في الكيمياء،الكمون الكيميائي أو الجهد الكيميائي   يرمز له بالرمز µ، وقد وضعه الفيزيائي والرياضي الأمريكي ويلارد جيبس، الذي عرفه كما يلي:

«إذا أضفنا كمية متناهية في الصغر من مادة ما لأي كتلة في حالة التوازن، بحيث تبقى الكتلة متجانسة ويبقى الأنتروبي والحجم ثابتين، عندئذ يُعطى الكمون الكيميائي بالزيادة في طاقة الكتلة مقسومة على المادة المضافة لتلك الكتلة».

وأشار جيبس أيضا إلى أن أي عنصر كيميائي، أو تركيب من عناصر بأي نسب معروفة قد يعتبر مادة متجانسة.

في بعض الحقول العلمية، وبالذات علم الكيمياء الكهربائية يستخدم التعبير «الجهد الكيميائي» لوصف شيء آخر تماما، لكنه ينتمي إلى نفس الطبيعة وهو «الجهد الكيميائي الداخلي»، (انظر أسفله: الجهد الكيميائي الداخلى والخارجي، والكلي).

وحدة الكمون الكيميائي هي جول/مول.

وصفه

الكمون الكيميائي μ يحدد خصائص مادة ما:

 كيفية تفاعلها الكيميائي مع مادة أخرى،

 إمكانية مادة على تحولها الطوري،

 إمكانية مادة على توزيع نفسها في حجم معين (نفاذية).

ويتم التفاعل الكيميائي، أو تحول طور المادة (مثل من ثلج إلى ماء)، أو النفاذية والتوزع من نفسه إذا كان الكمون الكيميائي للحالة الابتدائية أكبر منه للحالة النهائية.

أي أن الكمون الكيميائي يستطيع وصف جميع أنواع تحولات المادة وكذلك تفاعلاتها التي تشترك فيها فوتونات أو فونونات، أو إلكترونات أو ثغرات إلكترونية.

امثلة

 في الشكل العلوي نجد جزيئا واحدا يتحرك عشوائيا في صندوق.

 ويبين الشكل الوسطي انتشار مجموعة كبيرة من جزيئات الغاز بعد إزالة الحائل بين الجزء الفارغ والجزء الممتلئ بالغاز من الصندوق، وهي أيضا تتحرك عشوائيا،

 وفي الشكل السفلي يبين الحالة عندما نملأ الصندوق بعدد أكثر كثرة من جزيئات الغاز، وهي تتحرك أيضا عشوائيا بحيث تشغل كل الصندوق. وتتحرك الجزيئات من المنطقة عالية الكثافة إلى المنطقة منخفضة الكثافة حتى تتساوى كثافة الغاز في جميع أجزاء الصندوق، وذلك طبقا ل قانون فيك للانتشار.

انتشار الغاز يعادل انتشار الكمون الكيميائي.
لنفرض توزيع كمون كيميائي كما في الشكل على مساحة ثنائية البعد. تميل الجزيئات إلى التحرك من المناطق ذات الكمون الكيميائي العالي (اللون الغامق) إلى المناطق ذات الكمون الكيميائي المنخفض (اللون الفاتح).

مختلف صفات الحركة الحرارية تحدد ماهية الكمون الكيميائي. لنعتبر مثلاً ذرات مشحونة موجودة في سائل ما. فبحسب تدرج الضغط في السائل تندفع جزيئات من جهة عالية الضغط إلى أخرى منخفضة الضغط حتى يتساوى الضغط في جميع أجزاء النظام. وبالنسبة لتدرج الكمون الكهربائي (للشحنات) تندفع الجزيئات ذات الشحنة من الأماكن عالية الشحنة إلى أماكن منخفضة الشحنة حتى يتساوى توزيع الشحنات، وقد يكون ذلك في اتجاه معاكس بالنسبة للانتشار تحت ضغط.

تاريخ
قدم جيبس في عام 1873 مقالة وضح فيها الخطوط الأولية لمعادلته الجديدة القادرة على تنبؤ أو تخمين نشوء مختلف النظم الطبيعية وذلك عند احتكاك الأجسام أو النظم ببعضها. استطاع جيبس بعد دراسة تفاعل مواد متجانسة مع بعضها، تحديد ثلاث حالات للتوازن: مستقر، متعادل، غير مستقر، وإذا كان التفاعل سيتم أم لا. في عام 1873، اعتمد جيبس على هذه الهيكلية في تقديم مبدأ الكمون الكيميائي الذي يأخذ بعين الاعتبار التفاعلات الكيميائية وحالة الأجسام المختلفة كيميائيا عن بعضها.
يقول جيبس ملخصا نتائجه في عام 1973:

حيث تشير ε إلى الطاقة الداخلية للجسم، وη تشتير إلى أنتروبية الجسم، و هو حجم الجسم.

الجهد الكيميائي الداخلي، والخارجي، والكلي

عندما يوجد فرق في الجهد الكيميائي بين موضعين، يكون جزء منه ناشئ عن جهد خارجي مثل طاقة الجهد الكهربائي أو اختلاف طاقة الوضع وغيرها، بينما باقي الجهد يكون من عوامل داخلية في النظام مثل الكثافة، ودرجة الحرارة، والضغط وغيرها.

ويسمى الجهد الكيميائي الحقيقي الجهد الكيميائي الكلي  ، وهو كما رأينا ينقسم إلى قسمين الجهد الكيميائي الداخلي ، والجهد الكيميائي الخارجي :

حيث الكمون الخارجي:

أي أن الجهد الخارجي هو مجموع الجهود المؤثرة من الخارج على النظام مثل الجهد الكهربائي، وجهد الجاذبية...وغيرها، حيث:

q هي شحنة الجزيئ، و m كتلة الجزيئ،

 V هي الجهد الكهربائي، و h ارتفاع الصندوق،

 g عجلة الجاذبية الأرضية

ومع أن التعبير «جهد كيميائي» أو «كمون كيميائي» تعني أساسا «الجهد الكيميائي الكلي» إلا أن البعض لا يراعي ذلك دائما.

وفي مجال الكيمياء الكهربائية يستخدم تعبير «الجهد الكيميائي» للتعبير عن «الجهد الكيميائي الداخلي» بينما يستخدم التعبير «الجهد الكيميائي الكهربي» لتعريف «الجهد الكيميائي الكلي».

الكمون الكيميائي الدينامي الحراري
الكمون الكيميائي لنظام دينامي حراري هو كمية التغير في طاقة النظام عند إضافة جزيء واحد، مع بقاء الأنتروبية والحجم ثابتين. إذا احتوى النظام على صنفين من الجزيئات، فإنه يعرف كتغير في الطاقة عند ازدياد عدد جزيئات الأصناف جزيئا واحدا. الكمون الكيميائي هو متغير أساسي في الديناميكا الحرارية وهو يقترن بعدد الجزيئات.

للكمون الكيميائي أهمية كبيرة عند دراسة نظم الجزيئات المتفاعلة. لنفترض حالة بسيطة من صنفين، حيث يتحول جزيء من الصنف الأول إلى جزيء من الصنف الثاني والعكس. فلنفترض مثلا مزيج مشبع من الماء (الصنف الأول)، وبخار الماء (الصنف الثاني). فإذا كان النظام في حالة توازن، فإن الكمونين الكيميائيين لكلا الصنفين يجب أن يكونا متساويين، وإلا نتجت حرارة من المزيج. ومن جهة أخرى، فإن أي زيادة في إحدى الكمونات الكيميائية سينتج عنه تحرير جزء من طاقة النظام على هيئة حرارة (عملية غير عكوسية) (انظر القانون الثاني للديناميكا الحرارية).

عندما تتحول أصناف ذات «جهد كيميائي» كبير إلى أصناف أخرى يصدر النظام طاقة على هيئة حرارة، أما إذا أردنا عكس التفاعل فيلزم إمداد النظام بحرارة من الخارج. وفي التفاعلات الكيميائية تكون حالة التوازن الحراري معقدة كثيرا حيث تمتزج أكثر من صنفين اثنين. عندئذ نحسب العلاقة بين الجهود الكيميائية عند التوازن بواسطة قانون فاعلية الكتلة.

ونظرا لأن الجهد الكيميائي هو كمية ترموديناميكية فهي تُعرّف بصرف النظر عن تصرفها الصغري في النظام، أي بخصائص الجزيئات المكونة للنظام.

مثال توضيحي:

نفترض أن لدينا 1 مول من الميثان و 2 مول من الأكسجين. فإذا قرّبنا شعلة من من ذلك المخلوط يحدث التفاعل التالي:

ونتج عن التفاعل حرارة (طاقة). نتجت تلك الطاقة من الفرق في الجهد الكيميائي للميثان
CH4 والأكسجين O2 الداخلين في التفاعل (كمون عالي)، والجهد الكيميائي ل ثاني أكسيد الكربون
CO2 والماء H2O الناتجين من التفاعل (كمون منخفض).

وتبلغ كمية الطاقة الناتجة من التفاعل:

كما نجد أمثلة أخرى ممثة في البطاريات حيث تتحول الطاقة الكيميائية إلى طاقة كهربائية.

  كما يمكن كتابة المعادلة الكيميائية أعلاه كالآتي:

 حرارة  +

وهذه المعادلة تبين أن التفاعل يسير من اليسار إلى اليمين وينتج عنه حرارة، يسمى تفاعل ناشر للحرارة. وتبين أيضا أنه لكي نسيّر التفاعل العكسي من اليمين إلى اليسار، فلا بد لنا من تزويد التفاعل بحرارة من الخارج لكي يتم في هذا الاتجاه العكسي.

توضيح التعريف

نفترض نظاما ترموديناميكيا يحتوي على عدد
n من اصناف الجزيئات. فتكون الطاقة الداخلية
U معتمدة على الإنتروبيا
S, والحجم V وعدد ذرات كل نوع N1,..., Nn. أي أن:

وعندما نرمز للطاقة الداخلية ب U فإننا نعني أن الطاقة ناتجة من التفاعل بين أصناف جزيئات النظام، ولا تشترك أي مؤثرات خارجية على النظام.

ويعرف الجهد الكيميائي  للنوع
i بالرمز μi وهو يعتبر الجزء النسبي الموجود في النظام المكون من عدد N من الجزيئات:

حيث الحروف السفلى تبين أن إنتروبيا والحجم، وأعداد الذرات الأخرى ثابتة.

كما يتضح من هذا التعبير أن وحدة الكمون الكيميائي هي جول/مول، بصفة عامة.

وعند اعتبار الإنثالبي يمكننا كتابة معادلة الجهد اكيميائي كالآتي:

في الأنظمة العملية يصعب عادة المحافظة على الإنتروبيا ثابتة حيث يحتاج ذلك إلى عزل ممتاز للنظام عن الخارج. ولذلك يستحسن لتعريف طاقة هلمهولتز الحرة A التي هي دالة لدرجة الحرارة T والحجم V وعدد الجزيئات N كالآتي:

وباستخدام تعريف طاقة هلمهولتز الحرة نحصل على الجهد الكيميائي:

وتجرى التجارب المعملية عادة عند درجة حرارة ثابتة وضغط ثابت. في تلك الحالة يكون الجهد الكيميائي هو مشتق جزئي ل طاقة جيبس بالنسبة إلي عدد الجزيئات:

كما يمكن صياغة الجهد الكيميائي باسستخدام المشتقة الجزئية للإنثالبي (تحت ظروف ثبات الإنتروبيا والضغط الثابت).

قمنا هنا بتعريف الكمون الكيميائي ككمية الطاقة لكل جزيئ، وتوجد تعريفات أخرى للكمون الكيميائي ككمية الطاقة لكل مول.

الكمون الكيميائي والطاقة الداخلية

تعرف معادلة جيبس الأساسية الطاقة الداخلية U  بأنها:

حيث:

T درجة الحرارة المطلقة،
S الإنتروبيا،
 p الضغط،
V الحجم،
  كمية المادة من الصنف i.

ظروف التوازن الكيميائي

يكون الكمون الكيميائي للمواد الداخلة في التفاعل مساويا للكمون الكيميائي للمواد الناتجة من التفاعل عند التوازن الكيميائي. ذلك مثلما يحدث في حالة تساوي درجة الحرارة لنظامين كانا منعزلين وفي درجتي حرارة مختلفتين ثم وصلناهما ببعضهنا لبعض أو تساوي الجهد الكهربائي عند التوازن.

ويمكننا عن طريق التحكم في بعض المتغيرات السيطرة على التوازن الكيميائي في حالات متعددة:

ونظرا لعملنا في المعامل الكيماوية يكون في ظروف ثبات درجة الحرارة وثبات الضغط فإننا نحصل على طاقة غيبس الحرة G وهي الطريقة الشائعة. ولكن حالة التوازن بصفة عامة تعبر عن اختفاء الفرق بين الكمونات الكيميائية (أي تساويها).

مصطلحات
يعتمد مصطلح الكمون الكيميائي على السياق الذي يستخدم فيه:
 عند الكلام عن الأنظمة التحريكية الحرارية، يشير الكمون الكيميائي إلى الكمون الكيميائي التحريكي الحراري. في هذا السياق، فإن الكمون الكيميائي هو تغير الخصائص التحريكية الحرارية لدالة الحالة خلال التغير في عدد الجزيئات. حسب شروط التجربة، فإن التغير في خصائص الحركة الحرارية لدالة الحالة يكون إما الطاقة الداخلية، أو السخانة، أو طاقة جيبس أو طاقة هلمهولتز الحرة. إن الاستخدام للكمون الكيميائي في هذا السياق محصور في الكيميائيين التجريبيين، والفيزيائيين، والمهندسين الكيميائيين.
 يستخدم الكيميائيون النظريون والفيزيائيون غالبا مصطلح الكمون الكيميائي للدلالة على الكمون الكيميائي الكهربائي.
 يستخدم الفيزيائيون أحيانا مصطلح الكمون الكيميائي في توصيف الأنظمة النسبية للجسيمات الأولية.

المراجع

اقرأ أيضا
 جهد كهركيميائي
 كمون دينامي حراري
 ديناميكا حرارية
 القانون الثاني للديناميكا الحرارية
 تفاعل كيميائي
 عدد الجسيمات
 مبدأ أقل طاقة

ترموديناميكا كيميائية
خواص دينامية حرارية
كيمياء فيزيائية

جهد كيميائي


Jacqueline Stallone (nacida Labofish; Washington D. C., 29 de noviembre de 1921-Los Ángeles, 21 de septiembre de 2020) fue una astróloga y personalidad televisiva estadounidense conocida por ser la madre de los hermanos Sylvester y Frank.

Biografía
Stallone nació como Jacqueline France Labofish en Washington D.C., Estados Unidos, hija de una mujer de sociedad, Jeanne Clerec, y un abogado prominente, John Labofish. Su madre nació en Brest (Bretaña, Francia) en 1901, mientras que sus abuelos paternos, Rose y Charles Labofish, eran inmigrantes judíos de Odesa, en el Imperio ruso.

Se independizó con quince años, motivo por el que trabajó como trapecista en un circo,  corista en un club nocturno y otras ocupaciones como bailarina o peluquera.

Fue pionera en presentar un programa de televisión emitido a diario con una programación sobre ejercicio. También intervino en el programa Gorgeous Ladies of Wrestling (G.L.O.W) en torno a la lucha libre femenina, emitido en 1986. A raíz de la experiencia abrió un gimnasio en Washington, solo para mujeres, al que llamó Barbella's.

Contrajo matrimonio en 1945 con Frank Stallone, con quien encontró la estabilidad. Del matrimonio nacieron Tommy, Sylvester y Frank Stallone. De su segundo matrimonio, con Anthony Filiti nació en 1964 su hija Toni Ann D'Alto.

Su afición a la cirugía estética causó controversias a causa del elevado número de operaciones a las que se sometió. Con ochenta años participó en el programa Gran Hermano VIP en la versión emitida en Reino Unido.

Fallecimiento

Sobrevivió a la Gran Depresión, a la Segunda Guerra Mundial y se mantuvo con una mente ágil hasta su fallecimiento sucedido el 21 de septiembre de 2020, por causas naturales en su domicilio de Santa Mónica, California.

Referencias

Astrólogos de Estados Unidos
Nacidos en Washington D. C.
Fallecidos por causas naturales
Astrólogos del siglo XX

Jackie Stallone


Le Parti de la solidarité de la patrie ( anglais : Homeland Solidarity Party ), mieux connu sous le nom de STAR, est un parti local basé à Sabah Bornéo fondé par Datuk Dr. Jeffrey G. Kitingan, le frère cadet de l'ancien président du Parti uni de Sabah Tan Sri Datuk Seri Panglima Joseph Pairin Kitingan. Le parti a été formé et approuvé en 2016 par le Societies Act 1966. En 2021, le parti a réussi à rassembler 340 000 membres et des succursales ont été officiellement ouvertes dans tous les coins de Sabah. Le parti recherche et protège également activement les droits du peuple de Sabah à travers les Nations unies, l'UNESCO et également à travers tous les documents de preuve authentiques.

Références

Liens externes

Parti politique en Malaisie
Parti politique fondé en 2016

Parti de la solidarité de la patrie


Jaroslavl - en gammel by ved Volga er en dansk dokumentarfilm fra 1968 med instruktion og manuskript af Tørk Haxthausen.

Handling
Den 9-årige Sasha bor i Jaroslavl ved Volga. Sommerferien tilbringer han mest sammen med sin bedstefar, der er pensioneret kaptajn. Også hans far er kaptajn - på en hydrofoil-båd, moderen er farmaceut, mens bedstemoderen står for husholdningen. Bedstefaderen fortæller Sasha om gamle dage, om pramdragerne og om sin hårde barndom med 14-16 timers arbejdsdag.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1968

Jaroslavl - en gammel by ved Volga


165192 Neugent este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
165192 Neugent este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Cerro Tololo de Larry H. Wasserman. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,23 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 5,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 165001-166000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

165192 Neugent


Eta Delphini (η Del / 3 Delphini) es una estrella en la constelación del Delfín.
Tiene magnitud aparente +5,39 y se encuentra a 236 años luz del sistema solar, de acuerdo a la nueva reducción de los datos de paralaje de Hipparcos.

Eta Delphini es una subgigante blanca de tipo espectral A3IVs, siendo sus características físicas parecidas a las de Sarin (δ Herculis).
Tiene una temperatura superficial de 9057 K y su radio es aproximadamente 2,2 veces más grande que el del Sol.
Gira sobre sí misma con una velocidad de rotación de al menos 65 km/s, unas 33 veces más deprisa que el Sol.
Tiene una masa 2,25 veces mayor que la del Sol y ha consumido el 64% de su vida como estrella de la secuencia principal.

La composición química de Eta Delphini presenta notables diferencias respecto a la del Sol.
Todos los elementos evaluados son más abundantes que en nuestra estrella; por ejemplo, la abundancia relativa de hierro es 3,6 veces mayor que la solar ([Fe/H] = +0,56).
Los niveles relativos de sodio, bario, itrio y estroncio son aún más altos, siendo este último metal 32 veces más abundante que en el Sol.
En el otro extremo, la abundancia relativa de oxígeno es igual a la solar.

Por último, cabe señalar que Eta Delphini parece ser una estrella binaria, si bien nada se sabe sobre su posible acompañante. Asimismo, está catalogada como posible variable.

Referencias

Subgigantes
Estrellas binarias
Constelación de Delphinus

Eta Delphini


Margarida Gil (* 7. September 1950 in Covilhã) ist eine portugiesische Filmregisseurin. Zu einem Teil ihrer Filme war sie auch die Drehbuchautorin, während sie nur selten als Filmschauspielerin wirkte.

Werdegang
Gil studierte Deutsche Philologie an der Universität Lissabon. Seit 1975 arbeitet sie für den öffentlich-rechtlichen Sender RTP. Im gleichen absolvierte in Veredas einen ihrer wenigen Auftritte als Schauspielerin. Nach Regiearbeiten für das Fernsehen, darunter mehrere Dokumentarfilme, entstand 1989 unter dem Titel Relação Fiel e Verdadeira ihr erster Spielfilm, mit dem sie an den Filmfestspielen von Venedig teilnahm. Ihr Film Rosa Negra (1992) wurde für den offiziellen Wettbewerb beim Filmfestival von Locarno ausgewählt. 1999 gewann sie beim Filmfestival von Rom mit O Anjo da Guarda den ersten Platz. Ihr Film Adriana war 2005 beim Festival IndieLisboa bester portugiesischer Film. Die Hauptdarstellerin Ana Moreira wurde für ihre Darstellung der Titelrolle 2006 mit einem Globos de Ouro als beste Filmschauspielerin ausgezeichnet.

Margarida Gil lehrt an der Sozialwissenschaftlichen Fakultät der Neuen Universität Lissabon. Sie ist die Schwester des Trovante-Musikers João Gil, und sie war mit dem Regisseur João César Monteiro (1939–2003) verheiratet, in vier von dessen Filmen sie auch als Schauspielerin auftrat (1975, 1977, 1979 und 2003).

Filmografie
 1975: Para Todos o Serviço (Kurzfilm)
 1975: Veredas (als Schauspielerin)
 1982: Feste É Festa (Fernsehserie)
 1983: A Festa Continua (Fernsehserie)
 1984–1985: Hermanias (Fernsehserie, 12 Folgen)
 1987: Relação Fiel e Verdadeira
 1987: A Quinta do Dois (Fernsehserie, 8 Folgen)
 1988: Piano Bar (Fernsehserie)
 1989: Flores Amargas (Fernsehfilm)
 1990: Brincar é Coisa Séria (Fernsehserie)
 1990–1991: Fórum Musical (Fernsehserie, 3 Folgen)
 1991: Daisy: Um Filme para Fernando Pessoa (Fernsehfilm)
 1992: Rosa Negra
 1992: Chá das Cinco (Fernsehserie, 13 Folgen)
 1994: Eu Tenho Dois Amores (Fernsehserie)
 1994: A Luz Incerta
 1995: Serenata Monumental da Queima das Fitas (RTP-Fernsehshow)
 1996: Maria
 1996: O Filme da MInha Vida (Fernsehserie)
 1996–1997: Falatório (Fernsehserie, 14 Folgen)
 1998: As Escolhidas (Fernsehfilm)
 1998: Jardim das Estrelas (Fernsehserie, 1 Folge)
 1998: O Anjo da Guarda
 1999: Já que Falamaos em Sexo (Fernsehserie)
 1999–2001: Travessa do Cotovelao (Fernsehserie, 69 Folgen)
 2002: Não Me Cortes O Cabelo Que Meu Pai Me Penteou (Kurzfilm)
 2004: Adriana
 2007: Carlos de Oliveira: Sobre o Lado Esquerdo (Dokumentarfilm)
 2009: Fátima de A–Z (Dokumentarfilm)
 2010: Perdida Mente
 2012: Paixão
 2012: Esquina do Tempo (Kurzfilm)
 2012: O Fantasma do Novais
 2018: Mar
 2022: Cavaleiro Vento (Kurzfilm)

Weblinks

 Eintrag zu Margarida Gil in der portugiesischen Filmdatenbank Memoriale-CinemaPortuguês (portugiesisch)
 Eintrag zu Margarida Gil bei CinePT, der filmwissenschaftlichen Datenbank der Universität Beira Interior (portugiesisch)
 Webseite zu Margarida Gil beim portugiesischen Verband der Filmregisseure (APR)

Siehe auch
 Portugiesischer Film

Filmregisseur
Drehbuchautor
Hochschullehrer (Universidade Nova de Lisboa)
João César Monteiro
Portugiese
Geboren 1950
Frau

Margarida Gil


Arthur Emyr Jones, généralement connu sous le nom d'Arthur Emyr, né le  à Bangor au pays de Galles, est un international gallois de rugby à XV. Il joue comme ailier pour le Swansea RFC, où il devient le meilleur marqueur d'essais, et pour le Cardiff RFC. Il joue aussi pour le , le  et l'université d'Aberystwyth.

Biographie
Arthur Emyr est né à Bangor au pays de Galles. Il est sélectionné treize fois avec l'équipe nationale du pays de Galles et marque quatre essais entre 1989 et 1991. Il est élu joueur de rugby gallois de l'année 1990. Il est sélectionné dans l'équipe galloise pour la Coupe du monde 1991.

À sa retraite de joueur, il fait la une dans les médias, en devenant présentateur sportif à la télévision, puis responsable des sports à la BBC Wales entre 1994 et 2001, avant de rejoindre le gouvernement gallois en tant que responsable des événements majeurs.

Références

Liens externes

Ailier (rugby à XV)
Joueur international gallois de rugby à XV
Joueur du Swansea RFC
Joueur du Cardiff RFC
Naissance en 1962
Naissance à Bangor

Arthur Emyr


The Daily Courant, inicialmente publicado em 11 de março de 1702, foi o primeiro jornal diário britânico. Foi produzido por Elizabeth Mallet em suas instalações ao lado da taverna King's Arms em Fleet Bridge em Londres. O jornal consistia em uma única página, com anúncios no verso. Mallet anunciou que pretendia publicar apenas notícias estrangeiras e não acrescentaria nenhum comentário próprio, supondo que seus leitores tivessem "bom senso para fazer reflexões por si mesmos".

Depois de apenas quarenta dias, Mallet vendeu o The Daily Courant para Samuel Buckley, que o mudou para instalações na área de Little Britain em Londres, no "the sign of the Dolphin". Buckley mais tarde se tornou o editor do The Spectator. O Daily Courant durou até 1735, quando foi fundido com o Daily Gazetteer.

Bibliografia

Ligações Externas

Jornais do Reino Unido

The Daily Courant


La microrregión de Rosário es una de las microrregiones del estado brasileño del Maranhão perteneciente a la mesorregión Norte Maranhense. Su población según el censo 2010 IBGE es de 161.189 habitantes y está dividida en ocho municipios. Su población está formada por una mayoría de negros y mulatos 62.0, caboclos (mestizos de indios y blancos) 21.5, blancos 16.4 e indígenas 0.1. En el censo de 2010 consta de 149 indígenas viviendo en la región. Posee un área total de 6.601,955 km².

Municipios
 Axixá
 Bacabeira
 Cachoeira Grande
 Icatu
 Morros
 Presidente Juscelino
 Rosário
 Santa Rita

Rosario

Microrregión de Rosário


Revoluția mongolă din 1911 (Revoluția Mongoliei exterioare din 1911) a avut loc atunci când regiunea Mongoliei Exterioare și-a declarat independența față de dinastia Qing condusă de populația Manchu în timpul revoluției Xinhai. O combinație de factori, incluzând dificultăți economice și eșecul de a rezista imperialismului occidental, au determinat ca mulți oameni din China să fie nemulțumiți de guvernarea Qing. Când un nou program de colonizare a Mongoliei cu chinezi Han și asimilarea nativilor a fost prezentat, a fost întâmpinat cu o rezistență care a dus la separarea relativ fără sânge de Imperiul Qing. Multe căpetenii Barga și din Mongolia Interioară au ajutat revoluția și au devenit conducătorii revoluției.

Stabilirea Mongoliei Exterioare
La începutul secolului al XX-lea, Mongolia era sărăcită. Repercusiunile Rebeliunii Taiping (1850-1864) au fost în principal responsabile de această deteriorare economică. Pierderea veniturilor fiscale din China de Sud în timpul revoltei și cheltuielile pentru suprimarea ei au epuizat trezoreria Qing. Argintul, în locul efectivelor de animale, așa cum era obiceiul, a devenit principalul mijloc de plată a impozitelor. Principala sursă de argint pentru mongoli era cea a obținută din împrumuturile de la negustorii chinezi. Aceste împrumuturi, tranzacționate la rate ale dobânzii foarte mari, au fost rambursate în efective de animale, care apoi au fost exportate în China. Rezultatul a fost o scădere catastrofală a dimensiunilor efectivelor de care depindea existența mongolilor.

O economie dezintegrată, o datorie crescândă și o creștere a taxelor au constituit componente ale tulburărilor sociale și politice din Mongolia. Cu toate acestea, planurile Qing pentru transformarea Mongoliei Exterioare au fost cele care a produs impulsul pentru rebeliune.

"Noua Administrație"

Dinastia Qing (1644-1911) a fost fondată de clanul manciurian Aisin Gioro în ceea ce este astăzi nord-estul Chinei (cunoscut și sub denumirea de Manciuria). Cu siguranță nu au fost primii oameni non-Han care să conducă toată China, dar soarta acestor dinastii anterioare a fost întotdeauna aceeași: au invadat, au guvernat, s-au căsătorit, și, în cele din urmă, au fuzionat, mai mult sau mai puțin devenind ei înșiși chinezi. S-au făcut încercări de a menține tulpina Manchu pur etnică, deși aceste eforturi s-au dovedit a fi fără izbândă. Conducătorii timpurii din Manchu au adoptat diverse legi pentru a izola Manciuria de China (optsprezece provincii) și Mongolia. Aceștia au făcut același lucru și pentru mongoli: chinezilor Han li s-a interzis să intre în Mongolia, iar mongolilor nu li s-a permis să călătorească în afara propriilor zone. Mongolilor li s-a interzis să vorbească limbile chinezești sau să se căsătorească cu chinezii Han. Deși aplicarea acestor decizii s-a redus, legile au rămas în continuare în vigoare, avându-se grijă să se respecte aceste garanții.

Imperialismul occidental din China în ultima parte a secolului al XIX-lea a schimbat prioritățile politice în această țară. Înfrângerea Qing de către japonezi în 1895 (primul război sino-japonez), urmată la scurt timp de confiscarea germană a Shandongului și de "asaltul pentru concesii", care a urmat în mod dramatic, a demonstrat inadecvarea eforturilor anterioare ale Qing de a rezista Occidentului. Revolta boxerilor, și mai ales victoria Japoniei asupra Rusiei în 1905, au fost interpretate pe scară largă în China ca triumful constituționalismului față de autocrație. Apoi au fost ordonate reformele economice, politice și militare de amploare, cunoscute sub numele de "Noua Administrație"" sau "Noile Politici" (Xin zheng).

În Mongolia Exterioară, cu toate acestea, Noua Administrație a fost accentuată destul de diferit. Scopul nu a fost pur și simplu modernizarea, așa cum a fost în teritoriile chinezești Han, ci asimilarea culturală. Ocupația ruseasca a peninsulei Liaodong în 1898 și apoi a Manciuriei de Nord în 1900 a confirmat temerile guvernului Qing despre un obiectiv rusesc mai larg pe întreaga frontieră nordică a imperiului lor. Conducătorii Qing au crezut că supraviețuirea stării lor ca entitate integrală depindea de eficiența frontierei, servind ca un "scut" de protecție pentru China. Pentru a realiza acest lucru, popoarele care locuiau în această regiune ar fi trebui să devină chineze.

Între anii 1901 și 1910, guvernul Qing a inaugurat un plan expansiv pentru colonizarea chineză a frontierei și reorganizarea guvernelor sale native (deși colonizarea terenurilor din Mongolia Interioară de către chinezi a început mult mai devreme). Un decret din 1910 care a abrogat vechile interdicții împotriva stabilirii chinezilor în Mongolia exterioară, căsătoriile între chinezi și mongoli, interzicerea folosirii limbajul chinez de către mongoli a fost ultimul pas spre dezmembrarea acelui zid de izolare pe care manciurienii l-au ridicat cu câteva secole mai înainte.

La începutul anilor 1910, guvernul Qing l-a numit pe Sando (sau Sandowa), un manciurian și fost guvernator adjunct al Guihwa, în calitate de vicerege al Mongoliei în capitala Urga (Ulaanbaatarul modern), pentru a pune în aplicare noua administrație. El a început imediat să organizeze douăzeci de birouri care să supravegheze chestiuni precum armata, impozitarea, poliția, guvernul și comerțul. Au fost făcute planuri de colonizare a Mongoliei cu fermierii chinezi. În ianuarie 1911, locotenent-colonelul Tang Zaili, a ajuns să supravegheze organizarea unei armate mongole, jumătate din ea urmând să fie formată din păstori mongoli. O baracă de 400 de locuri a fost ridicată lângă Urga. Mongolii au văzut în toate acestea o amenințare la adresa supraviețuirii lor. Disperarea lor a fost prezentată într-o petiție adresată guvernului Qing: "Printre numeroasele directive emise în mod repetat, nu există nici una de care să beneficieze și mongolii. În consecință, toți dorim să ni se permită să trăim conform tradițiilor noastre vechi". Aroganța și brutalitatea personalului lui Tang Zaili și escorta militară nu au ajutat.

Rezistența mongolă

La mai putin de o lună după sosirea lui Sando, între niște preoți budiști și chinezi au izbucnit certuri la un magazin de lemne chinezesc din Urga. Astfel de incidente nu erau necunoscute în trecut, dar au fost ferm suprimate de oficialii Qing. Aceasta s-a dezvoltat diferit. Când Sando a sosit la mănăstirea Gandan, mănăstirea principală din oraș, pentru a face arestări, preoții i-au alungat pe el și pe trupele sale cu pietre, forțându-i să se retragă. Sando a cerut ca Jebstundamba Khutuktu, liderul spiritual în Urga al mongolilor, să predea un anumit preot considerat a fi conducătorul incidentului. Khutuktu a refuzat și Sando l-a amendat. Ca răspuns, mongolii au cerut guvernului Qing să-l înlăture pe Sando, dar fără succes.

Au urmat alte incidente, toate subliniind autoritatea diminuată a lui Sando: un nobil minor, Togtokh Taij, cu o trupă mică, a jefuit mai multe magazine de comerț chineze din estul Mongoliei cu complicitatea oficialilor mongoli locali. Sando a trimis două detașamente de soldați pentru a-l prinde pe Togtokh. Ei au fost conduși în capcană de către ghidul lor mongol; cei mai mulți au fost uciși. Prinții mongoli au refuzat să ofere soldați pentru armata lui Sando. Prințul asupra căruia Togtokh a întreprins incursiuni a refuzat cererea lui Sando de a plăti despăgubiri comercianților chinezi.

Decizia pentru independență

În primăvara anului 1911, unii nobili mongoli importanți, inclusiv prințul Tögs-Ochiryn Namnansüren, l-au convins pe Jebstundamba Khutukhtu să convoace o întâlnire a nobililor și oficialilor ecleziaști pentru a discuta despre independență. Khutukhtu a consimțit. Pentru a evita suspiciunea, el a folosit ca pretext ocazia unui festival religios, moment în care liderii adunați au discutat despre nevoia de re-repartizare a impozitelor printre căpetenii. Reuniunea a avut loc pe 10 iulie, iar mongolii au discutat dacă ar fi mai bine să se supună sau să reziste voinței dinastiei Qing. Adunarea a ajuns într-un impas, unii argumentând pentru rezistența completă, alții pentru rezistență parțială. 18 nobili s-au decis să acționeze. Într-o întâlnire secretă pe dealurile din afara orașului Urga, ei au decis că Mongolia trebuie să-și declare independența. Apoi l-au convins pe Khutuktu să trimită o delegație de trei oameni importanți in Rusia - un nobil secular, un ecleziast și un misionar laic din Mongolia Interioară.  Componența specială a delegației - un nobil, un cleric și un om simplu - ar fi fost un semnal că misiunea avea un important consens național.

Delegația trimisă la Sankt-Petersburg a dus cu ea o scrisoare semnată în numele Khutuktu și a "celor patru hani din Khalkha". El a cerut asistență împotriva chinezilor, inclusiv cu arme, și a presupus că trupele rusești ar fi necesare împotriva unei unități chineze despre care mongolii credeau în acel moment că s-ar îndrepta spre Mongolia. Pentru a convinge un angajament, mongolii au promis în schimb concesii economice. Scrisoarea însăși era neclară cu privire la tipul specific de relații pe care mongolii doreau să-l stabilească cu Rusia. Rusia a vrut să includă Mongolia exterioară în sfera ei de influență și ca stat tampon care oferă protecție față de China și Japonia, dar nu a planificat niciodată să facă parte din imperiul ei. Guvernul rus a decis să sprijine, prin mijloace diplomatice mai degrabă decât prin mijloace militare, nu independența deplină a Mongoliei, ci autonomia în cadrul imperiului Qing. Cu toate acestea, ea și-a mărit gărzile consulare în Urga pentru a proteja delegația care a revenit.

Ministrul rus de la Beijing a fost apoi instruit să informeze guvernul Qing că mongolii au trimis o delegație la Sankt Petersburg, care s-a plâns de imigrația chineză, de prezența militară și de reorganizarea administrativă. El a afirmat că Rusia nu poate decât să fie îngrijorată de aceste evoluții, având în vedere granița comună împărtășită cu Khalkha, și a avertizat că China ar trebui să suporte consecințele dacă acest avertisment va fi ignorat.

Independența

Aflând depre misiunea mongolă în Rusia, guvernul Qing i-a cerut lui Sando să investigheze. Sando l-a chemat imediat pe șeful administrației ecleziastice al Khutukhtu, Erdene Shanzav, și a cerut o explicație. Erdene Shanzav, argumentând că nu a fost implicat, a dezvăluit întregul complot. Sando a cerut apoi ca Khutuktu să-și retragă cererea pentru trupele rusești. Khutuktu a fost de acord, cu condiția ca Sando să desființeze noua administrație. Sando a trimis instrucțiuni de la Beijing și i s-a spus că părți din Noua Administrație ar putea fi amânate.

Era momentul potrivit pentru conciliere. Sando a ales să se înfurie în schimb. El a ordonat prinților din Urga să semneze o declarație conform căreia numai câteva persoane au fost responsabile pentru apelul adresat Rusiei. Prinții au dat o astfel de declarație, dar numai verbal. Sando a ordonat apoi mongolilor să nu mai aibă contact cu consulatul rus, amenințând în caz de neascultare să aducă încă 500 de soldați la Urga și să înarmeze populația chineză din oraș. El a postat santinele în jurul palatului lui Khutuktu, cu ordine de a bloca vizitatorii ruși. Și a trimis un contingent de trupe la frontiera ruso-mongolă pentru a intercepta delegația mongolă trimisă în Rusia la întoarcerea sa.

Evenimente foarte importante avea loc chiar în China. La 10 octombrie a avut loc o revoltă la Wuchang și a început o revoluție împotriva clasei conducătoare minoritare. Provinciile una după alta și-a declarat independența față de autoritatea Qing. Crezând că poziția lui era incontestabilă, Sando a dat legătura cu guvernul de la Beijing cerând permisiunea de a demisiona, dar cererea lui a fost respinsă. Între timp, delegația mongolă trimisă în Rusia s-a întors în secret și a raportat rezultatele călătoriei sale unui grup de prinți și preoți. Ei au compus un memoriu comun pentru Khutukhtu, întrebând ce ar trebui să facă Mongolia în loc de revoltele provinciale. El a sfătuit ca mongolii să formeze un stat propriu.

Încurajați de sprijinul lui Khutuktu și de prăbușirea imediată a dinastiei Qing, a fost format guvernul provizoriu al lui Khalkha, condus de niște nobili proeminenți Khalkha. La 28 noiembrie, guvernul a ordonat tuturor celor patru provincii (aimag) ale Khalkha să mobilizeze câte o mie de soldați. Aproape imediat, 500 de oameni din khoshuunurile vecine s-au adunat în Urga. Două zile mai târziu, Sando a primit o scrisoare, semnată în numele nobililor și preoților din Khalkha, afirmând că au auzit despre o mișcare secesionistă în China și că trupele chineze ale "partidului revoluționar" se pregăteau să pornească spre Urga din Mongolia interioară. Scrisoarea a continuat să afirme că, având în vedere beneficiile obținute de Khalkhas din partea dinastiei Qing în trecut, Khutuktu a ordonat mobilizarea a 4.000 de soldați pentru a porni spre Beijing pentru a-l apăra pe împărat. Sando s-a fost rugat să le ofere acestor bărbați provizii și arme. I s-au dat trei ore să răspundă. Nu a venit nici un răspuns. Abandonând această înșelăciune subtilă, o delegație de nobili și preoți a vizitat biroul lui oficialului și l-au informat despre decizia lor de a declara independența și de a-l instala pe Khutuktu în calitatea de împărat. Sando s-a rugat de delegație. El a recunoscut că ceea ce s-a întâmplat a fost rezultatul nebuniei sale și a promis că va recomanda o autonomie totală pentru Mongolia, dar nu independența. Delegația a răspuns rapid că a venit pur și simplu să transmită un mesaj, nu să îl dezbată. Sando a fost obligat să părăsească țara în 24 de ore.

Erau puțin lucruri pe care Sando le putea face. Avea doar 150 de soldați, care, în orice caz, se aflau într-o stare de spirit refractară din cauza întârzierilor salariale. În ziua următoare, soldații săi au fost dezarmați de milițieni mongoli, precum și de cazacii ruși ai convoiului consular aflați sub comanda lui Grigory Semonov, viitorul ataman. Sando și personalul său s-au mutat în clădirea consulatului rus pentru propria lor siguranță.

La 30 noiembrie 1911, mongolii au stabilit guvernul temporar al Khalkha. Pe 5 decembrie, Sando a părăsit Mongolia sub escorta rusă. Autoritatea chineză din restul țării s-a prăbușit repede după aceea. Mai târziu în acea lună sau în ianuarie 1912 (sursele diferă), guvernatorul militar al orașului Uliastai din Mongolia de Vest, personalul său și gărzile militare au plecat liberi, sub protecția trupelor de cazaci. Guvernatorul militar adjunct al lui Khovd, totuși, a decis să se opună, sperând pentru întăriri din Xinjiang. Trupele au venit prea târziu: orașul a fost înconjurat de trupe mongole, întăririle au fost zdrobite. În august 1912, fortăreața orașului a fost depășită de trupele mongole, iar el și personalul său au fost escortate în afara țării de către cazaci.

La 1 decembrie, guvernul provizoriu al Khalkha a emis o proclamație generală prin care a anunțat încetarea dominației dinastiei Qing și instituirea unei teocrații sub conducerea Jebtsundamba Khutuktu. La sfârșitul lunii, pe 29 decembrie, Khutuktu a fost în mod oficial instalat ca Bodg Khaan ("Marele Han" sau "împărat") al noului stat mongol. Aceasta a inaugurat epoca lui Bogd Khan. În timp ce toate regiunile Barga, Dariganga, Khovd, Huvsgul, 26 de regiuni din regiunea Ili (Dzungarian Oirads), 24 de regiuni dintre cele 29 de regiuni din Mongolia superioară, 35 de regiuni din cele 49 din Mongolia interioară au trimis declarații în sprijinul apelului lui Bogd Khan de reunificare mongolă totuși, cei mai mulți dintre ei erau prea prudenți pentru a încerca să se alăture regimului Bogd Khan.

Revoluția mongolă a fost, în cea mai mare parte, o transferare ordonată a puterii. Caracterul său relativ pașnic a fost determinat de realismul autorităților Qing din Mongolia și, în mică măsură, de prezența trupelor rusești care au oferit protecție acestor autorități și trupelor chineze.

Referințe

Istoria Mongoliei
1911 în Asia

Revoluția Mongolă din 1911


La  est l'une des dix-huit circonscriptions législatives que compte la préfecture de Kanagawa au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La douzième circonscription de la préfecture de Kanagawa regroupe la ville de Fujisawa et le district de Kōza.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Douzième circonscription de la préfecture de Kanagawa


O Code noir  foi um decreto aprovado pelo rei francês Luís XIV em 1685 definindo as condições da escravidão no império colonial francês. O decreto restringia as atividades de pessoas de cor livres -  pessoas de ascendência africana, europeia e nativa americana que não eram escravizadas -, determinava a conversão de todas as pessoas escravizadas em todo o império ao catolicismo romano, definia as punições aplicadas aos escravos e ordenava a expulsão de todos os judeus das colônias da França.

Os efeitos do código sobre a população escravizada do império colonial francês foram complexos e multifacetados. Proibiu as piores punições que os proprietários poderiam infligir a seus escravos e levou a um aumento da população livre. Apesar disso, as pessoas escravizadas ainda eram submetidas a um tratamento severo nas mãos de seus proprietários, e a expulsão dos judeus era uma extensão das tendências antissemitas na França.

Pessoas de cor livres ainda estavam sob restrições através do Code noir, mas eram livres para seguir suas próprias carreiras. Em comparação com outras colônias europeias nas Américas, uma pessoa de cor livre no império colonial francês tinha alta probabilidade de ser alfabetizada e tinha grandes chances de possuir negócios, propriedades e até mesmo seus próprios escravos. O código foi descrito pelo historiador da França moderna Tyler Stovall como "um dos mais extensos documentos oficiais sobre raça, escravidão e liberdade já elaborados na Europa".

Fontes

 Tyler Stovall, "Race and the Making of the Nation: Blacks in Modern France." In Michael A. Gomez, ed. Diasporic Africa: A Reader. New York: New York University Press. 2006.

Ligações externas

 Édit du Roi, Touchant la Police des Isles de l'Amérique Française (Paris, 1687), 28–58.
 Le Code noir (1685)
 The "Code Noir" (1685) (in English), trans. John Garrigus

Escravidão
Abolicionismo na França
Escravidão na Europa
Tráfico atlântico de pessoas escravizadas

Code noir


Aux États-Unis, le Nevada est le seul État où certaines formes de prostitution sont légalement permises. Des bordels, sous réglementation stricte, sont autorisés à ouvrir, principalement dans des secteurs excentrés, à l'écart de la majorité de la population de l'État. Toutefois, la prostitution n'est pas autorisée dans tout l'État, mais seulement dans certains comtés ; elle est illégale dans d'autres, ainsi que dans la capitale, Carson City. Certains comtés autorisent les bordels mais aucun n'y est implanté. Seuls sept comtés comptent des bordels actifs. En , 21 bordels sont recensés au Nevada.

Malgré ces possibilités juridiques, la grande majorité de la prostitution au Nevada se tient, en toute illégalité, dans les secteurs métropolitains de Las Vegas et de Reno. Les clients dépensent environ 66 fois plus d'argent dans la prostitution illégale au Nevada que dans les bordels réglementés.

Histoire

Depuis le milieu du , la prostitution est autorisée au Nevada. En 1937, une loi impose des vérifications de santé régulières chez toutes les personnes prostituées. En 1942, le président Franklin D. Roosevelt ordonne d'éliminer la prostitution à proximité des bases militaires, ce qui concerne également les quartiers chauds de Reno et de Las Vegas. Après le retrait de l'ordonnance, des personnalités publiques de Reno s'efforcent de fermer un bordel en déclarant qu'il cause un trouble à l'ordre public ; en 1949, cette procédure est validée par la . En 1951, Reno et Las Vegas ferment toutes deux les quartiers chauds pour motif d'atteinte à l'ordre public, mais d'autres bordels restent présents dans l'État.

En 1971, , propriétaire du bordel , près de Reno, parvient à convaincre les hauts fonctionnaires du comté de promulguer une ordonnance qui autorise l'octroi d'une licence aux bordels et aux personnes prostituées, afin d'échapper au risque de fermeture pour trouble à l'ordre public. Les hauts fonctionnaires de Las Vegas, craignant que Conforte ne recoure à la même méthode pour ouvrir un bordel près de la ville, convainquent la législature, en 1971, de voter une réglementation qui interdise de légaliser la prostitution dans les comtés présentant une population supérieure à un seuil déterminé ; cette mesure est conçue pour ne s'appliquer qu'au comté de Clark.

En 1977, les hauts fonctionnaires du comté de Nye cherchent à obtenir la fermeture du , appartenant à Walter Plankinton, pour trouble à l'ordre public. Les bordels n'avaient pas encore besoin de l'octroi d'une licence dans ce comté et plusieurs autres étaient en fonctionnement. Plankinton porte plainte et soutient que la loi de l'État en 1971 a implicitement éliminé la présomption qu'un bordel constitue, en soi, un trouble à l'ordre public. La  valide cette interprétation en 1978 dans son arrêt Nye County v. Plankinton et le Chicken Ranch est autorisé à fonctionner. Dans un autre cas, les propriétaires du bordel dans le comté de Lincoln protestent lorsque le comté interdit la prostitution en 1978, alors qu'il avait délivré des licences pendant 7 ans. La Cour suprême du Nevada, toutefois, a jugé que le comté avait le droit de prendre cette décision dans l'arrêt Kuban v. McGimsey.

En 1979, une loi de l'État est votée pour interdire la publicité des bordels dans les comtés où elle est illégale. Cette loi est vite contestée au nom du premier amendement de la Constitution des États-Unis mais, en 1981, la Cour suprême du Nevada déclare que cette réglementation est conforme à la constitution. En , un juge de district américain casse cet arrêt, en déclarant qu'il est d'une portée exagérée, et des publicités ne tardent pas à apparaître à Las Vegas. En , la décision du juge de district est à son tour cassée par un siège de trois juges de la Cour d'appel des États-Unis pour le neuvième circuit. L'American Civil Liberties Union interjette appel en demandant une séance plénière de la même cour en . L'ACLU dépose aussi un recours auprès de la Cour suprême des États-Unis en 2011, mais celle-ci rejette la requête. Par conséquent, l'interdiction de publicité pour les bordels reste en vigueur.

Même si les bordels et les personnes prostituées sont assujettis à l'impôt fédéral sur le revenu et acquittent aussi les impôts locaux, le Nevada lui-même ne lève aucun  et les bordels n'ont pas à verser à cet État d'impôts sur le divertissement, ni d'autres taxes. En 2005, les propriétaires de bordel s'unissent en groupe de pression pour être assujettis à l'impôt, afin de renforcer la légitimité de leurs entreprises, mais la législature décline leur proposition. En revanche, les bordels sont imposés dans leurs comtés respectifs. Ainsi, selon des données de 2012, le comté de Lyon percevrait, sur les bordels, entre  et  chaque année.

En , l'ancienne prostituée et patronne de bordel Heidi Fleiss annonce son intention de créer un partenariat avec Joe Richards pour transformer le lupanar  (à ) en établissement réservé à une clientèle féminine, où exerceraient des prostitués masculins, une première au Nevada. Toutefois, en 2009, elle annonce que le projet est abandonné.

Le , le Bureau du Nevada à la santé accepte, à l'unanimité, d'intégrer l'examen médical de l'urètre dans les réglementations relatives à la prostitution, ce qui permet aux prostitués masculins de passer des tests sur les infections sexuellement transmissibles.

Réglementation

Aperçu général
 La prostitution n'est autorisée que dans des bordels en possession d'une licence.
 Les bordels sont interdits dans les comtés ayant plus de
 Il est obligatoire d'utiliser un préservatif avec les personnes prostituées.
 Les personnes prostituées doivent suivre des examens médicaux hebdomadaires et/ou mensuels pour dépister les infections sexuellement transmissibles (IST).

En , 21 bordels légaux sont présents au Nevada ; leurs effectifs sont de 200 femmes.

Le dépistage obligatoire du VIH a commencé en 1986 et une loi imposant le port de préservatif est votée en 1988. D'après une enquête de 1995 dans deux bordels, l'usage des préservatifs y est systématique et, par conséquent, personne n'est porteur d'IST. Cette même étude indique que rares sont les personnes prostituées qui utilisent des préservatifs dans leur vie privée.

Législation

La loi de l'État du Nevada permet aux comtés où vivent moins de  (selon le recensement le plus récent) d'octroyer des licences à des bordels. Les villes et zones urbaines qui autorisent la prostitution ont la possibilité d'appliquer des réglementations plus strictes ou même de l'interdire.

Le Nevada est composé de 16 comtés et sept d'entre eux comportent des bordels actifs (ce sont tous des comtés ruraux). En , 21 bordels légaux sont en activité. Les conditions exactes d'octroi d'une licence, ainsi que son prix, varient selon les comtés.

La loi de l'État impose aux personnes prostituées déclarées de suivre des examens médicaux hebdomadaires (par frottis) pour dépister la gonorrhée et les chlamydioses et chaque mois pour dépister le VIH et la syphilis. En outre, le port de préservatif est obligatoire dans tout acte sexuel oral et tout rapport sexuel. Les propriétaires d'un bordel peuvent voir leur responsabilité engagée si un client est infecté par le VIH après qu'un employé soit déclaré séropositif.

En 2009, un article du journal The Guardian rapporte que certains comtés et certaines villes « imposent des restrictions extraordinaires sur les travailleurs du sexe » qui ont pour effet de « séparer cette population de la communauté locale » : dans certains lieux, les personnes prostituées ont interdiction de quitter le bordel où elles travaillent ; d'autres juridictions obligent les travailleurs du sexe à quitter le comté quand ils ne sont pas en exercice ; certaines localités ne permettent pas aux enfants des prostituées travaillant dans les bordels de vivre dans un même secteur ; dans la ville de Winnemucca, des employées de bordel n'ont pas le droit de quitter le bordel après 5 heures du soir ; dans certains comtés, les prostituées déclarées n'ont pas la permission de détenir une voiture.

Prostitution illégale

La prostitution illégale est la variante la plus habituelle de prostitution au Nevada. Il s'agit d'une . Les villes de Las Vegas et de Reno ont cherché à développer leur industrie du tourisme en attirant un public familial dans les hôtels et les casinos. Par conséquent, la législature de l'État a interdit la prostitution dans le comté de Clark et les autorités cherchent à y éliminer la prostitution de rue, qui était très répandue, en appliquant la réglementation à partir de 1971. Pourtant, des personnes prostituées continuent d'exercer dans les casinos, où elles se tiennent dans les bars et tentent d'entrer en contact avec des clients potentiels. En tenant compte de la totalité de la prostitution au Nevada, seules 10 % des activités sont légales et 90 % de la prostitution illégale se produit à Las Vegas. La grande majorité de la prostitution au Nevada se tient, illégalement, dans les secteurs métropolitains de Las Vegas et de Reno. La prostitution légale du Nevada représente environ 75 millions de dollars par an, tandis que la prostitution autour de Las Vegas représente 5 milliards de dollars par an. La police de Las Vegas arrête environ 300 à 400 personnes prostituées chaque mois.

Les escorts, qui proposent des prestations sexuelles sous l'euphémisme d'« amusement » ou d'« accompagnement », sont omniprésents : 104 pages de l'annuaire téléphonique de Las Vegas sont entièrement consacrées aux « accompagnatrices ». Des travailleurs et travailleuses indépendantes font circuler des tracts publicitaires auprès des touristes de Las Vegas ; ces documents évoquent des « accompagnatrices » personnelles ou des services d'escort. Malgré les tentatives de rendre Las Vegas plus accueillante aux familles, la publicité des services d'escort persiste.

Le département de la Justice a cité Las Vegas parmi les 17 destinations les plus favorables pour la traite des êtres humains.

Prostitution enfantine

En 2009, le FBI désigne Las Vegas comme l'une des 14 villes américaines présentant un taux élevé de prostitution enfantine. Selon la police de la ville, .

En , le gouverneur du Nevada, Jim Gibbons, promulgue les lois les plus sévères des États-Unis concernant la prostitution enfantine et le proxénétisme envers des mineurs : lAssembly Bill 380, qui permet d'infliger une amende de  aux personnes coupables de traite de personnes prostituées de moins de 14 ans, ou  pour le même crime si les victimes ont entre 14 et 17 ans. La Chambre des représentants et le Sénat approuvent ce projet de loi à l'unanimité ; la loi entre en vigueur le .

Critiques sur la prostitution au Nevada

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Prostitution aux États-Unis

Bibliographie

 Brents, Barbara G. and Kathryn Hausbeck, "Violence and Legalized Brothel Prostitution in Nevada: Examining Safety, Risk and Prostitution Policy", Journal of Interpersonal Violence, 20(3): 270–295, 2005
 Brents, Barbara G. Crystal Jackson and Kathryn Hausbeck, The State of Sex: Tourism, Sex and Sin in the New American Heartland. NY: Routledge Press, 2010.
 Eleanor Maticka-Tyndale and Jacqueline Lewis, "Escort Services In A Border Town", Literature and Policy Summary Windsor: University of Windsor, Department of Sociology and Anthropology, 1999. Study containing a section on prostitution in Nevada.

 Melissa Farley : Prostitution and trafficking in Nevada: making the connections. San Francisco: Prostitution Research and Education, 2007.
 Hausbeck, Kathryn and Barbara G. Brents, "Nevada's Legal Brothels",  in Ronald Weitzer, ed., Sex for Sale: Prostitution, Pornography and the Sex Industry. (2nd Edition) NY: Routledge, 2010.
Shaner, Lora, Madam: Inside a Nevada Brothel, Bloomington, Ind.: 1stBooks, 2001.
Vogliotti, Gabriel R., The Girls of Nevada, Secaucus, NJ: The Citadel Press, 1975.

Liens externes

 Nevada Coalition Against Sex Trafficking
 "Former Prostitutes Wage War Against Prostitution" by Edward Lawrence,

Prostitution aux États-Unis
Nevada

Prostitution au Nevada


Le Maréchal Vassilievski est un destroyer de la classe Oudaloï qui a servi dans la marine soviétique puis russe, nommé d'après le maréchal de l'Union soviétique Alexandre Vassilievski.

Historique
Sa quille est posée au chantier naval Severnaïa Verf à Saint-Pétersbourg le 22 avril 1979, il est lancé le 29 décembre 1981 et mis en service le 8 décembre 1983. Le 12 décembre 1983, le pavillon naval est hissé pour la première fois.

Dans les années 1990, le navire opère au sein de la 10 brigade de navires anti-sous-marins de la 2 division de navires anti-sous-marins de la flottille de Kola de diverses forces de la flotte du Nord. Son numéro d'unité militaire est le 31247.

De 1996 à 1998, il est basé au quai n° 20 de Severomorsk et survit au retrait du service de plusieurs autres navires de la classe Oudaloï. À la fin de 1997, l'équipage réduit de l'Oudaloï est transféré à bord du Maréchal Vasilevsky. En raison de moteurs non fonctionnels, le navire est amarré au poste d'amarrage avec une pleine charge de munitions alors qu'il se trouve dans la ville de Severomorsk.

Il reprend finalement la mer en avril 1997. Au cours de cette dernière sortie, l'hydroacoustique du navire enregistre un contact avec un sous-marin étranger d'une durée de 10 minutes. Sur ordre du commandant de la flottille de Kola, l'équipe d'hydroacoustique de bord, qui enregistre le contact, reçoit une prime de vacances à court terme.

En 2004, les supports des canons AK-100 sont démontés puis retirés. Ils seront installés sur le Vice-amiral Koulakov lors de sa réparation.

Le 11 décembre 2006 (selon d'autres sources, 10 février 2007), le drapeau de la marine est solennellement abaissé sur le navire et l'équipage redéployé. Il est officiellement retiré du service en 2007 puis démoli ultérieurement.

Notes et références

Destroyer de la Flotte maritime militaire de Russie
Navire construit en Russie
Bateau lancé en 1981

Maréchal Vassilievski (destroyer)


Denis Shapovalov (født 15. april 1999 i Tel Aviv, Israel) er en professionel mandlig tennisspiller fra Canada.

Eksterne henvisninger

Tennisspillere fra Canada
Personer fra Tel Aviv

Denis Shapovalov


Momotus es un género de aves coraciformes perteneciente a la familia Momotidae, que agrupa a especies nativas de la América tropical (Neotrópico), donde se distribuyen desde el noroeste de México, a través de América Central, Trinidad y Tobago y América del Sur, hasta el noroeste de Argentina. A sus miembros se les conoce por el nombre popular de momotos, y también burgos y barranqueros, entre otros.

Etimología
El nombre genérico masculino «Momotus» deriva de la palabra azteca «momot» utilizada para designar a estas aves por Nieremberg 1635, Willughby 1676, y Ray 1713, y «motmot» por Hernández 1651.

Características
Las aves del género Momotus son grandes y vistosas, midiendo entre 30 y 48 cm de longitud, considerando sus largas y elegantes colas escalonadas y que exhiben raquetas; son cabezonas, con picos robustos y máscaras negras, de colores predominantes verdes y rufos. Perchan erguidas en el interior de las selvas, desde donde capturan su alimento, grandes insectos y pequeños vertebrados.

Lista de especies
Según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional (IOC)  y Clements Checklist v.2017, el género agrupa a las siguientes especies con el respectivo nombre popular de acuerdo con la Sociedad Española de Ornitología (SEO), o Aves del Mundo (HBW):

 Momotus mexicanus , 1827 – momoto mexicano;
 Momotus coeruliceps (, 1836) – momoto capiazul;
 Momotus lessonii , 1842 – momoto diademado;
 Momotus subrufescens , 1856 – momoto rojizo;
 Momotus bahamensis (, 1838) – momoto de Trinidad;
 Momotus momota (, 1766) – momoto amazónico;
 Momotus aequatorialis , 1858 – momoto serrano.

Taxonomía
Las especies coeruliceps, lessoni, subrufescens y bahamensis fueron hasta recientemente consideras como subespecies del entonces complejo Momotus momota. El estudio de Stiles (2009), que examinó un total de 512 especímenes, y con base en los patrones de plumaje, biométricas y vocalizaciones, suplementado por informaciones de distribución geográfica y ecología, recomendó su reconocimiento como especies separadas. La separación fue aprobada en la Propuesta N° 412 al Comité de Clasificación de Sudamérica (SACC).

Referencias

Enlaces externos

Géneros de aves
Taxones descritos por Mathurin Jacques Brisson

Momotus


A lista de bens tombados de Bananal reúne itens do patrimônio cultural e histórico de Bananal. A administração municipal do patrimônio histórico e artístico é realizada pela Secretária de Turismo da Prefeitura de Bananal. Os tombamentos estaduais foram realizados pelo Conselho de Defesa do Patrimônio Histórico, Arqueológico, Artístico e Turístico (CONDEPHAAT).

Dentre os patrimônios tombados está a Sede da Fazenda Resgate que é uma construção reconhecida pelo IPHAN, no contexto de preservação do patrimônio cultural e histórico brasileiro. A sede foi construída em, aproximadamente, 1820 em uma fazenda de café.

∑ 114 items.

Bananal
Patrimônio histórico de São Paulo
Listas de patrimônio do Brasil

Lista de bens tombados em Bananal


Le parc provincial du mont Terry Fox () est un parc provincial de la Colombie-Britannique, au Canada. Il est situé dans les montagnes Rocheuses près du mont Robson et de la ville de Valemount, en Colombie-Britannique.

Le parc et le mont Terry Fox, qui se trouve dans le parc, sont nommés en l'honneur du coureur de fond amputé et militant de la recherche sur le cancer Terry Fox, originaire de Winnipeg, au Manitoba, qui a grandi en Colombie-Britannique.

Liens externes

Références

Parc provincial en Colombie-Britannique
Parcs des montagnes Rocheuses canadiennes
Terry Fox
Aire protégée créée en 1982
District régional de Fraser-Fort George

Parc provincial du Mont Terry Fox


Keltska umjetnost je umjetnost naroda Kelta (lat. Celtae i Galli, grč. κελτοί) koji su u 7. stoljeću pr. Kr. najprije naselili današnju Češku, te njemačku Bavarsku u 6. stoljeću pr. Kr. Tijekom halštatskog razdoblja proširili su se na danjašnju središnju Španjolsku i Galiju (Francuska), a tijekom latenske kulture na veliki kulturni prostor Andaluzije, Male Azije i Irske, dok su druga keltska plemena bila u Italiji, Rumunjskoj i Makedoniji, tako da su do 2, stoljeća Kelti bili najznačajniji narod u Europi, a osobito su bili važni za proizvodnju i distribuciju predmeta od metala. Keltski metalci isticali su se u ukrašavanju oružja, nakita, posuđa i zrcala.

Rana keltska umjetnost

Krajem 7. stoljeća pr. Kr. središnja Europa je bila naseljena lovcima-sakupljačima, koje su Grci a potom i rimski vojskovođe, filozofi i povjesničari nazvali barbarskim Keltima. Upravo iz predrimskog doba imamo mnogo pisanih podataka o njima i njihovom ustrojstvu i načinu života. Starije tragove Kelta možemo pratiti po arheološkim predmetima koji su otkriveni u njihovim grobnicama. To su najčešće nakit i keramika koje odgovaraju staležu onoga koji je tu bio sahranjen prema svojim zaslugama i u skladu s keltskim vjerovanjem o životu poslije smrti. Glavna su joj obilježja linearna shematizacija s apstraktnom ornamentikom. Najčešći su utilitarni i obredni predmeti rađeni u bronci, zlatu i, rijetko, srebru ukrašeni dragim kamenjem (obredna posuda iz Gundestrupa).

Ekonomska snaga keltskog područja temeljila se na sve većoj serijskoj proizvodnji. Veliki broj željeznih ingota pokazuje značenje Porajnja u primarnoj proizvodnji. Poznavali su tehniku izrade točkova i kola, te mnoga oruđa poput rala kojim su obrađivali zemlju i pile, te razne vrste motika, srpova i sl. Njihove kuće su bile ovalnog oblika od kamena i masivne, a ponekad i pravokutne od drveta, a bile su utvrđene palisadnim zidinama. Keltska odjeća se prema klasičnim autorima sastojala od hlača, tunika i mantila, često karirana (što se sačuvalo u npr. Škotskoj tradicijskoj nošnji). Bile su poznate kopče kojim su se kopčali dijelovi odeće i opasači, a kose su češljali prema gore i nosili su brkove što nam je poznato iz brončanih maski koje su pronađene. Od oružja, Kelti su imali štitove od drveta ili kože ojačane broncom, kratke dvosjekle mačeve, te zaštitne prsluke i šljemove. Mnogi najljepši brončani keltski štitovi bili su previše tanki da bi se koristili u bitkama i njihova namjena je bila samo dekorativne prirode. Jedan takav štit pronađen je u rijeci Temzi u Londonu 1857. god., Štit Battersea, koji se vjerojatno koristio samo za vojne smotre. Laka bojna kola na dva kotača (koja su se često pokapala s ratnicima, npr. kod Somm-Bionne u Francuskoj) pokazuje stupanj vještine keltskih obrtnika. Te prednosti odvele su Kelte i na istok, koji je i u halštatsko doba bio pod pretežitom vlašću Skita, i na jug da bi 390. pr. Kr. napali Rim, a stoljeće kasnije stigli i do Delfa (Grčka, 279. pr. Kr.), pa čak i do daleke Male Azije gdje su se neki i trajno naselili i postali "bezumni Galaćani" (iz poslanice Svetog Pavla apostola Galaćanima, 3,1).

U halštatskom željeznom dobu Kelti su rijetko stvarali figure, ali su ugledajući se na rimske novčiće počeli stvarati plastiku koja je pored biljne ornamentike dobila i motiv glave. Kelti su prikazivali svoja mnoga božanstva i neke svete životinje. Jedan od čestih motiva bio je konj koji je predstavljen ili u ogromnim crtežima na obroncima ili kipovima i figuricama. Keltske zlatne torkve (torque, velike krute ogrlice koje se nisu mogle skidati) su bile ključni predmet kojim su se nosioci identificirali kao osobe visokog ranga, a mnoge od najboljih djela drevne keltske umjetnosti su upravo torkve.

Latenska kultura (po nalazištu La Tène; od 450. pr. Kr.) obilježava šire područje keltskog prodiranja i naseljavanja, uglavnom prema istoku i jugu (iako su provalili i u Britaniju i dobar dio osvojili), te su zauzimali prostore od Pireneja do Rajne i od Irske do Rumunjske. To je vrijeme kada svi Kelti dijele istu religiju i razvijaju svoje urbano društvo, te se javlja karakterističan dekorativni stil poznat kao keltska umjetnost. Ona se razvila u srcu kasnijega keltskog svijeta uz Rajnu i gornju Marnu, a najistaknutiji primjerci keltske umjetnosti su brončane posude i zlatne ogrlice s livenim zavojitim ukrasima koji su nađeni u kneževskim grobovima u Rheinheimu, Basse-Yutzu i Durheimu.

Kasnija keltska umjetnost

Kelti su u prijelazu iz 5. u 4. stoljeće pr. Kr. promijenili svoju ornamentiku od geometrijske ka krivolinijskoj s fantastičnim likovima životinja, a počeli su stvarati i metalne maske. U mlađoj latenskoj kulturi pojavila se skulpturalna plastika (Hermes iz Roquepertusea, 3. st. pr. Kr.), a u razdoblju oko 200. pr. Kr. čest su motiv ljudske glave (npr. reljef s više glava iz Provanse). Njihove kamene skulpture su, usprkos utjecajima iz Grčke i Rima, ostale grube i ekspresivne.

Keltska umjetnost završava tzv. "oppida-civilizacijom" (lat. oppidum: utvrđeni gradić) iz kojih su značajni predmeti rađeni na lončarskom kolu.
Neki od ovih keltskih gradina prerastaju tijekom posljednja dva stoljeća pr. Kr. u trgovišta i gradove. Taj rast omogućio je Rimljanima širenje osvajajući etapno jedno lokalno središte za drugim. Inkorporacijom u Rimsku državu Kelti su brzo izgubili svoje osobitosti osim u geografski odvojenoj Irskoj gdje je keltska umjetnost nadživjela rimsku masovnu proizvodnju.

Samo u Bretanji, otocima Cornwalla, Walesu i Škotskoj zadržao se jezik i elementi keltske kulture kao i sage koje su se prenosile pričama s koljena na koljeno i koje su kasnije zabilježili irski monasi u 8. stoljeću. Ponovni procvat keltska umjetnost doživljava u srednjem vijeku na Britanskom otočju (7. – 9. stoljeća), u remek-djelima iluminiranih rukopisa kao što su Knjiga Kellsa i Lindisfarnska evanđelja. U Lindisfarnskim evanđeljima (o.700) ima 45 različiti boja a sve su napravljene od mljevenih minerala ili biljnih bojila. Ova insularna umjetnost se širila preko irskih monaha na kopno i inspirirala je slikarstvo u samostanima kontinentalne Europe u romanici.

Keltske torkve nestaju u seobi naroda, ali se tijekom ranog srednjeg vijeka (predromanika) vraćaju u modu u obliku metalnih ogrlica i narukvica, sada uglavnom od srebra (kao kod Vikinga).

Izvori

 Celtic Art & Culture , Sveučilište North Carolina at Chapel Hill

Umjetnost starog vijeka
umjetnost

Keltska umjetnost


Se denomina virgen juramentada o virgen jurada (en albanés virgjeneshtë) en los Balcanes, a una mujer que, habiendo renunciado a relaciones sexuales y al matrimonio, toma el papel de hombre en la familia. La mujer debe jurar ante los ancianos de la comunidad o del pueblo y a partir de ese momento es tratada como un hombre: debe llevar ropa masculina y armas, y puede tomar la posición de jefe de la familia. Las principales razones para este comportamiento son evitar un matrimonio no deseado o la falta de un hombre en la familia.

Las vírgenes juramentadas son la única forma institucionalizada de cambio de género en Albania. Comportamientos similares han sido observados en algunos pueblos de América del Norte y Asia. En la actualidad viven todavía algunas docenas de vírgenes juramentadas en Albania, que proceden todas del norte, el área más tradicionalista del país. En los últimos años, su especial forma de vida ha atraído la atención de los estudiosos y los medios de comunicación.

Extensión
La existencia de vírgenes juramentadas es mencionada por primera vez por viajeros europeos occidentales a finales del . El fenómeno ocurre entre los albaneses, los eslavos del sur y los gitanos, así como en menor medida entre los arrumanos y los griegos, sin diferencias entre las distintas confesiones religiosas. La institución se reducía a regiones agrícolas remotas, donde se continuaba viviendo en grupos de familias y clanes arcaicos. Mientras que este comportamiento se mantuvo extendido entre estos pueblos hasta bien entrado el , los cambios sociales y la modernización de las últimas décadas han provocado la práctica desaparición del fenómeno. Únicamente en Albania viven todavía unas 40 vírgenes juramentadas.

Causas
En las sociedades tribales del sudeste de Europa, las mujeres solo podían evitar un matrimonio acordado por la familia si pasaban simbólicamente a ser hombres. Viviendo desde ese momento como hombre, la mujer evitaba así a su familia la deshonra que sufrirían si se hubiese roto la promesa de matrimonio.

La segunda razón para vivir como virgen juramentada era la falta de un jefe de familia masculino, que hubiese dejado desprotegidas a las mujeres de la familia y a la familia misma sin sitio en el consejo de la comunidad. Si no había hijos que pudiesen tomar el relevo, una hija soltera tomaba la posición, viviendo desde ese momento como hombre y como jefe de familia. La falta de miembros de la familia masculinos en el sudeste europeo tiene a menudo su origen en la venganza institucionalizada, que se encontraba muy extendida y en la que a menudo se asesinaba a todos los hombres de la familia. Con una mujer como jefe del clan familiar, el problema podía ser solucionado por lo menos por una generación. Pero la existencia de la familia solo estaba asegurada si todavía vivían niños menores que pudiesen tomar posteriormente la posición de su tía.

Base legal
La mujer se presentaba ante un gremio al que pertenecían los doce hombres más importantes del pueblo y juraba castidad. Posteriormente podía llevar armas y tomar la jefatura de la familia. Con este papel era reconocida y respetada como miembro de pleno derecho en una sociedad dominada por los hombres. Aunque la toma del papel masculino debía realizarse de forma voluntaria, en realidad, a menudo la presión de los miembros del clan tenía una gran importancia.

En el norte de Albania, los derechos de una virgen juramentada están fijados en el derecho consuetudinario, el Kanun, vigente desde el reinado de
Lekë III Dukagjini (1410–1481). Se les permite permanecer entre los hombres y tienen un sitio en el consejo, pero no tienen derecho a voto. Además tenían derecho a heredar. La adquisición de derechos y obligaciones masculinas también significó que las vírgenes juradas tuvieron que continuar con las disputas mortales de sus familiares.

Comportamiento
Las vírgenes juramentadas toman el papel masculino: se visten como los hombres, llevan armas, van a la caza y tienen acceso a diferentes privilegios reservados para los hombres, como por ejemplo, el consumo de alcohol o tabaco.

La pregunta «A je burrnesh?», escuchada como un saludo en el norte de Albania, significa «¿Eres tan fuerte como un hombre?».

Véase también
 Historia transgénero

Referencias

Bibliografía
 René Grémaux: «Woman Becomes Man in the Balkans.»  En: Third Sex Third Gender: Beyond Sexual Dimorphism in Culture and History Gilbert Herdt (editor), 1996, ISBN 0-942-29982-5
 Antonia Young: Women Who Become Men: Albanian Sworn Virgins. 2000, ISBN 1-859-73335-2
 Susan E. Pritchett Post: The Myth of the Burrnesh, artículo, 1999, London: Center for South East European Studies
 Robert Elsie: «Sworn Virgin». En: Historical dictionary of Albania (= European historical dictionaries 42) Lanham 2004. ISBN 0-8108-4872-4 p. 405-406.
 Alice Munro: «The Albanian Virgin». En: Open Secrets 1994, ISBN 0-679-43575-1

Enlaces externos

  (Traducida al español en Las Vírgenes Juradas de Albania)

 Aleksandra Djajic Horváth. A tangle of multiple transgressions: The western gaze and the Tobelija (Balkan sworn-virgin-cross-dressers) in the 19th and 20th centuries.  Anthropology Matters Journal 2003-2.

Transgénero
LGBT en Albania
Sistemas de género
Abstinencia sexual

Virgen juramentada


El Campeonato Universal 2010 fue la segunda edición del Campeonato Universal del CMLL, un torneo de lucha libre profesional producido por el Consejo Mundial de Lucha Libre. Tuvo lugar del 30 de julio al 13 de agosto de 2010 desde la Arena México en la Ciudad de México.

Desarrollo

El torneo para elegir ganador se decidió por medio de una competición con formato de eliminación directa, donde La Sombra resultó ser el ganador de la primera eliminatoria, la cual se realizó el 30 de julio. En la segunda eliminatoria realizada el 6 de agosto, Jushin Liger se alsó con la victoria tras vencer a La Máscara. La final del torneo se llevó a cabo desde "La Catedral de la Lucha Libre", la majestuosa Arena México el 13 de agosto de 2010, donde Jushin "Thunder" Liger derrotó a La Sombra luego de 17 minutos de combate en un Two Out of Three Falls Match, convirtiéndose así en el segundo campeón de este torneo.

Participantes

Torneo

Véase también
 Consejo Mundial de Lucha Libre
 Campeonato Universal del CMLL

Referencias

Enlaces externos
 Sitio Oficial del CMLL

Campeonato Universal del CMLL
Lucha libre profesional en 2010

Campeonato Universal del CMLL (2010)


An Festuca hieronymi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard Hackel. An Festuca hieronymi in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca hieronymi


Macroglosse peut faire référence à :
 un macroglosse, langue d'un volume excessif ;
 les Macroglosses (), genre de mammifères ;
 le Macroglosse (), espèce d'insectes.

Macroglosse


Brown ist ein Einschlagkrater im Südwesten der Mondvorderseite, südwestlich des Kraters Tycho und südöstlich von Wilhelm.
Der stark erodierte Krater wird in seinem südöstlichen Teil von dem fast gleich großen Nebenkrater Brown E überlagert.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem britischen Astronomen und Mathematiker Ernest William Brown offiziell benannt.

Weblinks

 Brown auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Brown (Mondkrater)


Léon Compère, também conhecido como Léandre, (Saint-Pierre, 1874 -1936) foi, junto com Louis-Auguste Cyparis e  Havivra Da Ifrile, um dos poucos sobreviventes da erupção do Monte Pelée em 1902 .

Biografia
Léon Compère era sapateiro em Saint-Pierre, na Martinica . Ele morava ao pé da Morne Abel, em uma casa localizada na esquina do boulevard com a rue de la Fontaine .

Ele é apresentado como descendente de um condenado deportado da França continental. Segundo os depoimentos, ele era europeu ou mestiço.

Vendo por vários dias as fumarolas escapando do Monte Pelée, ele se refugiou no porão de sua sapataria, na praça Bertin em Saint-Pierre. Ele sobreviveu, mas teve queimaduras nos braços, pernas e peito.

Sobrevivente de três catástrofes

Após a erupção, as equipes de resgate o encontraram enlouquecido entre as ruínas de St. Pierre e o enviaram para um hospital improvisado na cidade de Fort-de-France, onde foi diagnosticado com demência. Aparentemente, isso se deveu apenas ao choque, pois alguns dias depois ele foi nomeado policial, deram-lhe uma arma e fora enviado às ruínas da capital para protegê-las contra saqueadores. Depois de cumprir uma semana de tal serviço, ele renunciou em 20 de maio de 1902 e escapou do fluxo piroclástico da uma segunda erupção, ao qual também sobreviveu.

Compère, após este fato, se estabeleceu em Morne Rouge, na encosta oposta do Pelée, a tempo de passar por uma terceira explosão piroclástica, em 30 de maio, que também destruiu a cidade. Pela terceira vez, ele se tornou um dos poucos sobreviventes.

Testemunho de Compère

Compére escreveu um relato impressionante da erupção. Parte dele diz:"Senti um vento terrível soprar, a terra começou a tremer e o céu de repente escureceu. Tentei me virar e me refugiar em minha casa. Com muita dificuldade subi os três ou quatro degraus que me separavam de meu quarto, e senti meus braços, pernas e o corpo queimando. Caí sobre a mesa. Nesse momento, quatro pessoas também procuraram abrigo em meu quarto, gritando desesperadamente e chorando de dor, embora suas roupas não mostrassem sinais de contato com o fogo. Após cerca de dez minutos, uma dessas pessoas, a menina de dez anos dos Delavauds, caiu morta; os outros saíram. Levantei-me e fui para outra sala, onde encontrei Delavaud, o pai da menina , ainda vestido e deitado na cama, morto. Estava roxo e inchado, mas suas roupas estavam intactas. Enlouquecido e desesperado, me joguei na cama, inerte e esperando a morte. Me recuperei em talvez uma hora, quando percebi que o teto estava pegando fogo. Ainda com alguma força, com as pernas sangrando e cobertas de queimaduras, corri para Fonds-Saint-Denis, a seis quilômetros de St. Pierre."

Apesar do vulcão, continuou a viver na ilha até à sua morte em 1936, em consequência dos ferimentos sofridos numa queda.

Referência

Sapateiros
Mortos em 1936
Nascidos em 1874
!Artigos que utilizam P106
!Artigos que utilizam P27
!Artigos que utilizam P570
!Artigos que utilizam P19
!Artigos que utilizam P569

Léon Compère


Alicia Roanne Witt, født 21. august 1975 i Worcester, Massachusetts, er en amerikansk skuespillerinde og sanger.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Sangere fra USA

Alicia Witt


Franklin Township is one of the nine townships of Marion County, Indiana, United States. Located in the southeast corner of the county, it has been subsumed into the city of Indianapolis along with most of the rest of the county. It contains the communities of Acton, Wanamaker, and the eastern portion of the excluded city of Beech Grove.

Franklin Township was organized in the 1820s. Franklin Township is one of the last areas in Marion County to see heavy suburban land development from the outward expansion of Indianapolis. This is primarily because of a history of family farms in the area, but is also due to various civic efforts to maintain a rural atmosphere in the area over time.

The population of the township as of the 2020 census was 65,788 up from 32,080 in 2000. The twofold increase in population ranks Franklin Township as the fastest growing of Marion County's nine townships during that timeframe.

The township has a median income of $70,000.

Education
Franklin Township Community School Corporation is the public school district that serves all of Franklin Township. The area high school is Franklin Central High School.

In recent years, Franklin Township has seen a population explosion leading to a heavy reliance on residential property taxes in particular for funding of the Franklin Township Community Schools. Also, as the Indiana Property Tax caps have been phased in from 2008 to 2011, revenue for the schools in the township has dropped more than 19.8%. After two referendums failed to close the $13 million gap in school funding, the school board proposed cuts to close the gap, including cutting teachers and halting most student busing. The shortfall is larger in Franklin Township because of the demographics being extensively residential, while the tax burden with the aforementioned property tax caps has shifted more to farms and businesses which now have a capped rate of 2% and 3% respectively.

In 2012, the Franklin Township School Corporation was able to again offer student bussing without additional fees by restructuring its debt.

Local media

Newspapers
Informer, a publication of the Franklin Township Civic League
Pilot Flashes, newspaper of Franklin Central High School

Radio
91.5 WRFT "Flash FM", radio station of Franklin Central High School

State legislators
The following legislators represent the districts which contain parts of Franklin Township.

Indiana House

Indiana Senate

Geography

Municipalities
 Beech Grove (southeast third)
 Indianapolis (partial)

Communities
 Acton
 Poplar Grove
 Wanamaker

References

External links

 Franklin Township Historical Society
 Franklin Township Civic League
 Indiana Township Association
 United Township Association of Indiana
Franklin Township Community School Corporation

Townships in Marion County, Indiana
Geography of Indianapolis
Townships in Indiana

Franklin Township, Marion County, Indiana


Diese Liste umfasst die Mitglieder der Ständeversammlung des Großherzogtums Baden für die Sessionen des 15. ordentlichen Landtags. Die Eröffnung fand am 15. Dezember 1851 statt. Die Schlusssitzung fiel auf den 20. März 1852. Insgesamt fanden 21 Sitzungen der Ersten Kammer und 43 Sitzungen der Zweiten Kammer statt.

Präsidium der Ersten Kammer
Präsident: Markgraf Wilhelm von Baden
Vizepräsident: Fürst Karl Egon zu Fürstenberg
2. Vizepräsident: Freiherr Franz Rüdt von Collenberg-Eberstadt

Mitglieder der Ersten Kammer

Prinzen des Hauses Baden
 Erbgroßherzog Ludwig von Baden (war nie anwesend)
 Prinz Friedrich von Baden
 Markgraf Wilhelm von Baden
 Markgraf Maximilian von Baden

Standesherren
 Fürst Karl Egon zu Fürstenberg
 Fürst Karl zu Leiningen (war nie anwesend)
 Fürst Erwein von der Leyen (war nie anwesend)
 Fürst Georg zu Löwenstein-Wertheim-Freudenberg (war nie anwesend)
 Fürst Karl Friedrich zu Löwenstein-Wertheim-Freudenberg (war nie anwesend)
 Graf Karl Theodor zu Leiningen-Billigheim (war nie anwesend)
 Graf August Clemens zu Leiningen-Neudenau (war nie anwesend)

Vertreter des erblichen Landstands
 Graf Ludwig Wilhelm August von Langenstein und Gondelsheim

Vertreter der katholischen Kirche
 Hermann von Vicari, Erzbischof von Freiburg (war nie anwesend)

Vertreter der evangelischen Landeskirche
 Ludwig Hüffell, Prälat der Evangelischen Landeskirche

Vertreter des grundherrlichen Adels

Oberhalb der Murg
 Graf Karl von Kageneck, Regierungsrat
 Freiherr Ignaz von Rotberg, Forstmeister
 Freiherr Roderich von Stotzingen
 Freiherr Hans von Türckheim, Legationsrat

Unterhalb der Murg
 Freiherr Karl von Gemmingen-Treschklingen
 Freiherr Karl von Göler, der Ältere
 Freiherr Franz von Kettner, Oberforstmeister
 Freiherr Karl Rüdt von Collenberg-Bödigheim

Vertreter der Landesuniversitäten
 Heinrich Zöpfl, Hofrat, Vertreter der Universität Heidelberg
 Anton Mayer, Hofrat, Vertreter der Universität Freiburg, Eintritt in die Erste Kammer 1852

Vom Großherzog ernannte Mitglieder
 Freiherr Franz Rüdt von Collenberg-Eberstadt, Staatsrat
 Freiherr Franz von Stengel, Staatsrat
 Josef Obkircher, Hofgerichtspräsident
 Franz Anton Staudenmaier, Geheimrat
 Freiherr Wilhelm Ludwig von Gemmingen, Oberstforstrat
 Damian Ludwig, Oberstleutnant
 Friedrich Lauer, Fabrikant
 Xaver von Hofer, Fabrikant

Präsidium der Zweiten Kammer
Präsident: Johann Baptist Bader
1. Vizepräsident: Christof Franz Trefurt
2. Vizepräsident: Johann Friedrich Schaaf

Die gewählten Abgeordneten der Zweiten Kammer

Stadtwahlbezirke

Ämterwahlbezirke

Literatur
 Digitale Sammlung badischer Landtagsprotokolle bei der Badischen Landesbibliothek. Verzeichnis der Mitglieder beider Kammern
 Protokolle des Badischen Landtags, 1. Kammer - digitalisiert von der Badischen Landesbibliothek Karlsruhe, 1819 – 1918
 Protokolle des Badischen Landtags, 2. Kammer - digitalisiert von der Badischen Landesbibliothek Karlsruhe, 1819 – 1933
 Ludwig Bauer, Bernhard Gißler: Die Mitglieder der Ersten Kammer der Badischen Ständeversammlung von 1819 – 1912. Fidelitas, Karlsruhe 1913, 5. Auflage, S. 30
 Adolf Roth und Paul Thorbecke: Die badischen Landstände. Landtagshandbuch. Verlag der G. Braunschen Hofbuchdruckerei, Karlsruhe 1907

Belege und Anmerkungen

 1851

Liste der Mitglieder der Badischen Ständeversammlung 1851 bis 1852


A neurochemical is a small organic molecule or peptide that participates in neural activity.  The science of neurochemistry studies the functions of neurochemicals.

Prominent neurochemicals

Neurotransmitters and neuromodulators
Glutamate is the most common neurotransmitter. Most neurons secrete with glutamate or GABA. Glutamate is excitatory, meaning that the release of glutamate by one cell usually causes adjacent cells to fire an action potential. (Note: Glutamate is chemically identical to the MSG commonly used to flavor food.)
GABA is an example of an inhibitory neurotransmitter.
 Monoamine neurotransmitters:
Dopamine is a monoamine neurotransmitter. It plays a key role in the functioning of the limbic system, which is involved in emotional function and control. It also is involved in cognitive processes associated with movement, arousal, executive function, body temperature regulation, and pleasure and reward, and other processes.
Norepinephrine, also known as noradrenaline, is a monoamine neurotransmitter that is involved in arousal, pain perception, executive function, body temperature regulation, and other processes.
Epinephrine, also known as adrenaline, is a monoamine neurotransmitter that plays in fight-or-flight response, increases blood flow to muscles, output of the heart, pupil dilation, and glucose.
Serotonin is a monoamine neurotransmitter that plays a regulatory role in mood, sleep, appetite, body temperature regulation, and other processes.
Histamine is a monoamine neurotransmitter that is involved in arousal, pain, body temperature regulation, and appetite.
 Trace amines act as neuromodulators in monoamine neurons via binding to TAAR1.
Acetylcholine assists motor function and is involved in memory.
Nitric oxide functions as a neurotransmitter, despite being a gas. It is not grouped with the other neurotransmitters because it is not released in the same way.
Endocannabinoids act in the endocannabinoid system to control neurotransmitter release in a host of neuronal tissues, including the hippocampus, amygdala, basal ganglia, and cerebellum.
 Eicosanoids act as neuromodulators via the Arachidonic acid cascade.

Neuropeptides
Orexins (-A and -B) are involved in a number of cognitive processes, including appetite, arousal, and reward, among many others.
Neurohypophysial hormones:
Arginine-vasopressin
Oxytocin regulates social cognition (e.g., trust and pair-bonding) and modulates maternal behavior.
Endogenous opioids:
Dynorphins
Endorphins
Endomorphins
Enkephalins
 Neurotrophic factors are biomolecules – nearly all of which are peptides or small proteins – that support the growth, survival, and differentiation of both developing and mature neurons. Examples of notable neurotrophic factors include:
 Insulin-like growth factor-1 (IGF-1)
 Glial cell line-derived neurotrophic factor (GDNF)
 Vascular endothelial growth factor (VEGF)
 Brain-derived neurotrophic factor (BDNF)
 Nerve growth factor
 Neurotrophin-3
 Neurotrophin-4
 Ephrins
 Neuregulins

See also
Molecule
Biomolecule
Macromolecule
Supermolecule
Neurotransmitter

References

Neurochemistry

Neurochemical


Mejdan Džedid (poznata i pod nazivom Šarena džamija), najveća je džamija na području Medžlisa Islamske zajednice Gračanica, koji pripada Tuzlanskom muftiluku. Jedna je od jedanaest džamija koje je Gračanica imala još za vrijeme vladavine Osmanskog Carstva, a koje su postojale sve do pred Drugi svjetski rat. Danas ih je još šest preostalih u samom gradu. Naziv Šarena za ovu džamiju se vjerojatno odomaćio već početkom 20. stoljeća.

Povijest
Poslije ratnih razaranja u Bosni krajem 17. stoljeća, u kojima je teško stradala i Gračanica, u njoj se događaju krupne urbane promjene. Na velikom slobodnom prostoru poznatom po imenu Mejdan, a koji se protezao duž rijeke Gračanice ili Gračanke (današnja Sokoluša) i koji je služio za održavanje sajmova, trka i drugih aktivnosti, početkom 18. stoljeća razvija se današnja čaršija (s lijeve strane rijeke) i mahala pod nazivom Mejdan mahala, nešto niže od čaršije (s obje strane rijeke Gračanice). U prvoj polovini 18. stoljeća, tu je izgrađena i džamija koja po njoj dobiva naziv Mejdan džamija.

Džamija se prvi put spominje u povijesnim dokumentima iz druge polovine 18. stoljeća. Riječ je o vakufskim evidencijama iz 1763.-76. godine o postavljanju vjerskih službenika, a u kojima se spominje džamija u mahali Mejdan u Gračanici. Po predanju, ta se džamija nalazila naspram današnje džamije s lijeve strane rijeke, na mjestu gdje se tokom 19. stoljeća razvila gračanička Donja čaršija. Prvobitna zgrada Mejdan džamije nalazila se uz samu rijeku Gračanicu, koja se zbog velike poplave srušila. Događaj se spominje u sidžilu gračaničkog kadije s kraja 18. stoljeća u kojem se spominje Džedid džamija. Naziv Džedid (nova) džamija ukazuje da je neposredno prije njenog spomena nova zgrada džamije izgrađena umjesto prethodne.

Zbog opasnosti od poplava, nova zgrada džamije je napravljena na desnoj, zapadnoj strani rijeke Gračanice, na nešto višem terenu. Nova džamija je nazvana Novi mejdan ili Mejdan džedid džamija. Džamije je vjerojatno napravljena krajem 18. stoljeća, a bila je uobičajenog mahalskog tipa, tradicionalne narodne bosanske arhitekture, izgrađena uglavnom od drveta, s četvoroslivnim krovom, prekrivenim crijepom. Drveni minaret bio je sa zapadne strane. Na ulazu je imala verandu od drvenih greda s manjim ukrasima od drveta. I mimber je također bio drveni, s manjim ukrasima. Zgrada je od 18. vijeka u više navrata bila popravljana. Kada je austrougarska vlast gradila uskotračnu željezničku prugu Karanovac - Gračanica - Sklop 1895-98. godine, za prolazak pruge kotarske vlasti su 19. travnja 1898. godine od džamijskog harema oduzele 237 m2 zemljišta. Pruga je izgrađena na nasipu duž desne obale rijeke Gračanice, a između nje i zgrade džamije je probijen uski kolski put, jer je istočni kut džamije smetao.

Vlasti gračaničkog kotara nudile su financiranje premještanja i izgradnju nove džamije dalje od puta, ali tadašnja gračanička ulema, tvrdeći da je džamija svetinja, to nije prihvaćala. Po predanju jedna varnica iz lokomotive od "Ćire" pala je na zgradu džamije i zapalila je. Zbog ometanja prometa džamija je ipak srušena 1932. godine i ubrzo je započela izgradnja nove džamije, 20-ak metara zapadnije od stare i dalje od puta i pruge.

Novu džamiju je pravio majstor Ibro Šuša, a poslovima izgradnje rukovodio je građevinski odbor na čelu s Rifatagom Mehinagićem.
Objekt je završen tijekom 1933. godine, ulazna vrata, neka drvena građa i mimber su preneseni sa stare i ugrađeni u novu džamiju. Svečano proklanjavanje nove džamije bilo je 5. studenog 1933. godine uz prisustvo naroda, uglednih Gračaničana i gostiju. Bio je prisutan i tuzlanski muftija Šefket ef. Kurt.

Gradnja nove džamije
Zbog naraslih potreba i nefunkcionalnosti postojeće zgrade, Šarena džamija je srušena u siječnju 1990. godine, a otpočela je izgradnja veće i višefunkcionalne građevine. Za potrebe nove zgrade izvršeni su veliki zemljani radovi. U proljeće te godine otkriven je sloj oko džamije debeo približno jedan metar, a u gornjem, zapadnom dijelu groblja, na dubini od 80 cm iznad zdravice, uočeni su i tragovi paljenja kreča i više komada keramike crne boje, s uočljivim zrncima kvarcnog pijeska. U temeljima srušene džamije je bilo i 20-ak tesanih kamenova, uglavnom od pješčenjaka, a manje od sedre, karakterističnog lučnog oblika unutrašnjih i vanjskih ploha (u nekih su između njih bile probušene rupe). Na jednom ovećem kamenu je bilo nekoliko usjeka u obliku luka sličnih urezima u luku iznad starih kamenih vrata ili prozora. Izgled kamenova upućuje da su potjecali iz neke građevine kružnog ili lučnog oblika. U temelje stare zgrade džamije ugrađeni su 1932-33. godine i sigurno potiču iz neke starije i značajne građevine. Ovo zadnje rušenje i građenje Mejdan džedid džamije je četvrto ili peto u njenoj višestoljetnoj povijesti. Prva izgradnja je možda bila u 16. stoljeća, druga u prvoj polovini 18. stoljeća, treća negdje između sedmog i zadnjeg desetljeća 18. stoljeća, četvrta 1932. i 1933. godine, a peta (zadnja) 1990. godine. Poslovima rušenja stare i izgradnjom nove džamije rukovodio je Građevinski odbor od 30-ak članova, osnovan u studenom 1989. godine.

Izgradnja ovog islamskog vjersko-kulturnog objekta započela je u proljeće 1990. godine. Na velikom prostoru u dva nivoa u njemu su zastupljeni sljedeći sadržaji: džamija, mekteb, abdesthana, restoran, divanhana, biblioteka, prodavaonica, gasulhana, mesnica itd. Površina prostora za namaz je 205,74 m2, a u njegovom suterenu je ista takva površina za druge potrebe. Do vrha kupole je 17,65 m, a unutrašnji promjer je 11,35 m.

Najveći dio grubih građevinskih radova je urađen do početka rata 1992. godine. Urađena je i kupola kao i najveći dio munare koja će biti visoka 36 metara. Tokom rata tu je bila gasulhana (jedina u gradu). Suteren prostora za namaz služio je kao istureni punkt osnovne škole i kao džamija. Tokom rata zgrada je pretrpjela nekoliko pogodaka granatama.

Izvori

Džamije u Gračanici

Šarena džamija u Gračanici


HŠK Concordia bio je nogometni klub iz grada Đakova.

Povijest

Djelovao pri športskom društvu HŠK Concordiji.
Djelovala u Đakovu između dvaju svjetskih ratova, kao i Zrinski-Frankopan, Sloga, Mladica, Viktorija i dr.

Izvori

Nogomet u Đakovu
Bivši hrvatski nogometni klubovi
Nogometni klubovi u Osječko-baranjskoj županiji

HŠK Concordia Đakovo


An Pleurothallis hemisphaerica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan Rodrigo Escobar. An Pleurothallis hemisphaerica in nahilalakip ha genus nga Pleurothallis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pleurothallis

Pleurothallis hemisphaerica


Yvon-Joseph Moreau OCSO (* 29. Oktober 1941 in Saint-Pascal-de-Kamouraska, Québec, Kanada) ist ein kanadischer Ordensgeistlicher und emeritierter römisch-katholischer Bischof von Sainte-Anne-de-la-Pocatière.

Leben
Bernard-Nicolas Jean-Marie Aubertin empfing am 18. Juni 1968 die Priesterweihe für das Bistum Sainte-Anne-de-la-Pocatière. Später trat der Ordensgemeinschaft der Trappisten bei und legte die Profess am 22. Oktober 1990 ab.

Papst Benedikt XVI. ernannte ihn am 18. Oktober 2008 zum Bischof von Sainte-Anne-de-la-Pocatière. Die Bischofsweihe spendete ihm der Apostolische Nuntius in Kanada, Erzbischof Luigi Ventura, am 27. Dezember desselben Jahres; Mitkonsekratoren waren Clément Fecteau, Altbischof von Sainte-Anne-de-la-Pocatière, und André Gaumond, Erzbischof von Sherbrooke.

Papst Franziskus nahm am 8. Dezember 2017 seinen altersbedingten Rücktritt an.

Weblinks

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Trappist
Kanadier
Geboren 1941
Mann

Yvon-Joseph Moreau


The Shnookums & Meat Funny Cartoon Show is a half-hour American animated comedy television series produced by Walt Disney Television Animation and aired in 1995 as a spin-off of the show Marsupilami, a spinoff itself of Raw Toonage. The show represents Disney's attempt to do a more "edgy" cartoon in the vein of Nickelodeon's The Ren & Stimpy Show and Rocko's Modern Life. Unlike other Disney Afternoon cartoons, Shnookums & Meat only aired once a week, usually Mondays. Only thirteen episodes were produced.

Premise
This animated series actually follows three segment series.

Shnookums & Meat
This segment involves a cat named Shnookums (voiced by Jason Marsden) and a dog named Meat (voiced by Frank Welker) who do not get along very well. Their owners are unseen stock characters only viewed from the neck down and named (appropriately enough) Husband & Wife (voiced by Steve Mackall and Tress MacNeille). Husband is always referring to their home as their "domicile" before the two leave their pets in charge while they are away.

Pith Possum: Super Dynamic Possum of Tomorrow
A spoof of the Batman comics, with the superhero Pith Possum (voiced by Jeff Bennett) and his sidekick Obediah the Wonder Raccoon (voiced by Patric Zimmerman) fighting crime in Possum City when called by the gorilla Commissioner Stress (voiced by Brad Garrett) and the monkey Lieutenant Tension (voiced by Jess Harnell). Pith Possum's true identity is lowly tabloid copyboy Peter Possum. Pith Possum fights various enemies with his recurring one being a mad lumberjack named Dr. Paul Bunion (voiced by Jim Cummings). Pith Possum (even when in his true identity) also has developed a crush on a female human reporter named Doris Deer (voiced by April Winchell) who mostly loves Pith Possum more than his true identity. It was stated in the first episode that Pith Possum was an ordinary lab opossum until he gained ultra opossum-like abilities upon an experiment gone wrong. The titles of the episodes are completely unrelated to their contents but rather (usually) over the top titles always using the word 'dark' or 'darkness' and often with the words 'black' and 'night' (e.g., The Phantom Mask of the Dark Black Darkness of Black, Return of the Night of Blacker Darkness, Return of the Dark Mask of Phantom Blackness, etc.). Jim Cummings provided the narration in most episodes.

Tex Tinstar: The Best in the West
A parody of Wild West serials involving the cowboy Tex Tinstar (voiced by Jeff Bennett), his horse Here Boy, and Tex's friends Smelly Deputy Chafe (voiced by Charlie Adler), Percy Lacedaisy (voiced by Corey Burton), and Floyd the Insane Rattlesnake (voiced by Jess Harnell) who always get into trouble when pursuing a group of outlaws called the Wrong Riders consisting of Wrongo (voiced by Brad Garrett), Ian (voiced by Corey Burton in a homage to Paul Frees' character Inspector Fenwick from Dudley Do-Right), and Clem. The end of each episode ends in a cliffhanger for next week (not unlike the Wild West serials or "Rocky and Bullwinkle"). Jim Cummings narrated each installment in a Western accent.

Episodes

Cast
 Charlie Adler as Chafe, Pearl (in "Dark Quest for Darkness")
 Jeff Bennett as Pith Possum/Peter Possum, Tex Tinstar
 Corey Burton as Ian, Percy Lacedaisy, Krusty Rustknuckle, Ultra Guy Man Dude (in "The Light of Darkness")
 Jim Cummings as Narrator, Dr. Paul Bunion, Mr. Kane, Ralph Bear (in "Return of the Night of Blacker Darkness"), Supper Squirrel (in "Dark of the Darker Darkness"), Caped Cod (in "The Light of Darkness")
 Brad Garrett as Commissioner Stress, Wrongo, Super Water Buffalo (in "Son of the Cursed Black of Darkness"), Shirley Pimple (in "Bride of Darkness"), Santa Claus (in "Jingle Bells, Something Smells")
 Jess Harnell as Lieutenant Tension, Floyd the Insane Rattlesnake, Polite Coyotes, Easter Bunny Imposter (in "Phantom Mask of the Dark Black Darkness of Black"), Al Dog (in "Return of the Night of Blacker Darkness"), Spidey (in "Bride of Darkness"), Power Weasel (in "The Light of Darkness"), Bat Guy (in "The Light of Darkness")
Bill Kopp as Polite Coyote
 Steve Mackall as Husband
 Tress MacNeille as Wife, Burglar (in "Kung-Fu Kitty"), Cat Girl (in "Step-Ladder to Heaven"), Dog Girl (in "Step-Ladder to Heaven")
 Jason Marsden as Shnookums
 Frank Welker as Meat, Flea (in "Bugging Out!"), Elves (in "Jingle Bells, Something Smells"), Fish Monster (in "Something's Fishy"), TV Announcer (in "Night of the Living Shnookums"), Panicking Dog (in "Step-Ladder to Heaven"), Supervisor (in "Step-Ladder to Heaven")
 April Winchell as Doris Deer, Registration Lady (in "The Light of Darkness"), Wowee Woman (in "The Light of Darkness")
 Patric Zimmerman as Obediah the Wonder Raccoon

Production
Shnookums & Meat was created and written by Bill Kopp, who also created Toonsylvania and Mad Jack the Pirate. The show was directed by Jeff DeGrandis. Kopp was the voice of Eek! The Cat and Yuckie Duck from The What-A-Cartoon! Show on Cartoon Network.

The idea for a series starring a cat and dog was pitched to Kopp and DeGrandis by Greg Weisman, a development executive at Walt Disney Television Animation who was also developing Gargoyles at the time.

Disney previously reached out to Carbunkle Cartoons (one of the animation studios that worked on The Ren & Stimpy Show) to work on the show's animation, but was denied due to their unwillingness to put up the same amount of money that they get from Spumco.

Segments on "Marsupilami"

Shnookums & Meat originated as a segment on Disney's 1993 series Marsupilami. Five episodes were shown on that series, and were later run again as part of the actual Shnookums & Meat series in 1995. These episodes were:
"Kung-Fu Kitty"
"I.Q. You, Too"
"Night of the Living Shnookums"
"Something's Fishy"
"Jingle Bells, Something Smells"

Broadcast history
The series aired on The Disney Afternoon on Mondays between January 2 and March 27, 1995, in the timeslot normally occupied by Bonkers. Reruns were later shown on Toon Disney. The Tex Tinstar segments were shown out of order on Disney Channel UK in 2003 to fill the then frequently gapped schedule. The show last aired on Friday, July 6, 2007, on Toon Disney during the Mega Jam block.

Following the launch of the Disney+ video on demand streaming service in November 2019, Shnookums and Meat along with Aladdin (based on the 1992 film of the same name) are the only Disney Afternoon series not seen yet on the platform.

Reception

Critical reception
Reviewing the series for The Washington Post, Scott More found the main Shnookums & Meat segments to be the weakest, preferring Tex Tinstar and especially Pith Possum, singling out Jeff Bennett's voice work on both segments for praise. Kenneth M. Chanko of the New York Daily News gave the series a positive review, stating that, while not up to the same standard as series like Warner Bros. Animation's Animaniacs or Nickelodeon's Rocko's Modern Life, he considered it "a hoot and a half". Evan Levine of the Newspaper Enterprise Association noted that his son liked it, and felt that it had good animation and clever humor, saying, "kids may enjoy the freewheeling mix of physical comedy and silliness."

As of May 1995, it was reported that Shnookums & Meat had a rating of 4.1/16 among kids 2–11, 4.3/18 among kids 6–11, and 1.7/13 among teenagers. Kopp had claimed in an interview with Animato! that these numbers would've been enough to justify a renewal on a competing network, citing Fox Kids as an example. Despite this, it was quietly cancelled after only one season; it was removed from the Disney Afternoon lineup at the start of the 1995–96 television season.

Comparisons
Martin "Dr. Toon" Goodman of Animation World Magazine described The Shnookums & Meat Funny Cartoon Show as one of two The Ren & Stimpy Show "clones", with the other one being 2 Stupid Dogs.

Legacy
Shnookums and Meat have a cameo appearance in the end credits for the 2022 film Chip 'n Dale: Rescue Rangers.

References

External links

 The Shnookums and Meat Funny Cartoon Show at Retrojunk

1990s American animated television series
1990s American anthology television series
1995 American television series debuts
1995 American television series endings
American animated television spin-offs
American children's animated anthology television series
American children's animated comedy television series
Animated television series about cats
Animated television series about dogs
The Disney Afternoon
Disney Channel original programming
English-language television shows
First-run syndicated television programs in the United States
Television series by Disney Television Animation

The Shnookums & Meat Funny Cartoon Show