwestwards towards Outram Park. After Tiong Bahru, the line continues above ground starting with Redhill station and follows the direction of Commonwealth Avenue, Commonwealth Avenue West and Boon Lay Way. Between Clementi and Jurong East station, three branches (one going east and two going west) to Ulu Pandan Depot are deployed. At Jurong East station, the line extends again to four tracks due to its interchange with the North-South line but then, separates into two before heading west to Chinese Garden station. After Pioneer station, the line heads south-west before curving westwards towards Joo Koon station. The line terminates at Tuas Link with a branch heading towards Tuas Depot.

The Changi Airport extension starts at Tanah Merah station as a single track before turning eastwards to Expo station. After Expo station, it goes underground and curves south before terminating at Changi Airport station.

The East–West Line was constructed along the North–South Line. As such, both lines used identical signalling equipment and rolling stock.

Stations
The line serves 35 stations across  of track, and station codes for the line are green, corresponding to the line's colour on the system map. 8 stations, including Changi Airport, and 7 other stations on the stretch from Lavender to Tiong Bahru are underground, with the rest being elevated. With the exception of Dover, all stations have island platforms.

Legend

List

SMRT used to operate the branch sector of Tanah Merah to Changi Airport as a through service from Boon Lay from 18 November 2001 until 22 July 2003, when it was replaced with a shuttle service. By 2040, the Changi Airport line (CAL) will be converted to the Thomson-East Coast line.

Depots

Infrastructure

Rolling stock

Six batches of rolling stock operate on the East–West Line, namely the C151, C651, C751B, C151A, C151B and R151 from oldest to newest, of which the first five types are also operated on the North–South Line. Trains are maintained at Changi Depot and Tuas Depot, which provide train maintenance, inspection and overhaul facilities. These models of rolling stock were introduced to boost the capacity on both the North South and the East–West lines in order to cope with increasing ridership.

Both the North South and the East–West lines utilized identical rolling stock up until the 2010s, when the C151A trains were temporary suspended from operating on the North–South Line from January 2012 until November 2013 following the 2011 train disruptions. The C151B trains, which were introduced in April 2017, did not begin revenue service on the full stretch of the East–West Line until the line's trial of the CBTC signalling system in May 2018. The C151C trains, despite their introduction on 30 September 2018, is not operating on the East–West Line.

Another generation of rolling stock, the R151 trains, will be delivered from 2022 to 2026, to replace all 66 first-generation C151, all 19 second-generation C651 and all 21 third-generation C751B trains which will be retired. The R151 trains are the first rolling stock on the East–West Line to be manufactured by Bombardier (Bought by Alstom in 2021), which has also supplied trains for the Downtown Line. The first train entered service on the East–West Line on 4 June 2023.

Train control

The East–West Line is equipped with Thales SelTrac communications-based train control (CBTC) moving block signalling system with automatic train control (ATC) under automatic train operation (ATO) GoA 3 (DTO). The subsystems consist of automatic train protection (ATP) to govern train speed, NetTrac MT Automatic Train Supervision (ATS) to track and schedule trains and a computer-based interlocking (CBI) system that prevents incorrect signal and track points to be set.

The old signalling system has undergone decommissioning work from August 2018 and was completed on 23 November 2018.  It consists of Westinghouse fixed block signalling system with Automatic train control (ATC) under Automatic train operation (ATO) GoA 2 (STO). The subsystems consist of Automatic train protection (ATP) to govern train speed, Automatic Train Supervision (ATS) to track and schedule trains and a Relay interlocking system that prevents incorrect signal and track points to be set.

The stretch of track between Pioneer and Tuas Link stations was equipped with the new signalling system which came into use in June 2017. As the section of track between Pioneer and Joo Koon support 'mixed-mode' of both signalling systems, trains terminating at either Joo Koon or Tuas Link would have to change signalling modes at Pioneer MRT station as trains terminating at Joo Koon would proceed to a turn back siding which was built as part of the TWE which only supports the new signalling system. Eastbound trains towards Pasir Ris would have to change back to the old signalling system at Pioneer MRT station. This procedure was removed after the train collision at Joo Koon as trains terminated at Joo Koon. The new signalling system became fully operational on 28 May 2018.

Automatic full-height platform screen doors by Westinghouse were originally installed in all underground stations since opening, and half-height platform screen doors by ST Engineering's Electronics sector were installed by August 2011 on elevated stations. Tuas West extension stations have half-height platform screen doors, manufactured by Fangda.

In popular culture
The line's Changi Branch is featured in tvN series Little Women.

References

External links

 East–West Line

Mass Rapid Transit (Singapore) lines
Railway lines opened in 1987
1987 establishments in Singapore

East–West MRT line


Tyler-Justin Anthony Sharpe (født 26. august 2002), kendt som Lil Tecca er en amerikansk rapper, sanger og sangskriver fra Queens, New York. Han begyndte at opnå anerkendelse, da han udgav singlen "Ransom" som har over 1 milliard afspilninger og nåede #4 på Billboard Hot 100. Desuden har Lil Tecca udgivet sit første mixtape "We Love You Tecca" med kendte sange som "Love Me", "Did it Agian", og "Shots".

Eksterne henvisninger

 Lil Tecca hos complex.com

Rappere fra USA
Amerikanere i 2000-tallet

Lil Tecca


වගාවක හෝ ගෙවිතැනක අදාල බෝගයට බාධා සිදුවන හෝ මූල්‍යමය පාඩු සිදුකෙරෙන වල් පැලැටි හෙවත් පලිබෝධ ශාක ලෙස සැලකේ.

ශ්‍රී ලංකාවේ වී ගොවිතැනේ වල් පැලෑටි

ගොයම් පැළයට අමතරව කුඹුරෙහි දක්නට ලැඛෙන ඕනෑම පැළෑටියක් වල් පැළෑටියක් ලෙස හඳුන්වනු ලැබේ . වල් පැළ පාලනය සිදු කිරීම පිළිබඳ සැලකිලිමත් විය යුත්තේ වී වගාව ආරම්භක අවස්ථාවේ සිටමය. එබැවින් වගා ආරම්භයට පෙර සිටම සාර්ථක වල් පැළ පාලනයක් සිදු කර ගැනීමට නම්  කුඹුරෙහි ඇති විවිධ වල් වර්ග කුමන ප්‍රමාණයකින් තිබේද යන්න පිළිබඳ මනා අවබෝධයක් තිබිය යුතුය.

වී වගාවේ බලපෑම් ඇති කරන වල් පැළෑටි ද ප්‍රධාන කාණ්ඩ 03 ක් හඳුනා ගත හැක. එනම් ,

තෘණ වර්ගයේ වල් පැළෑටි
පන් වර්ගයේ වල් පැළෑටි
පළල් පත්‍ර වර්ගයේ වල් පැළෑටි

දිය සියඹලා

විද්‍යාත්මක නාමය
කුලය

ලක්ෂණ
	වාර්ෂික ඇතැම් විට බහුවාර්ෂික  පළල් පත්‍ර ගණයෙහි ගැනෙන පඳුරක ආකාරයට බොහෝ සෙයින් අතු බෙදී වැ‍ඩෙන පැළයක් ලෙස මෙය හඳුනාගත හැක.මෙහි කඳ බොහෝ දුරට සිලින්ඩරාකාර හැඩයකින් යුතුවේ.මෙහි පත්‍ර ආයත හැඩයෙන් යුතුවන අතර පත්‍ර සෙ.මී.3-10 දිගින් යුතු වේ.මෙම පත්‍රිකා යුගල් ලෙස පිහිටයි.

මහ ගිරාපලා

විද්‍යාත්මක නාමය Commelina diffusa
කුලයCommelinaceae

ලක්ෂණ
	මෙය බිම දිගේ පැතිරී වැඩෙන වාර්ෂික සහ බහුවාර්ෂික යන දෙකොටසම අයත් මාංෂල පළල් පත්‍ර ශාකයකි.මෙහි පුෂ්ප මංජරිය නිල් පැහැති පුෂ්ප හට ගනී. මෙහි ප්‍රවාරණය සිදුවන්නේ කදේ ගැට වලින් හට ගන්නා මුල් සහ බීජ මගිනි.ජල මාර්ග අසල ජලය එකතුවි පවතින කුඹුරුවල නියරවල් වල දක්නට ලැබේ.

වෙල් කරාඹු

විද්‍යාත්මක නාමය Ludwigia octovalvis
කුලය

ලක්ෂණ
	මෙය සෘජුව පඳුරක් ලෙස වැඩෙන වාර්ෂික ජලජ පළල් පත්‍ර ශාකයකි.මෙය සෙ.මී.10-30 පමණ උසට බොහෝ විට දම් පැහැයකට හුරු අධික ලෙස අතු බෙදෙමින් කාෂ්ටීයව වැඩෙන කඳකින් යුතුය.පත්‍ර සරළ සහ හැඩය ලාන්සාකාර වේ.මෙහි පුෂ්ප මංජරිය කහ පැහැතිය.මෙහි ප්‍රවාරණය සිදුවන්නේ බීජ මඟිනි.මේවා ජලය සහිත කුඹුරුවල බහුලව දක්නට ඇත.

වල් පැළැටි මඟින් ගොයමට සිදුවන හානියේ ස්වරුපය හඳුනා ගැනීම

බිම් සකස් කරන අවස්ථාවේ‍දි ඇතිවන අපහසුතාව නිසා අධික වියදමක් දැරීමට සිදුවීම.
කුඹුරට යොදන පොහොර,ජලය,ලැබෙන ආලෝකය වැඩි තරඟකාරීත්වයකින්  වල් පැල ලබාගැනීම නිසාත් ගොයම් ගසේ වර්ධනය බාල වීම.
වී වගාවට හානිකරන කෘමීන්,දිලීර,රෝග කාරකයන් සහ නෙමටෙඩාවන්ට ධාරක ශාකයක් ලෙස ක්‍රියා කිරීමෙන් අස්වැන්නට සිදුවන හානිය වඩාත් වැඩි කිරිම.
කුඹුරේ වැඩෙන වල් පැළ වල බීජ සහ වර්ධක කොටස් ජලය මඟින් අවට ඇතා ඇල,දොල සහ ගංගාවලට එකතු වී වාරි මාර්ගවලට අවහිර වීම.
වී අස්වැන්නට හානි කරන මීයන් බෝවීමට හොඳ පරිසරයක් ලබා දිම.
වල් පැළෑටි බීජ සමඟ මිශ්‍ර වීම නිසා වීවල ගුණාත්මක අගය අඩු වීම.
ඉහත කරුණු සියල්ලම හේතු කොට ගෙන අස්වැන්න සහ එහි ගුණිත්මක අහ ආර්ථික අගය අඩු විම.

බටදැල්ල

විද්‍යාත්මක නම : Isachne globoa okuunta
කුලය : Gramineae
ලක්ෂණ : මෙය බහු වාර්ෂික තෘණ ශාකයකි. මෙයට බිම දිගේ පැතිර වැඩන ධාවක කඳක් සහිතයි. මේවා බීජ සහ ධාවක කොටස් මගින් ප්‍රචාරණය වේ. ජලය හොඳින් බැස නොයන අධික මඩ සහිත කුඹුරුවල මේවා දැකිය හැක.

කුඩමැට්ට (Finge rush)

විද්‍යාත්මක නම : Scripus Supinus L. Nar
කුලය :  Cyperaceae
ලක්ෂණ : මෙය වාර්ෂික පන් ශාකයකි. ඍජුව සෙ. මී. 10-30 ක් උසට වැඩෙන ශාකයකි. කඳ සිලින්ඩාරාකාරය. මෙහි පත්‍ර සියල්ලම පාදස්ථායෙන් පටන් ගනි. මෙිවා බීජ මගින් ප්‍රචාරණය වේ. කුඹුරු ආශ්‍රිතව ඉතා බහුලව වැඩේ. මෙම වල් පැලැටිය වී අස්වැන්න අඩු වීම අධික ලෙස බලපායි. මෙය වියළි සහ තෙත් කලාපවල දක්නට ඇත.

කලාදුරු (Purple nutsedge)

විද්‍යාත්මක නම : Cyperus rotundus L.
කුලය :  Cyperaceae
ලක්ෂණ : බහු වාර්ෂික පන් ශාකයකි.සෙ. මී. 15-20 පමණ උසට වැඩේ. කඳ ඍජුය. අතු බෙදී නොමැත. කඳ ත්‍රිකෝණාකාර හැඩයක් ගනී. මෙහි පත්‍ර තද කොළ පැහැයක් ඇති රේඛීය පත්‍ර වේ. ප්‍රධාන වශයෙන් මේවා ආකන්ධ මගින් ප්‍රචාරණය සිදු කරයි. බීජ මගින් ද කලාතුරකින් ප්‍රචාරණය සිදු වේ. ගොඩබිම සහ ජල කුඹරැවල බහුලව දක්නට ලැබේ.

තුණැස්ස (Umbrella Sedge)

විද්‍යාත්මක නම : Cyperus iria Linn
කුලය :  Cyperaceae
ලක්ෂණ : මෙය වාර්ෂික පන් ශාකයකි. පඳුරක් ලෙස වැඩෙන මෙම වල් පැළැටිය තන්තුමය, රතු පැහැයට හුරු මුල පද්ධතියක් ඇත. මෙහි කඳ පැහැදිලි පැතිලි ත්‍රිකෝණාකාර හැඩයක් ගනී. බීජ මගින් ප්‍රචාරණය සිදු වේ. මඩ සහිත කුඹුරුවල බහුලව දක්නට ලැබේ.

මොටිලු (Small Flower Umbrella Plant)

විද්‍යාත්මක නම : Cyperus difformis Linn
කුලය :  Cyperaceae
ලක්ෂණ : මෙය වාර්ෂික පන් ශාකයකි. මි. මී. 1 - 4 ක් පමණ මෙහි කඳ මහත්වන අතර මෘදුය. බීජ මගින් ප්‍රචිරණය සිදු වේ. මඩ කුඹුරුවල බහුලව දක්නට ලැබේ.

පළල් පත්‍ර වර්ගයේ වල් පැලැටි හඳුනා ගැනීම

දිය හබරල (Monochoria Pickerel weed )

විද්‍යාත්මක නම : Monochoria vaginalis
කුලය :  Pontederiaceae
ලක්ෂණ : මෙය මාංශල, අර්ධ ජලජ, පළල් පත්‍ර සහිත ඒක බීජ පත්‍ර වාර්ෂික හෝ ඇතැම් විට බහුවාර්ෂික ශාකයකි. කඳ ඍජුය, සිනිඳුය. ඇතඅම්විට රෛමසෝමය සහිතය. මෙහි ඇත්තේ කෙටි මාංශලමය කඳකි. එමෙන්ම වෘත්තයේ පාදස්ථ කොටස පුෂ්ප මංජරිය ශාකයකි. මෙය නිල් පැහැති පුෂ්ප දරයි. මෙහි ප්‍රචාරණය සිදු වන්නේ බීජ මගිනි. තවද ඇල දොල, ගංගා ආශ්‍රිත නිශ්චල ජලයේ සහ මඩ අධික කුඹුරුවල දක්නට ලැබේ.

දිය ගෝවා (Yellow water lettuce)

විද්‍යාත්මක නම : Limnocharis flava busheanau
කුලය :  Limnocharieacae
ලක්ෂණ : වාර්ෂික / බහුවාර්ෂික ජලජ පළල් පත්‍ර ශාකයකි. රෛමසෝමය සහිතය. ධාවක කඳෙන් මුල් ඇති වී අළුත් පැළ ඇත. මෙම වල් පැළැටිය මීටර් 0.5 - 1 පමණ උසට වැඩේ. මෙහි පත්‍ර පළල්, අණ්ඩාකාර, තරංගී නාරටි වින්‍යසයක් සහ දිග ත්‍රිකෝණාකාර වෘත්තයක් සහිතයි. එමෙන්ම පාදස්ථයේ පත්‍ර කොපු ඇත. මෙහි ප්‍රචරණය සිදු වන්නේ ධාවක කඳෙන් සහ බීජ මගිනි. තවද තෙත පර්සරයක් ඇති කුඹුරුවල, නොගැඹරු ඇල දොළ, වගුරු බිම් ආශ්‍රිත දැකිය හැක.

ශ්‍රී ලංකාවේ  පොල් වගාවේ වල් පැලෑටි

ශ්‍රී ලංකාවේ වල් පැලැටි


Susana Díaz Pacheco (Sevilla, 18 de octubre de 1974) es una política española, senadora en las Cortes Generales por designación del Parlamento de Andalucía. Anteriormente, fue secretaria general de la federación andaluza del Partido Socialista Obrero Español (PSOE-A) y presidenta de la Junta de Andalucía entre 2013 y 2019.

Biografía

Orígenes familiares y juventud

Susana Díaz es la hija mayor de José Díaz, fontanero, y de su esposa Rosa Pacheco, ama de casa, que también tienen otras tres hijas, Diana, Rocío y Laura.

Su abuelo paterno, también llamado José Díaz, era igualmente fontanero.

Ha vivido siempre en el barrio sevillano de Triana. Siendo niña, sus progenitores la llevaban al Estadio Benito Villamarín para ver jugar al Real Betis Balompié. Según comenta, impartió catequesis a los grupos de sus hermanas en su iglesia.

Estudió la carrera de Derecho en la, Universidad de Sevilla, aunque no pasó de primero, afirmando que tuvo que compatibilizar la beca con trabajos como clases particulares y venta de productos de cosmética a domicilio además de ejercer de fontanera.

Secretaria de Juventudes Socialistas de Andalucía y concejala en Sevilla (1997-2004)

Ingresó, con 17 años, en las Juventudes Socialistas.

En 1997 fue elegida secretaria de Organización de las Juventudes Socialistas de Andalucía. Fue incluida en la lista del Partido Socialista Obrero Español de Andalucía (PSOE-A) para las elecciones municipales de 1999 en Sevilla. Resultó elegida concejala del Ayuntamiento de Sevilla y, con Alfredo Sánchez Monteseirín como alcalde, ejerció de delegada de Juventud y Empleo y, posteriormente, de Recursos Humanos. También fue delegada del distrito Triana-Los Remedios,  consiguiendo que el torero Curro Romero se disfrazara de rey Baltasar para la cabalgata de Reyes Magos de 2000.

En 2002 contrajo matrimonio con el también sevillano José María Moriche en la capilla de la Esperanza de Triana.

Diputada y senadora (2004-2012)

Tras su paso por las Juventudes Socialistas, ocupó distintos cargos políticos (diputada por Sevilla en el Congreso de los Diputados entre 2004 y 2008, diputada por Sevilla en el Parlamento de Andalucía desde 2008, y senadora por Andalucía entre 2011 y 2012) y orgánicos en el seno del PSOE (secretaria de Organización del PSOE de Sevilla entre 2004 y 2010 y del PSOE de Andalucía desde marzo de 2010 hasta julio de 2012).

Consejera de Presidencia e Igualdad de la Junta de Andalucía (2012-2013)

El 6 de mayo de 2012, José Antonio Griñán la coloca a la cabeza de la Consejería de Presidencia e Igualdad en la Junta de Andalucía. Fue secretaria general del PSOE de Sevilla entre el 14 de julio de 2012 y el 30 de noviembre de 2013.

Presidenta de la Junta de Andalucía (2013-2019)

Tras la decisión de José Antonio Griñán de no concurrir de nuevo como candidato a la presidencia de la Junta de Andalucía, y la consecuente convocatoria de primarias, presentó su candidatura en Antequera el 4 de julio de 2013. Tras haber conseguido el aval de más de 21 000 militantes del PSOE-A, fue proclamada candidata a la presidencia de la Junta de Andalucía sin necesidad de celebrar primarias, al no conseguir sus rivales los avales necesarios para concurrir a las mismas. El 27 de agosto de 2013, tras la renuncia de Griñán, el PSOE-A presentó a Díaz como candidata a la presidencia.

Tras el debate de investidura celebrado los días 4 y 5 de septiembre de 2013, obtuvo 58 votos favorables correspondientes al PSOE-A e Izquierda Unida Los Verdes-Convocatoria por Andalucía frente a 48 votos en contra por parte del PP, siendo investida nueva presidenta de la Junta de Andalucía. Desde el 23 de noviembre de 2013 es también secretaria general del PSOE-A, tras conseguir el apoyo del 98,6 % de los delegados en el Congreso Extraordinario celebrado en Granada.

El domingo 25 de enero de 2015, en ejercicio de su cargo de presidenta, anunció que rompía el pacto de gobierno con IU, que le permitía gobernar, y disolvió la Cámara del Parlamento de Andalucía al día siguiente. Susana Díaz alegó para ello la "desconfianza" hacia sus socios de IU y la situación de inestabilidad que, a su juicio, atravesaba el Ejecutivo de coalición.

En las anticipadas elecciones al Parlamento de Andalucía de 2015, Díaz consiguió ganar con una mayoría insuficiente para gobernar. Tras casi cuatro meses de negociaciones y después de tres sesiones de investidura infructuosas, Díaz consiguió los votos de Ciudadanos para ser investida. Tomó de nuevo posesión de su cargo el 14 de junio de 2015.

El 30 de julio de 2015 nació su primer hijo, José María.

Díaz volvió a convocar elecciones anticipadas para diciembre de 2018. En dichas Elecciones al Parlamento de Andalucía de 2018, el PSOE volvió a ser la fuerza más votada pero perdió un gran número de escaños. Por otra parte, por primera vez en la historia de Andalucía había una alternativa de derechas que sumaba más escaños que los socialistas. El Partido Popular quedó en segundo lugar perdiendo también diputados y Ciudadanos  obtuvo un gran ascenso, mientras que Vox daba la sorpresa entrando en el Parlamento de Andalucía con 12 escaños. Así, la suma de la derecha superaba por primera vez a los socialistas y a Adelante Andalucía. Tras un mes de negociaciones, PP, Cs y Vox alcanzaron un acuerdo para investir a Juanma Moreno como nuevo presidente de la Junta de Andalucía, cuyo nuevo gobierno lo formaron consejeros del PP y de Cs con apoyo externo de Vox.

Así, el 22 de enero de 2019 se puso fin a 36 años de gobiernos ininterrumpidos del Partido Socialista Obrero Español en Andalucía.

Crisis interna del PSOE de 2016

El 28 de septiembre de 2016, 17 miembros de la Ejecutiva Federal del PSOE dimiten del cargo en un intento por forzar la dimisión del secretario general Pedro Sánchez. Díaz, al igual que la mayoría del Comité Federal, se muestra partidaria de esos miembros y contraria a que el partido pacte un gobierno en España con Podemos y fuerzas independentistas.

Candidatura a la secretaría general

El 26 de marzo de 2017 anunció su candidatura a las primarias del partido, de cara al XXXIX Congreso del PSOE, siendo apoyada por los principales líderes históricos de la formación.

Los comicios se celebraron el 21 de mayo de ese mismo año, resultando ganador Pedro Sánchez. Susana Díaz había tenido el claro apoyo de la dirección nacional y de históricos dirigentes del partido, pero quedó segunda con un 39,94% de votos, por delante del antiguo lendakari Patxi López.

Da a luz a su hija, Rocío, el 18 de febrero de 2020.

Candidatura a la presidencia de la Junta de Andalucía
En 2021, tras los rumores de un posible adelanto electoral por parte del presidente de la Junta de Andalucía, Juanma Moreno, el PSOE decidió adelantar las primarias para decidir su candidato al mes de junio de 2021. A dichas primarias se presentaron el alcalde de Sevilla, Juan Espadas; el exdiputado Luis Ángel Hierro; y la propia secretaria general, Susana Díaz. El 13 de junio se realizó la primera votación y los afiliados eligieron mayoritariamente a Juan Espadas con un 55,19% de los votos frente a un 38,43% de Díaz y un 5,51% de Hierro. No hizo falta una segunda vuelta. Esa misma noche, Susana Díaz renunció a volver a presentarse como secretaria general del PSOE de Andalucía en el siguiente congreso regional.

Senadora

Tras perder las primarias socialistas, el Parlamento de Andalucía la designó senadora autonómica, tomando posesión del escaño en el Senado en septiembre de 2021. Ya en la Cámara Alta, fue asignada a las comisiones de Función Pública, de Suplicatorios, Constitucional y de Industria, Turismo y Comercio, siendo elegida presidenta de esta última el día 29 de septiembre de ese año. Asimismo, se integró en la Diputación Permanente.

Cargos desempeñados

 Secretaria de Organización de Juventudes Socialistas de Andalucía (1997-2004).
 Concejala del Ayuntamiento de Sevilla (1999-2004).
 Teniente de Alcalde de Recursos Humanos de Sevilla (2003-2004).
 Diputada por Sevilla en el Congreso de los Diputados (2004-2008).
 Secretaria de Organización del PSOE de Sevilla (2004-2010).
 Diputada por Sevilla en el Parlamento de Andalucía (Desde 2008).
 Secretaria de Organización del PSOE-A (2010-2012).
 Senadora designada por el Parlamento de Andalucía (2011-2012).
 Consejera de Presidencia e Igualdad de la Junta de Andalucía (2012-2013).
 Secretaria general del PSOE de Sevilla (2012-2013).
 Presidenta de la Junta de Andalucía (2013-2019).
 Secretaria general del PSOE-A (2013-2021).
 Presidenta del Consejo de Política Federal del PSOE (2014-2017).
Candidata a la secretaría general del PSOE (2017).
Candidata a la presidencia de la Junta de Andalucía (2021).
Senadora por designación autonómica del Parlamento Andaluz (Desde 2021).

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Susana Díaz en el Parlamento de Andalucía

Alumnos de Derecho de la Universidad de Sevilla
Políticos de Sevilla
Senadores por designación del Parlamento de Andalucía
Diputados de la VIII Legislatura del Parlamento de Andalucía
Diputados de la IX Legislatura del Parlamento de Andalucía
Diputados de la X Legislatura del Parlamento de Andalucía
Políticas de España
Políticos del Partido Socialista Obrero Español
Líderes autonómicos del Partido Socialista Obrero Español
Senadores de la X Legislatura de España
Presidentes de la Junta de Andalucía
Diputados por la provincia de Sevilla
Consejeros de Presidencia de la Junta de Andalucía
Diputados del Parlamento de Andalucía por la circunscripción electoral de Sevilla
Diputados de la XI Legislatura del Parlamento de Andalucía
Concejales del Ayuntamiento de Sevilla de la corporación 1999-2003
Concejales del Ayuntamiento de Sevilla de la corporación 2003-2007
Nacidos en Sevilla
Políticos de España del siglo XXI
Españolas del siglo XXI

Susana Díaz


Syzran () is the third largest city in Samara Oblast, Russia, located on the right bank of Saratov Reservoir of the Volga River. Population:

History
Founded in 1683 as a fortress, Syzran grew into an important trading center and was granted town status in 1796. One tower from the 17th-century fortress still stands. It is also the site of Syzran Bridge, once the longest bridge in Europe.

Administrative and municipal status
Within the framework of administrative divisions, Syzran serves as the administrative center of Syzransky District, even though it is not a part of it. As an administrative division, it is, together with three rural localities, incorporated separately as the city of oblast significance of Syzran—an administrative unit with the status equal to that of the districts. As a municipal division, the city of oblast significance of Syzran is incorporated as Syzran Urban Okrug.

Economy
The city's main employers are a large oil refinery owned by Rosneft, OAO Tyazhmash heavy industry machinery metallurgy mechanical turbines related to electricity production (and working with Czech Blansko firm CKD Blansko on some works, like in South America), and the Syzran power station.

Notable people
Konstantin Fedin, novelist and literary functionary
Alexey Tolstoy, writer
Arkady Ostrovsky, composer
Andrei Sinyavsky, writer
Mikhail Korniyenko, cosmonaut
Viktor Nikitin, singer
Ekaterina Vetkova, handball player

Twin towns and sister cities
Syzran is twinned with:
 Pingdingshan, Henan, China (November 28, 2000)

References

Notes

Sources

External links

 Official website of Syzran

 Old photos of Syzran

Cities and towns in Samara Oblast
Populated places on the Volga
Syzransky Uyezd

Syzran


Reasürans, sigorta şirketlerinin üstlerindeki riskleri tekrar sigortalatarak kendilerini güvence altına alması.

Reasürans işinde uzmanlaşan şirketlere ve bu şirketlerde çalışan reasürans konusunda uzman kişilere reasürör denir.

Reasürans tekniği
Reasürans sayesinde, sigorta şirketleri, kendi mali kapasitelerinin çok üzerindeki risklere teminat verebilir. Reasürörlere devredilen riskler, dünyanın her tarafında reasürans yapan şirketlere dağılır. Böylece, özellikle büyük risklerin etkileri bölünür ve uluslararası mali piyasalara dağılarak karşılanabilir hale gelir.

Sigorta şirketleri, reasürans işinde genellikle riski veren taraf olmakla birlikte, bazen risk kabulü de yaparlar. Sigorta şirketlerinin reasürans işi kabulü, çoğu kez havuzlar (pool'ler) yoluyla olur.

Sigorta şirketleri, risklerin tümünü reasürörlere devretmez, bir kısmını kendileri üstlenir. Sigorta şirketlerinin kendilerinde kalan bu riske saklama payı (veya konservasyon) denir.

Sigorta şirketleri, devrettikleri riskler karşılığında reasürörlere prim öderler. Reasürörler ise, sigorta şirketlerine, üstlendikleri risklerden kaynaklanan hasar tazminatlarını ödedikleri gibi, kendilerine devrettikleri riskler için ayrıca bir de komisyon ödemesinde bulunurlar.

Başlıca reasürans yöntemleri şunlardır:

Zorunlu reasürans
Sigorta şirketinin reasürörle anlaşarak belli bir dönem içinde (çoğu kez bir yıl boyunca) kabul ettikleri tüm poliçelerin sigortalanmasını sağlamasıdır. Bu durumda sigortacı ve reasürör bir anlaşma (trete) imzalarlar.

Zorunlu reasürans anlaşmalarında sigortacı üstlendiği her riski anlaşma kapsamına girdiği sürece reasüröre devretmek zorundadır. Buna karşılık reasürör de kendisine devredilen her riski kabul etmek zorundadır.

Reasürans anlaşmaları, riskin paylaşılma yöntemine göre çeşitli gruplara ayrılır.

 Bölüşmeli reasürans anlaşmaları: Bu tür anlaşmalarda, sigorta primi ve hasarlar belli bir oranda sigorta şirketi ile reasürör arasında paylaşılır. Sonuç olarak sigortacının ve reasürörün devredilen risklerden elde edeceği kâr veya zarar birbirine benzer olacaktır. Başlıca türleri, aşkın bedel anlaşmaları (eksedan, surplus) ile belirli paylı (kotpar) anlaşmalardır.
 Bölüşmesiz reasürans anlaşmaları: Bu tür anlaşmalarda reasürör, sigortacının zararının belli bir tutarı geçmesi halinde, sadece aşan kısmı ödemekle yükümlüdür. Sigortacıya ödenen hasarla reasüröre devredilen prim arasında oransal bir bağlantı yoktur. Bu anlaşmaların başlıca türleri hasar fazlası (excess of loss) ve stop loss 'tur.

İhtiyari reasürans
Sigorta şirketlerinin seçtikleri riskleri, risk bazında reasüröre devretmesi durumudur. Genellikle tretelerin üst teminat sınırlarının da üzerine taşan çok büyük riskler için kullanılır. Bu riskler, parça bazında sigortalanır. Reasürörler, çoğu kez ihtiyari reasürans için sigorta şirketinden risk hakkında ayrıntılı bilgi ve belge isterler. Reasürör şirketlerde ihtiyari risk kabulünde uzmanlaşmış kadrolar, bu bilgileri inceleyerek risk kabulü konusunda karar verir.

İhtiyari-zorunlu
Zorunlu ve ihtiyari reasüransın bir karışımıdır. Bu tür reasürans anlaşmalarında sigortacı istediği riski reasüröre devretmekte serbesttir. Buna karşılık reasürör, kendisine anlaşma kapsamında devredilen her riski kabul etmek zorundadır.

Retrosesyon
Reasürörlerin kendi üstlerindeki riskleri sigortalaması durumudur. Böylece riskler daha da dağıtılmış olur. Bir retrosesyonda riski devreden taraf reasürördür. Riski kabul eden ise (reasüransta olduğu gibi) bir diğer reasürör, bir sigorta şirketi veya bir pool olabilir. Sadece retrosesyon işi yapan şirket yoktur. Retrosesyon anlaşmasında riski kabul eden şirkete retrosesyoner, devreden şirkete retrosedan denir.

Retrosesyon işindeki önemli bir risk, devredilen risklerin sigorta piyasasında dönüp dolaşıp yine devreden şirkete gelmesidir. Bu duruma spiral denir. Spiral oluşması halinde, retrosesyoner şirket, farkına varmadan fazladan risk üstlenmiş olacaktır. Özellikle felaket hallerinde, bu risk önemli boyutlara ulaşır. 1980'lerde Londra sigorta piyasası spirallerden etkilendi. Bazı reasürörlerin iflas etmesi sonucunda, bunlara risk devreden sigorta şirketleri de etkilendi ve teminatsız kaldı. Bu nedenlerle, retrosesyoner şirketler risk kabul ederken spiral oluşmaması için özellikle dikkatli davranır.

Risk bonoları
Risk bonoları, özellikle felaket hasarlarına verilen teminatların bonolar haline getirilerek mali piyasalarda satılması yoluyla yapılır. Bonoları alanlar, dönem sonunda gerçekleşen hasar miktarına göre kazanç elde eder ya da kayba uğrarlar.

Türkiye'de reasürans
2019 itibarıyla Türkiye Sigorta ve Reasürans Şirketleri Birliğine kayıtlı dört reasürans şirketi vardır. Bunlardan ilki olan Milli Reasürans, Türkiye İş Bankası iştiraki ile 19 Temmuz 1929 tarihinde faaliyete başlamıştır. Geçmişte Destek Reasürans, İstanbul Reasürans gibi şirketler kurulmuş, ancak sektördeki konsolidasyon ve dış rekabet nedeniyle faaliyetlerini sürdürememiştir. Halk Reasürans, uzun süre risk kabulü yapmadan tüzel kişiliğini korumuş, daha sonra Artı Reasürans A.Ş. adıyla yeniden kurulmuş, ancak yeni kurulan şirket henüz faaliyete geçmemiştir. Türkiye'de reasürans alanında faaliyet gösteren diğer bir şirket ise VHV Allgemeine Versicherung Inc.'nin (VHV Almanya) iştiraki olan VHV Reasürans A.Ş.'dir.

Son olarak 6 Eylül 2019 tarihinde Türk Reasürans A.Ş. faaliyete geçmiştir. Türk Reasürans, sigorta sektörü odağında yerel reasürans kapasitesini artırmak ve bu doğrultuda kaynak verimliliği sağlamak amacıyla Hazine ve Maliye Bakanlığı tarafından kurulmuştur. Sermayesinin tamamı Hazine ve Maliye Bakanlığı tarafından karşılanan Türk Reasürans A.Ş., Yeni Ekonomi Programı kapsamında ve Türk sigortacılık sektörü odağında "Ekonomik Dengelenme" ve "Sağlıklı ve Sürdürülebilir Büyüme" hedeflerine katkı sağlamayı amaçlamaktadır. Türk Reasürans'ın faaliyete geçmesi ile yurt içi reasürans kapasitesi artmış ve Türk sigorta sektörünün gelişimine katkı sağlanmıştır.

Kaynakça

Finans
Sigortacılık

Reasürans