Dezafectarea nucleară este procesul prin care o instalație nucleară este dezmembrată până la stadiul în care nu mai necesită măsuri de protecție împotriva radiațiilor. Prezența materialului radioactiv implică proceduri care sunt potențial periculoase din punct de vedere profesional, costisitoare, îndelungate și prezintă riscuri de mediu. Din aceste motive, este necesar ca materialele radioactive să fie transportate în altă parte pentru depozitare, fie să fie depozitate la fața locului într-un mod sigur. Provocarea în ceea ce privește dezafectarea nucleară nu este doar tehnică, ci și economică și socială.

Dezafectarea este un proces administrativ și tehnic. Acesta include îndepărtarea materialelor radioactive și demolarea progresivă a instalației. Odată ce o instalație este complet dezafectată, pericolul radiologic nu ar mai trebui să fie prezent. Costurile de dezafectare sunt, în general, repartizate pe întreaga durată de viață a unei instalații și sunt colectate într-un fond de dezafectare. După ce o instalație a fost complet dezafectată, aceasta este eliberată de sub controlul de reglementare, iar deținătorul licenței instalației nu mai este responsabil pentru siguranța sa nucleară. Dezafectarea poate continua până la starea de reutilizare nerestricționată.

Definiție
Dezafectarea nucleară este procesul administrativ și tehnic prin care o instalație nucleară, cum ar fi o centrală nucleară (NPP), un reactor de cercetare, o instalație de producere a izotopilor, un accelerator de particule sau o mină de uraniu, este dezmembrată până în momentul în care nu mai necesită măsuri pentru protecția împotriva radiațiilor.  Demolarea progresivă a clădirilor și îndepărtarea materialelor radioactive este potențial periculoasă din punct de vedere profesional, costisitoare, cu durată îndelungată și prezintă riscuri pentru mediu care trebuie abordate pentru a se asigura că materialele radioactive sunt fie transportate în altă parte pentru depozitare, fie depozitate la fața locului într-un mod sigur. Dezafectarea poate continua până la starea de reutilizare nerestricționată. Odată ce o instalație este dezafectată, nu mai există pericol iradiereradioactiv și poate fi eliberat de sub controlul de reglementare.

Opțiuni
Agenția Internațională pentru Energie Atomică definește trei opțiuni pentru dezafectare:

 Demontarea imediată permite eliberarea instalației de sub controlul de reglementare relativ curând după închidere. Activitățile finale de dezmembrare sau de decontaminare încep în câteva luni sau ani și, în funcție de instalație, ar putea dura cinci ani sau mai mult.  După ce a fost eliminat din controlul de reglementare, site-ul devine disponibil pentru utilizare nerestricționată.
 Safe Enclosure amână dezafectarea finală pentru o perioadă mai lungă de timp, de obicei de la 40 la 60 de ani. Instalația nucleară este plasată într-o configurație de depozitare sigură în acest timp.
 Entombment/Entomb presupune plasarea instalației într-o stare care să permită ca materialul radioactiv rămas să rămână la fața locului pe o perioadă nedeterminată.  Perimetrul zonei în care este localizat materialul radioactiv este în general minimizată, iar instalația este încapsulată într-un material cu durată lungă de viață (cum ar fi betonul), cu scopul de a împiedica dispersia materialului radioactiv.

Aspecte legale
Dezafectarea unui reactor nuclear poate avea loc numai după acordarea licenței corespunzătoare în conformitate cu legislația relevantă. În cadrul procedurii de acordare a licențelor, trebuie transmise autorității competente diferite documente, rapoarte și avize ale experților, precum raportul de securitate, documentele tehnice și studiul de impact asupra mediului.

În Uniunea Europeană, aceste documente constituie baza evaluării impactului asupra mediului în conformitate cu Directiva Consiliului nr. 85/337/CEE. O precondiție pentru acordarea unei astfel de licențe este un aviz al Comisiei Europene în conformitate cu articolul 37 din Tratatul Euratom. Articolul 37 obligă fiecare stat membru al Uniunii Europene să comunice Comisiei anumite date privind eliberarea de substanțe radioactive. Aceste informații trebuie să arate dacă există impact radiologic prin dezaferctare, și dacă există, în ce măsură eliminarea planificată și eliberarea accidentală influențează mediul (respectiv apa, solul sau spațiului aerian al statelor membre ale UE). Pe baza acestor date generale, Comisia trebuie să fie în măsură să evalueze expunerea grupurilor de referință ale populației din cele mai apropiate state vecine.

Cost
În Statele Unite, NRC recomandă ca costurile de dezafectare să fie repartizate pe întreaga durată de viață a unei instalații și să fie salvate într-un fond de dezafectare. Acest depozit monetar pare să fie eficient în reducerea costurilor de dezafectare a centralelor nucleare.

În Franța, dezafectarea centralei nucleare de mică 70 MW de la Brennilis a costat deja 480 de euro (de 20 de ori costurile estimate) și nu este gata încă după 20 de ani ani. În ciuda investițiilor uriașe de dezafectare, cantități oarecare de plutoniu, cesiu-137 și cobalt-60, ar fi ajuns în iazul din jur.

În Regatul Unit, dezafectarea reactorului avansat răcit cu gaz Windscale Advanced (WAGR, prototip, 32 MW), a costat 117 milioane de euro. O estimare din 2013 a autorității britanice de dezafectare nucleară a prevăzut costuri de cel puțin 100 de miliarde de lire sterline pentru dezafectarea celor 19 site-uri nucleare existente în Regatul Unit.

În Germania, dezafectarea centralei nucleare de 100 MW de la Niederaichbach, a costat peste 143 milioane de euro. Au fost dezvoltate metode noi de dezafectare pentru a reduce la minimum costurile obișnuite de dezafectare. Una dintre aceste metode este dezafectarea in situ, ceea ce înseamnă că reactorul este depozitat sub pământ, în loc să fie dezmembrat. Această metodă a fost pusă în aplicare la Departamentul de Energie Savannah River Site din Carolina de Sud pentru închiderea reactorilor P și R. Cu această tehnică, costul dezafectării ambelor reactori a fost de 73 milione de dolari. În comparație, dezafectarea fiecărui reactor folosind metode tradiționale a fost estimată la 250 milione de dolari. Aceasta duce la o scădere cu 71% a costului prin utilizarea tehnicii menționate.

În 2004, într-o reuniune de la Viena, Agenția Internațională pentru Energie Atomică a estimat costul total al dezafectării tuturor instalațiilor nucleare. Dezafectarea tuturor reactorilor nucleare din lume ar necesita 187 miliarde USD: 71 miliarde USD pentru instalațiile din ciclul combustibilului nuclear, mai puțin de 7 miliarde USD pentru toți reactorii de cercetare și 640 miliarde USD pentru dezmembrare tuturor reactorilor militari pentru producerea de plutoniu pentru arme nucleare, facilități de cercetare, dispozitive de reprocesare prin separare chimică etc. Costul total pentru dezafectarea facilităților industriei nucleare 2001-2050) a fost estimat la aproximativ 1.000.000.000.000 de dolari SUA.

Fonduri pentru dezafectare
În Europa există o îngrijorare considerabilă asupra fondurilor necesare pentru finanțarea dezafectării finale. În multe țări, fondurile nu par a fi suficiente pentru acoperirea dezafectării, iar în alte țări fondurile de dezafectare sunt utilizate pentru alte activități, punând astfel în pericol dezafectarea și denaturând concurența cu părțile care nu dispun de astfel de fonduri.

În 2016, Comisia Europeană a estimat că obligațiile Uniunii Europene de dezafectare nucleară au fost serios subfinanțate de circa 118 miliarde de euro, cu doar 150 de miliarde de euro de active alocate pentru a acoperi un cost de 268 miliarde de euro preconizate a fi necesare pentru dezafectare, care acoperă atât dezmembrarea centralelor nucleare, cât și depozitarea părților radioactive și tratamentul deșeurilor. Franța a avut cel mai mare deficit, cu doar 23 miliarde de euro pentru activele alocate pentru a acoperi 74 miliarde de euro costuri estimate.

Există preocupări similare în Statele Unite, în care Comisia de reglementare a reglementărilor nucleare din SUA a identificat deficiențe aparente de asigurare a finanțării dezafectării și a solicitat unui număr de 18 centrale electrice să abordeze această problemă. Costul de dezafectare a reactorilor modulari este de așteptat să fie de două ori mai mare decât pentru rectorii obișnuiți.

Colaborare internațională
Organizațiile care promovează schimbul internațional de informații, cunoștințe și experiențe legate de dezafectarea nucleară includ Agenția Internațională pentru Energie Atomică, Agenția pentru Energie Nucleară a Organizației pentru Cooperare Economică și Dezvoltare și Euratom.  În plus, un sistem online numit Instrumentul de informare privind gestionarea cunoștințelor de dezactivare și dezafectare a fost dezvoltat sub Departamentul de Energie al Statelor Unite și pus la dispoziția comunității internaționale pentru a sprijini schimbul de idei și informații. Obiectivele colaborării internaționale în domeniul dezafectării nucleare sunt de a reduce costurile de dezafectare și de a îmbunătăți siguranța lucrătorilor.

Viitorul dezafectării nucleare

O gamă largă de instalații nucleare au fost dezafectate până în prezent. Numărul reactorilor nucleari dezafectați din Lista reactorilor nucleari este redus. Începând cu anul 2016, 150 reactori nucleari au fost închiși, în mai multe etape timpurii și intermediare (închidere la rece, dezmembrare, SAFSTOR, demolare internă), dar numai 17 au fost aduse la un nivel complet pentru reutilizare nerestricționată. Unele dintre aceste situri găzduiesc încă combustibil nuclear epuizat.

Existența a multe companii de inginerie nucleară sau specializate în demolări clădiri nucleare, dovedește că dezafectarea nucleară a devenit o afacere profitabilă. Datorită activării materialelor structurale ale reactorului (în special sub flux de neutroni înalt energetic), dezafectarea are loc în etape. Planificarea dezafectării reactorilor durează până la 10 ani. Perioada lungă de timp face estimările costurilor dificile, iar depășirea costurilor este comună chiar și pentru proiectele "rapide". La nivelul anului 2017, majoritatea centralelor nucleare care operează în Statele Unite au fost proiectate pentru o viață de aproximativ 30-40 de ani și sunt autorizate să opereze timp de 40 de ani de către Comisia de reglementare nucleară a SUA. Vârsta medie a acestor reactori este de 32 de ani. Multe fabrici vor ajunge în curând la sfârșitul perioadei de acordare a licențelor și – dacă licențele lor nu sunt reînnoite – trebuie să treacă printr-un proces de decontaminare și dezafectare.

Nave, reactori mobili, reactori militari
Multe nave de război și câteva nave civile au folosit reactori nucleari pentru propulsie. Foste nave de război sovietice și americane au fost scoase din funcțiune, iar centralele lor electrice au fost îndepărtate sau aruncate.  Demontarea submarinelor ruse și a navelor și a submarinelor și navelor americane este în curs de desfășurare. Instalațiile de energie marină sunt, în general, mai mici decât stațiile electrice generatoare de pe uscat.

Cea mai mare facilitate nucleară militară americană pentru producția de plutoniu de uz militar a fost Hanford Site (în statul Washington). În prezent nu mai este combustibil prezent pe platformă, dar acesta dezvoltă un proces lent și problematic de decontaminare, dezafectare și demolare.

Vezi și

 Centrală nucleară
 Contaminare radioactivă
 Deșeu radioactiv

Note

Legături externe

NUCLEAR ENERGY AGENCY of the Organisation for Economic Co-operation & Development: Cost of Decommissioning Nuclear Energy Plants (2016)
UNITED STATES NUCLEAR REGULATORY COMMISSION: Backgrounder on Decommissioning Nuclear Power Plants
Business Insider – UK: Getting Rid Of Old Nuclear Reactors Worldwide Is Going To Cost Way More Than People Think
Germany's economy minister Sigmar Gabriel says state won't pay for nuclear decommissioning  (18 mai 2014)
Nuclear Decommissioning Report (www.ndreport.com) is the multi-media platform for the nuclear decommissioning industry.
decommissioning.info is a portal with information on nuclear decommissioning
US Nuclear Regulatory Commission
European website on decommissioning of nuclear installations
Decommissioning Fund Methodologies for Nuclear Installations in the EU, rapport by the German [./https://en.wikipedia.org/wiki/Wuppertal_Institute Wuppertal Institute], commissioned by the [./https://en.wikipedia.org/wiki/European_Commission European Commission]. May 2007.
Master 'Nuclear Energy' – Decommissioning and Waste management

Centrale nuclearo-electrice
Tehnologie nucleară

Dezafectare nucleară


(d. 12 Mayıs 1885 Tokyo - 9 Nisan 1976 Tokyo), Japon şair, tiyatro, roman ve senaryo yazarı, filozoftur.

Sezane Mushanokōji (Mushanokōji Sanezane)'nin sekizinci oğludur. İki yaşındayken babasını kaybetmiştir. Gençlik yıllarında Tolstoy'un eserleri ve  İncil üzerine çalışmalar yapmıştır.

20. yüzyıl Japon yazarları
Japon şairler
Japon filozoflar
1885 doğumlular
1976 yılında ölenler
Japon senaristler
Tokyo doğumlu yazarlar

Saneatsu Mushanokōji


Thierry Manzi est un footballeur rwandais né le  à Kigali au Rwanda. Il évolue au poste de défenseur central.

Biographie

En club
Le 31 janvier 2022, Thierry Manzi s'engage librement aux FAR de Rabat.

En sélection
Le 28 mai 2016, il reçoit sa première sélection en équipe du Rwanda en entrant en jeu à la 82ème minute à l'occasion d'un match amical face au Sénégal (défaite, 0-2).

Notes et références

Liens externes

Footballeur international rwandais
Joueur de l'AS FAR
Naissance en juillet 1996
Naissance à Kigali

Thierry Manzi


Pjevaj moj narode peti je album sarajevskog pjevača Željka Bebeka. Album sadrži 10 pjesama od kojih su najveći hitovi Laku noć svirači i Oprosti mi što te volim. Osim njih, hitovi su Gdje će ti duša i naslovna skladba.

O albumu
Nakon ogromne popularnosti albuma Niko više ne sanja, Bebek snima album Pjevaj moj narode.  Među pratećim vokalima bila je Amila Glamočak (tada Čengić).  Producent ovog albuma je Nikša Bratoš, koji je bio i producent prijethodnog albuma.

Sastav

 Aranžmani: Nikša Bratoš, Sinan Alimanović, Slobodan A. Kovačević
 Prateći vokali: Amila Čengić, Božidar Kozjak Gugo, Lejla Trto
 Glazbenici: Davor Crnigoj (bas gitara), Ranko Richtman (klavijature), Neven Mijač

Glazbeni spotovi

 Oprosti mi što te volim
 Laku noć svirači
 Gdje će ti duša

Izvori

Albumi iz 1989.

Pjevaj moj narode


Arquivo da Anna é um metabuscador de shadow libraries on-line e sem fins lucrativos, fornecendo acesso à uma variedade de livros (também via IPFS). Criado por uma equipe de bibliotecários anônimos (referidos como Anna e/ou a equipe Pirate Library Mirror — PiLiMi), o arquivo foi lançado em resposta direta às medidas legais que levaram à interrupção do website da Z-Library em novembro de 2022.

Como tal, a equipe do Arquivo da Anna afirma fornecer acesso de metadados aos materiais da Open Library, para ser um backup das bibliotecas-sombra do Library Genesis, Sci-Hub e Z-Library, apresentando informações de ISBN, e não possuindo materiais protegidos por direitos autorais em seu site, pois apenas indexa metadados que já estão disponíveis publicamente. O Arquivo da Anna observa que seu site, um projeto sem fins lucrativos, aceita doações para cobrir custos (hospedagem, nomes de domínio, desenvolvimento e relacionados). No entanto, além do recém-lançado site, muitas outras soluções alternativas para as recentes tentativas de derrubar o site Z-Library foram relatadas.

Descrição
O Arquivo da Anna observa que " a informação quer ser gratuita " e que os membros da equipe "acreditam fortemente no livre fluxo de informações e na preservação do conhecimento e da cultura". De acordo com o site, o Arquivo da Anna ("motor de busca de bibliotecas-sombra: livros, papéis, banda desenhada, revistas") é um "projeto que visa catalogar todos os livros existentes, agregando dados de várias fontes ... [e para ] acompanhar o progresso da humanidade para tornar todos esses livros facilmente disponíveis em formato digital, através de 'bibliotecas sombra'." A equipe também observou: "Estamos no outro extremo do espectro [da Z-Library e afins]; tomando muito cuidado para não deixar rastros e tendo forte segurança operacional ". De acordo com o site Anna's Archive: "Espalhe a palavra sobre Anna's Archive no Twitter, Reddit, Tiktok, Instagram, em seu café ou biblioteca local, ou onde quer que você vá! Não acreditamos em gatekeeping — se formos derrubados, simplesmente apareceremos em outro lugar, já que todo o nosso código e dados são totalmente de código aberto ."

No entanto, além do recém-lançado site, muitas outras soluções alternativas para as recentes tentativas de derrubar o site Z-Library foram relatadas. Alguns desses supostos sites alternativos enviaram seus próprios pedidos incomuns de remoção, de acordo com reportagens da imprensa.

Veja também

 Electronic Frontier Foundation
 Freedom of information
 #ICanHazPDF (hashtag)
 JSTOR
 Library Genesis
 Open Library
 Sci-Hub
 Shadow library

Referências

Ligações externas

 Arquivo de Anna:
 Arquivo da Anna: ( sobre / blog / reddit / subreddit / twitter / software )
 Site da equipe PiLiMi
 Perfil (BuiltWith; novembro de 2022)
 Status "Right-Now" do site
Ativismo de propriedade intelectual
Livros digitais
Bibliotecas digitais
Publicação acadêmica

Arquivo da Anna


(23405) Nisyros ist ein Asteroid des Hauptgürtels, der am 19. September 1973 von den niederländischen Astronomen Cornelis van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveld und Tom Gehrels am Palomar-Observatorium (IAU-Code 675) in Kalifornien entdeckt wurde.

Der Asteroid ist nach der griechischen Insel Nisyros in der Südlichen Ägäis benannt, die vulkanischen Ursprungs ist. Der letzte große Ausbruch fand im Jahr 1888 statt.

Siehe auch
 Liste der Asteroiden

Weblinks
 Asteroid Nisyros: Discovery Circumstances gemäß dem Minor Planet Center der Internationalen Astronomischen Union bei dem Harvard-Smithsonian Center for Astrophysics, Cambridge, USA

Hauptgürtelasteroid unter 50 km Durchmesser

(23405) Nisyros


Helgoland Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Pinneberg iline bağlı ada. 1,70 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Mart 2010 itibarıyla 1.149 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Jörg Singer tarafından yürütülmektedir.

1807'de, Napolyon Savaşları sırasında Birleşik Krallık'nın işgal ettiği adadaki Birleşik Krallık hakimiyeti, 1814'te imzalanan Kiel Antlaşması ile tanındı. Ada, 1890 yılına kadar Birleşik Krallık hakimiyetinde kaldı.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Helgoland

Wadden Denizi
Schleswig-Holstein'deki belediyeler
Almanya'nın adaları
Eski Britanya kolonileri
Almanya-Birleşik Krallık ilişkileri

Helgoland


An Carex strictiformis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sigfrid Oskar Immanuel Almquist. An Carex strictiformis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex strictiformis


Robert VII. ist der Name folgender Personen:

 Robert VII. (Béthune) († 1248), französischer Adliger, Herr von Béthune, Richebourg und Dendermonde
 Robert VII. (Auvergne) (um 1282–1325), Graf von Auvergne und Boulogne
 Robert VII. de Wavrin († 1415), französischer Adliger

Robert VII.


Alfred Vogel (* 23. Februar 1930 in Chemnitz; † 11. August 2019) war ein Generalleutnant der Nationalen Volksarmee der Deutschen Demokratischen Republik.

Leben und Werdegang
Alfred Vogel wurde als Sohn einer Arbeiterfamilie in Chemnitz geboren. Dort erwarb er das Teilabitur in Grundlagenfächern und erlernte von 1944 bis 1948 den Beruf eines Bürokaufmanns. Im Jahr 1946 wurde er Mitglied der SPD und wechselt später in die SED. Nach Abschluss der Lehre arbeitete Vogel bei der Deutschen Reichsbahn.

Militärische Laufbahn

Ausbildung und Verwendungen
Alfred Vogel trat am 9. Juni 1949 als Freiwilligenbewerber in die bewaffneten Organe der DDR ein, absolvierte einen Lehrgang zur Offiziersausbildung und schlug die Laufbahn als Politoffizier ein. So wurde er Stellvertreter des Kommandeurs für politische Arbeit an der Volkspolizeischule in Torgau und danach der VP-Dienststelle in Meiningen. Von 1952 bis 1954 war er als Oberinstrukteur für politische Arbeit, Stellvertreter des Leiters für politische Arbeit und danach Leiter der Abteilung politische Arbeit für Sonderobjekte im Hauptstab der Kasernierten Volkspolizei, der Vorläuferorganisation des späteren NVA-Verteidigungsministeriums.

Von 1954 bis 1955 besuchte Vogel als Offiziershörer die Politoffizier-Schule in Berlin-Treptow, der Vorläufereinrichtung der späteren Militärpolitischen Hochschule "Wilhelm Pieck" der NVA in Berlin-Grünau. Danach kehrte er in den KVP-Hauptstab nach Strausberg zurück und wurde bis 1956 in der Politischen Verwaltung/ Abteilung Organisation als Inspektionsoffizier eingesetzt.

Von 1956 bis 1958 folgte eine Truppenverwendung als Stellvertreter des Kommandeurs für politische Arbeit im neu aufgestellten Wachregiment Hugo Eberlein in der Barnim-Kaserne in Strausberg. Daran schlossen sich bis 1962 Verwendungen als Oberinstrukteur, Referatsleiter und Abteilungsleiter in der Politischen Hauptverwaltung (PHV) des kurz vorher geschaffenen MfNV an.

Von 1963 bis 1965 wurde er zum Hochschulstudium an die Militärakademie "Friedrich Engels" in Dresden kommandiert.

Dienst als General
Nach dem Studium war Oberst Vogel von 1965 bis 1973 im Bereich der PHV des MfNV Abteilungsleiter Politische Instruktion. Am 2. November 1970 erfolgte seine Ernennung zum Generalmajor.

Im Jahre 1973 folgte seine Endverwendung als Stellvertreter Chef LSK/LV und Chef der Politischen Verwaltung im Kommando LSK/LV. Gleichzeitig war er Vorsitzender der ASV Vorwärts der Luftstreitkräfte/Luftverteidigung. Am 7. Oktober 1979 wurde Alfred Vogel zum Generalleutnant befördert. Mit Erreichen der besonderen Altersgrenze wurde er am 28. Februar 1990 in den Ruhestand versetzt.

 Siehe auch
→ Liste der Generale der Luftstreitkräfte der NVA

Orden, Ehrenzeichen und Auszeichnungen
 Vaterländischer Verdienstorden in Gold, Silber, Bronze (1976)
 Scharnhorst-Orden
 Kampforden "Für Verdienste um Volk und Vaterland" in Gold
 Verdienstmedaille der DDR
 Verdienstmedaille der Nationalen Volksarmee in Gold

Einzelnachweise

Generalleutnant (Luftstreitkräfte/Luftverteidigung der NVA)
Träger des Vaterländischen Verdienstordens in Gold
Träger des Scharnhorst-Ordens
SPD-Mitglied
SED-Mitglied
Person (Strausberg)
Person (Chemnitz)
DDR-Bürger
Deutscher
Geboren 1930
Gestorben 2019
Mann

Alfred Vogel (General)


Die Brunei Open 1994 im Badminton fanden vom 22. bis zum 24. Juli 1994 statt.

Die Sieger und Platzierten

Weblinks
 http://www.tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=46C15D46-A5B7-4448-99DD-BAD7E7994E84

1994
Badminton 1994

Brunei Open 1994


An Pseudosasa japonica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Ernst Gottlieb von Steudel, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Tomitaro Makino. An Pseudosasa japonica in nahilalakip ha genus nga Pseudosasa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pseudosasa

Pseudosasa japonica


Veiðiferðamyndirnar eða Síðustu veiðiferðirnar er íslensk gamanmyndasería. Framleiddar hafa verið tvær kvikmyndir Síðasta veiðiferðin (2020), Allra síðasta veiðiferðin (2022) og ein aukamynd Saumaklúbburinn (2021), þrjár aðrar kvikmyndir eru væntanlegar. Fyrsta kvikmyndin kom út árið 2020. Myndirnar fjalla um vinahóp sem halda í veiðitúr sem fer skyndilega í vitleysu. Örn Marinó Arnarson og Þorkell S. Harðarson leikstýrðu, framleiddu og skrifuðu aðalmyndirnar í seríunni. Myndirnar eru framleiddar af Markell Procuditions, Stöð 2 og Myndform.

Kvikmyndirnar

Heimildir
Íslenskar grínmyndir
Kvikmyndaseríur
Íslenskar kvikmyndir
Kvikmyndir

Veiðiferðarmyndirnar


Melicytus, biljni rod iz porodice ljubičvki, dio reda Malpighiales. Postoji 20 vrsta (jedna od njih hibridna) raširenih po Australiji i Tasmaniji i nekim pacifičkim otocima (Tonga, Vanuatu, Norfolk, Chatham,  Fidži, Kermadec, Santa Cruz )

Vrste
 Melicytus alpinus (Kirk) Garn.-Jones
 Melicytus angustifolius (R.Br. ex DC.) Garn.-Jones
 Melicytus chathamicus (F.Muell.) Garn.-Jones
 Melicytus crassifolius (Hook.f.) Garn.-Jones
 Melicytus dentatus (R.Br. ex DC.) Molloy & Mabb.
 Melicytus drucei Molloy & B.D.Clarkson
 Melicytus fasciger Gillespie
 Melicytus flexuosus Molloy & A.P.Druce
 Melicytus improcerus Heenan, Courtney & Molloy
 Melicytus lanceolatus Hook.f.
 Melicytus latifolius (Endl.) P.S.Green
 Melicytus macrophyllus A.Cunn.
 Melicytus micranthus (Hook.f.) Hook.f.
 Melicytus novae-zelandiae (A.Cunn.) P.S.Green
 Melicytus obovatus (Kirk) Garn.-Jones
 Melicytus orarius Heenan, de Lange, Courtney & Molloy
 Melicytus ramiflorus J.R.Forst. & G.Forst.
 Melicytus × ramilanceolatus Allan
 Melicytus samoensis (Christoph.) A.C.Sm.
 Melicytus venosus Courtney, Heenan, Molloy & de Lange

Sinonimi
 Hymenanthera R.Br.
 Solenantha G.Don
 Tachites Sol. ex Gaertn.

Izvori

Ljubičevke

Melicytus


Mimms ist der Familienname folgender Personen:

Bobby Mimms (* 1963), englischer Fußballtorhüter
Garnet Mimms (* 1933), US-amerikanischer Sänger
Zerelda Mimms (1845–1900), Cousine von Jesse James

Siehe auch:
 Garnet Mimms & the Enchanters
 Mims (Begriffsklärung)

Mimms


John Arthur Cunliffe (16 June 1933 – 20 September 2018) was an English children's book author and television presenter who created the characters of Postman Pat and Rosie and Jim.

Biography
Cunliffe was born in Colne, Lancashire, the only child of Nelly and Arthur Cunliffe. His father left the family when John was a baby. His great-uncle Herbert introduced him to the literary works of Charles Dickens and William Shakespeare, and let him use the microscope he kept in his front room. Cunliffe was very tall for his age, and bullied at school because of this. He attended Colne Grammar School, and later lived in Kendal, Westmorland, where the area's small towns and villages provided inspiration for his most famous character, Postman Pat. 'Greendale', where Cunliffe's character and series are set, are based on the valley of Longsleddale, near Kendal. Cunliffe worked for many years as a librarian, and also as a teacher at Castle Park Primary School.

Cunliffe was commissioned by the BBC to write Postman Pat, which was produced by Ivor Wood and first aired in 1981. He created Pat and Greendale as an idyllic village where everyone was nice to each other, in contrast to the bullying he suffered while growing up. Following the success of Postman Pat, Cunliffe became something of a local celebrity, and had a room dedicated to him at Kendal's Museum of Lakeland Life.

In the 1990s, Cunliffe's other well-known creation, Rosie and Jim, was also written for television. He scripted and presented the first 50 episodes, then turned some of them into books. He intended to create a series closer to what he wanted overall, after being disappointed by some of the merchandising and tie-in books for Postman Pat, over which he had little control. His role as presenter was taken over by Pat Hutchins in 1995, and later by Neil Brewer in 1997.

In 2010, he released Ghosts, a children's story for the iPad. He was patron of the Ilkley Literature Festival.

Cunliffe died of cardiopulmanory failure on 20 September 2018, at the age of 85. His death was first announced in the local newspaper, the Ilkley Gazette, which said he "left his Ilkley home in a deluge of rain [...] never to return".

Bibliography

 Farmer Barnes' Guy Fawkes Day, illustrated by Joan Hickson
 Farmer Barnes and Bluebell
 Farmer Barnes Buys a Pig
 Farmer Barnes at the County Show
 Farmer Barnes Fells a Tree
 Farmer Barnes and the Goats
 Farmer Barnes Goes Fishing, illustrated by Jill McDonald
 Farmer Barnes and the Harvest Doll, illustrated by Joan Hickson
 Farmer Barnes and the Snow Picnic
 The Farmer, the Rooks and the Cherry Tree
 The Giant Who Stole the World
 The Giant Who Swallowed the Wind
 Giant Brog and the Motorway
 The King's Birthday Cake
 Mr Gosling and The Runaway Chair
 Small Monkey Tales

VHS videos and DVDs

My Favourite Nursery Rhymes

References

External links

John Cunliffe at the British Film Institute

1933 births
2018 deaths
English children's writers
People from Colne
People from Kendal

John Cunliffe (author)


Constancio de Perugia (? - ca. 170), fue un mártir romano, considerado uno de las santos patronos de Perugia, Italia. Es venerado como santo y su fiesta se celebra el 29 de enero.

Leyenda

Según la leyenda, de la cual existen cuatro versiones, fue detenido durante las persecuciones del emperador Antonino (otras fuentes dicen Marco Aurelio), azotado, y luego puesto sobre una estufa, junto a sus compañeros. De este martirio salieron completamente ilesos. Fue encarcelado y puesto en libertad por sus guardias, a quienes había convertido al cristianismo. Buscó refugio en una casa propiedad de un cristiano llamado Anastasio. Pero él, junto a Anastasio, fueron arrestados de nuevo y después de haber sido torturados en las cárceles en Asís y Spello, fue decapitado cerca de Foligno

La tradición local lo convierte en el primer obispo de Perugia. Esta tradición dice que fue obispo de la ciudad a los 30 años. Él era activo en la evangelización y el cuidado de los pobres.

Veneración

Su culto se difundió más allá de Umbría y fue incluida en el Martyrologium Hieronymianum en la fiesta del 29 de enero.

Las cuatro variaciones de su leyenda son consistentes en cuanto al lugar de su martirio (Foligno). Una iglesia en Perugia dedicada a su figura fue demolida en 1527. Las cuentas de su estado de martirio que su cuerpo fue llevado a Perugia y enterrado cerca del lugar de la actual catedral allí. Sus reliquias fueron trasladadas en 1825 con gran solemnidad a un nuevo altar en la iglesia actual de San Costanzo.

En su día de fiesta, el torcolo, un pastel en forma de anillo hecho de piñones, pasas y frutos secos, es un alimento tradicional en Perugia.

En el arte, Constancio es a menudo representado como un obispo que llevaba un mitra y el manto y tomando un báculo. Aparece con frecuencia en compañía de otro Perugia santo patrón, Sant'Ercolano (Herculano de Perugia).

Referencias

Bibliografía
 The Book of Saints: A dictionary of persons canonized or beatified by the Catholic Church. Benedictine Monks of St. Augustine Abbey, Ramsgate. NY: Thomas Y. Crowell, 1966.
 "A Reconstruction of Taddeo di Bartolo's Altarpiece for San Francesco al Prato, Perugia," by Gail E. Solberg. The Burlington Magazine, Vol. 134, No. 1075 (Oct. 1992)p. 646-656.

Enlaces externos
 Patron Saints at Catholic-Forum.com
 Umbria Best Gastronomy
 San Costanzo di Perugia
 Constantius at Patron Saints Index
 29 January saints at Saint Patrick's Church

Santos de Italia
Obispos del siglo II
Obispos y arzobispos de Perugia
Santos católicos
Mártires cristianos de la Antigua Roma del siglo II
Obispos santos de Italia
Personas de Perugia
Santos cristianos de la Antigua Roma del siglo II
Fallecidos en Foligno

Constancio de Perugia


The Central Black Earth Region,  Central Chernozem Region or Chernozemie () is a segment of the Eurasian Black Earth belt that lies within Central Russia  and comprises Voronezh Oblast, Lipetsk Oblast, Belgorod Oblast, Tambov Oblast, Oryol Oblast and Kursk Oblast. Between 1928 and 1934, these regions were briefly united into Central Black Earth Oblast, with the centre in Voronezh.

The Black Earth Region is famous for its high quality soil, called Chernozem (Black Earth). Although its importance has been primarily agricultural, the Chernozem Region was developed by the Soviets as an industrial region based on iron ores of the Kursk Magnetic Anomaly.

The area contains a biosphere nature reserve called Central Black Earth Nature Reserve (). It was created in 1935 within the Kursk and Belgorod oblasts. A prime specimen of forest steppe in Europe, the nature reserve consists of typical virgin land (tselina) steppes and deciduous forests.

 was the First Secretary of Communist Party's Regional Committee for the Central Black Earth Region (1928–1934).

History

On May 14, 1928, the All-Russian Central Executive Committee and Government of the Russian Soviet Federative Socialist Republic passed a directive on the formation of the Central Black Earth Oblast using the territory of the former Voronezh, Kursk, Oryol and  Tambov Governorate Governorates with its centre as the city of Voronezh.

On July 16, 1928 the composition of the Central Black Earth Oblast was determined and on July 30 of the same year its districts were founded. Later, from 1929 to 1933, these districts were revised several times.

On June 3, 1929 the centre of the region, Voronezh, was designated as an independent administrative unit directly subordinate to the regional Congress of Soviets and its executive committee.

On September 16, 1929 the Voronezh Okrug was abolished and its territory was split among the newly founded Stary Oskol and Usman Okrugs.

See also
 Central Black Earth economic region
 Black Dirt Region

References

Geography of Russia
Regions of Russia
Chernozemye

Central Black Earth Region


Hanya (, Latin harfleriyle Hania), Girit'in ikinci büyük şehri ve aynı adı taşıyan ve Girit'in dört idarî bölümünden biri olan Hanya ilinin (nomos) merkezidir.

Tarihçe

Erken dönem
Hanya'nın en eski kalıntıları Kastelli tepesindeki Tunç Çağı buluntularıdır. Büyük ihtimalle şehrin adı da, antik şehir Kidonya'nın değişmiş bir halidir. Burada antik çağda Kidonyalılar'ın yaşadığı ancak MÖ 15. yüzyılda bir saldırıya uğradıkları düşünülmektedir. Mikenler'in adaya gelmesi ile yeniden canlanan şehir, sonraki dönemlerde aynı sıklıkta yerleşim yeri olmayı sürdürememiştir. Nihayet Kidonya, MÖ 12. yüzyılda tamamen talan edilmiştir. Kastelli'de yapılan arkeolojik kazılarda Linear B yazılı çanak çömlekler gün yüzüne çıkarılmıştır.

Kastelli tepesindeki Orta Çağ duvarları içerisine entegre edilmiş devşirme malzemeler, helenistik ve Roma dönemi Kidonyasına ait yapılardan alınmış ve surları inşa ederken kullanılmıştır.

Orta Çağ
823 ile 828 yılları arasında Araplar tarafından fethedilen şehir, 926'da Bizans tarafından yeniden fethedilmiştir. Şehrin asıl kalkındığı dönem La Canea adını taşıdığı Venedik hakimiyeti dönemidir. Bilhassa 1252 yılında Marino Morosini döneminde bastırılan bir isyan sonrası şehrin kalesinin surları güçlendirilmiştir. Yine de Cenevizliler 1260'ta şehri ele geçirmiş ve 1290'a kadar ellerinde tutmuşlardır.

1290'den sonra da Venedikliler şehri tahkim etmeye devam etmiştir. Kastelli Kalesi bu çabanın 14. yüzyıldaki bir eseridir. Ancak bu kale gitgide büyüyen liman için yeterli savunma sağlayamıyordu. Zira başlarını Barbaros Hayreddin Paşa'nın çektiği Türk denizciler büyük bir risk oluşturuyordu. Bu tehdide karşı yeterli savunma sahibi olmak için Venedikliler 1536'da Kandiye'deki kaleyi de planlayan mimar Michele Sanmicheli'yi yeni bir kale tasarımı ile görevlendirmiştir. İnşa edilen bu yeni kale, 1645'teki Osmanlı kuşatmasına yalnızca 2 ay dayanabilmiştir.

Bu arada İstanbul'un Osmanlılar tarafından fethedilmesi sonrası şehirden kaçan pek çok din adamı ve sanatçı adaya sığınmış ve burada Bizans kültürü ve dinini yaşatmaktaydılar.

Osmanlı dönemi
Hanya, 1645 yılında 54 gün süren kuşatmadan sonra 17 Ağustos'ta Osmanlılar tarafından fethedildi. Osmanlılar'ın Girit Adası'nda fethettiği ilk kaleydi. 1669'da adanın fethini tamamlayan Osmanlı Devleti tarafından adanın idarî merkezi yapıldı. Osmanlı döneminde adaya camiler inşa edildi ve bazı kiliseler camiye dönüştürüldü. Bu dönemde Girit yerlilerinin bir kısmı da İslam dinine geçti.

1877-1878 Osmanlı-Rus Savaşı sırasında çıkan Rum isyanı üzerine adaya gönderilen Gazi Ahmet Muhtar Paşa, Girit Rumları'nın bağımsızlığı için zemin hazırlayan Halepa Sözleşmesi'ni 23 Kasım 1878'de Hanya'nın bir ilçesi olan Halepa'da imzaladı.

1880 yılında burada bir Mevlevihane kurulmuş ve 1904 yılına kadar faaliyetlerini sürdürmüştür. 1923 yılı Türkiye-Yunanistan nüfus mübadelesi ile şehrin müslüman nüfusu göç etmek zorunda bırakılmıştır.

Modern dönem
Hanya, 1898-1908 arasındaki Girit Devleti döneminde de başkent işlevi görmüştür. Bu dönemde Prens Yeoryos Hanya'da konaklamıştır.

Hanya büyük ölçüde Venedik dönemi çehresini korumuştur. Şehrin tarihi çehresine en büyük zararı 1941'deki Nazi saldırısı ve günümüzde gittikçe artan inşaat sektörü vermektedir.

Ulaşım
Şehrin havalimanı yaklaşık 16 km. uzaklıkta Akrotiri Yarımadası'nda bulunan Hanya Uluslararası Havalimanı'dır. Atina'dan buraya gelmek için öncelikle feribotla 6 km. uzaklıktaki Suda limanına ulaşmak gerekmektedir.

Ek bilgiler
 Yunan devlet adamı Eleftherios Venizelos, Hanya'ya yakın bir köyde doğmuştur.
 Türkçedeki "Hanya'yı ve Konya'yı görmek" deyimi bu şehirden dolayı ortaya çıktığı düşünülür.

Görülecek Yerler

Turistik yerler
 Hanya limanı. Limanın iç kesimleri Orta Çağ'da sık sık kum birikmesi yaşadığından daha az kullanılmıştır. Günümüzde de daha canlı olan kesim dış liman kesimidir.
 Hanya kapalı çarşısı, yerel gıda ürünlerinin satıldığı, içerisinde restoranlar da barındıran haç şeklinde tasarlanmış bir kapalı çarşı

Müzeler

Hanya Arkeoloji Müzesi
 Denizcilik Müzesi, 1913 yılında Eleftherios Venizelos ve Yunanistan Kralı I. Konstantin, Yunanistan ile birleşmek için bayrak salladığı Firkas adını taşıyan tabyada 1973 yılında kurulmuştur. Gemi maketleri, sualtı buluntuları, çeşitli alet ve donanımlar aracılığıyla antik çağlardan günümüze denizcilik ve deniz savaşları hakkında bilgi vermektedir. Sergilenenler arasında bir Tunç Çağı gemisi olan Minoa'nın birebir kopyası da yer almaktadır. Müzenin diğer bölümlerinde Girit'in 1913'te Yunanistan'a ilhakı ve özerkliği sırasında Hanya'nın rolünü ve ayrıca 1941'den 1945'e kadar süren Alman işgalini konu edinmektedirler.
 Hanya Tarihi Müzesi ve Arşivi, şehir parkı yanında I. Sfakianaki 20 caddesinde 1900'den kalma neoklasik bir bina içerisinde yer almaktadır. Eleftherios Venizelos hakkındaki serginin yanı sıra, Türkler ve Nazilere karşı mücadeleyi konu edinen resimler, silahlar ve bayraklar sergilenmektedir.

Tarihî binalar
 Deniz feneri, doğudaki liman girişinde bulunur, 2006'da kapsamlı bir şekilde restore ve stabilize edilmiştir. Mısır'ın Girit'i 1830 yılındaki kısa süreli işgali sırasında Venedik zamanından kalma bir deniz fenerinin temelleri üzerine inşa edilmiştir.
 Venedik dönemi burçları: San Salvatore, Sabbionara, Schiavo-Lando kulesi
 Venedik dönemi tersanesi ve mühimmat deposu, 1497 yılında limanın iç kısmında inşa edilmiş, zaman zaman tersane olarak da kullanılmıştır. Günümüzde kötü durumda olan ve eski işlevini yitiren yapılar kurşunla kaplı tonozları ile dikkat çekicidir.

Dinî yapılar
 Osmanlı dönemi soğan kubbeli Küçük Hasan Paşa Camii
 Etz Hayim Sinagogu
 Chatzimichali Daliani caddesi üzerindeki Osmanlı dönemi minaresi
 Osmanlı döneminde Hünkar Camisi adı altında hizmet veren Aya Nikola Kilisesi. 1918 yılında yeniden kilise olan yapının iç dekorasyonu, Arthur Evans'ın Knossos'ta keşfettiği Minos saraylarına imrenerek koyu kırmızı renkli sütunlar ve açık mavi renkli duvarlar ile düzenlenmiştir sağlanmıştır. Yunan ulusunun uzun süren yabancı hükümranlıklar sonrası ulusal kimlik arayışının mimariye dökülmüş bir hali gibidir.
 Venedik dönemi San Rocco Kilisesi, 1630 yılında inşa edilmiş tek nefli bir kilisedir.
 Agioi Anargyroi Kilisesi, 16. yüzyılda inşa edilmiş hem Osmanlı hem de Venedik döneminde ortodoks kilisesi olarak hizmet vermiş bir kilisedir.
 Bir yangın sonucu içerisi kararmış olan ancak yine de ikonları ile dikkat çeken Aya Katerini Kilisesi

İlgili yayınlar
 İsmail Kara, Hanya / Girit Mevlevihanesi, Dergah Yayınları (İstanbul 2006)

Kaynakça

Girit'teki şehirler
Hanya (il)
Yunanistan'daki kıyı yerleşim birimleri
Girit uygarlığı
Tarihî devletlerin başkentleri

Hanya


La Tortoni este o pictură în ulei pe pânză realizată în jurul anului 1878-1880 a pictorului francez Édouard Manet. Tabloul s-a aflat la Isabella Stewart Gardner Museum din Boston, Massachusetts, Statele Unite, înainte de a fi furat în 1990.

Descriere

Tabloul prezintă un domn neidentificat, așezat la o masă la Café Tortoni din Paris în timp ce desenează o schiță. Un pahar de bere pe jumătate gol stă pe masă.

Note

Picturi din 1880
Picturi realizate de Édouard Manet

La Tortoni


Kozalak (strobilus), bazı ağaçlarda, üreme yapılarını barındıran bitki bölümüdür. Polen üreten erkek kozalaklar, erişkin dönemlerinde bile çok iri olmazlar ve dikkat çekmezler.

Kaynakça

Pinopsida
Bitki morfolojisi

Kozalak


An Androtrichum giganteum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Sigismund Kunth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Hans Heinrich Pfeiffer. An Androtrichum giganteum in nahilalakip ha genus nga Androtrichum, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Androtrichum

Androtrichum giganteum


Svijet

Književna djela

 Baskervillski pas Arthura Conana Doylea

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

 Nobelova nagrada za književnost:

Rođenja

Smrti

 29. rujna – Émile Zola, francuski romanopisac (* 1840.)

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

 10. siječnja – Dobriša Cesarić, hrvatski pjesnik i prevoditelj. (* 1980.)

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1902.


En la morfología matemática y el procesamiento digital de imágenes, el gradiente morfológico es la diferencia entre la  dilatación y la  erosión de una imagen dada. Esta es una imagen en la que cada valor de píxel (por lo general no negativo) indica la intensidad de contraste en la vecindad de ese píxel. Esta es útil en las aplicaciones de detección de bordes y de segmentación.

Definición matemática y tipos

Sea  una imagen en escala de grises, que mapea puntos de un espacio euclidiano o de una cuadrícula discreta E (tal  como R2 o Z2) en la recta real. Sea  un elemento estructurante. Usualmente, b es  simétrico y tiene short-support, por ejemplo,
.

Entonces, el gradiente morfológico de f está dado por:

,

donde  y  denotan la dilatación y la erosión, respectivamente.

Un gradiente interno está dado por:

,

y un gradiente externo está dado por:

.

Los gradientes interno y externo son "más delgados" que el gradiente, pero los picos del gradiente se encuentran sobre los bordes, mientras que los picos del gradiente interno y del externo se encuentran a cada lado de estos. Note que .

Si , entonces los tres gradientes tienen valores no negativos en todos los píxeles.

Referencias
 Image Analysis and Mathematical Morphology by Jean Serra, ISBN 0126372403 (1982)
 Image Analysis and Mathematical Morphology, Volume 2: Theoretical Advances by Jean Serra, ISBN 0-12-637241-1 (1988)
 An Introduction to Morphological Image Processing by Edward R. Dougherty, ISBN 0-8194-0845-X (1992)

Enlaces externos
 Morphological gradients, Centre de Morphologie Mathématique, École_des_Mines_de_Paris

Morfología matemática

Gradiente morfológico


{{Cal cooإنجلترا

تروبردج  مدينة في مقاطعة ويلتشير بإنجلترا يمر بها نهر بس  وتبعد عن مدينة باث حوالي 21 ميلا (19 كم). يحيط بالمدينة مدن وقرى هامة سياحيا واقتصاديا وثقافيا مثل برادفورد اون افون, وويسبري ومالكشم وديفايسيس وهيلبرتون وساوث ويك وسيمينغتون.

اسم المدينة غير مؤكد معناه ولكن بعض المصادر تشير إلى أن الاسم عائد إلى أول جسر بني على نهر بس باسم جسر الشجرة Trowle bridge
في حين ان مصدرا آخر يدل على اسم المدينة بمعنى الجسر فقط. اشتهرت تروبريدج بالسكة الحديدية التي لعبت دورا كبيرا في تطوير المدينة لأنها سمحت لشركة سومرست بنقل الفحم الحجري
في عصر النهضة الأوروبية.

التاريخ

وجدت دلائل كثيرة على شهرة المدينة تعود إلى أكثر من 3000 سنة وقد وجدت احصائية تعود لفترة القرن العاشر قبل الميلاد.ق.م _ مع سجل يذكر على وجود 100 من السكان ز في عام 1139 تم بناء قلعتي كانت موبلييه وقلعة بيلي. وفي القرن الثالث عشر 13 كان أول ضحاية الثورة الصناعية كما هو معروف في انكلترة هو توماس هيلكير Thomas Hellikerلدوره المزعوم في تدمير الات أحد مصانع الصوف في منطقة ولتشر وقصته انتشرت لان البعض قال انه ظلم ورفض البوح عن الجاني الحقيقي وعن زملائه الذين حطموا المعمل لانهم كانو في حالة سكر، وبعد موته حمله اصدقائه دارو به في كل أنحاء منطقة ولتشر وأصبحت مناسبة موته احتفالا سنويا وكرنفالا يقام لتخليد ذكراه

السكان
عدد السكان (إحصاء 2005)3200نسمة80% من السكان إنكليز والباقي أيرلنديين واسكوتلانديين وهناك أكبر جالية مغربية في بريطانيا خارج لندن ويأتي بعدهم البولونيين وثم الالمان

الضواحي

تتقسم المدينة إلى ضواحي وهي:

Longfield, لونغ فيلد Studley Green ستولدلي غرين, Lower Studley لوير ستودلي، Trowle Common ترويل كومن, Newtown نيت ون, Paxcroft Mead باكس كروفت ميد.

البناء

هي كباقي البلدات والمدن الإنكليزية من حيث فن العمارة النكلوسوكسوني ولكن قسمها القديم يختلف عن باقي اجزاء المدينة الحديث بالبناء الحجري الأبيض والضخم المشابه للبناء الروماني الذي اشتهرت به المدينة مع قدوم الرومان إليها والذين من أهم اثارهم الحمام الروماني الشهير والذي لا يزال يستخدم إلى الآن ويستقبل آلاف السواح والزائرين. وأيضا يو جد في المدينة خندق بني ليحميها من الغزاة بالايضافة إلى وجود قلعتين هما كانت موبلييه وقلعة بيلي.

المرافق العامة

تحضى مدينة تروبرج بالعديد من المرافق العامة منها مبنى البلدية والمكتبة والمشفى المركزي ومركز لاطفاء الحرائق ومحكمة تروبردج بالايضافة إلى سوق المدينة والسوبرماركات العالمية مثل تيسكو وسانسبري وازدا وهناك أيضا عدد من الشركات العالمية الحدائق العامة التي تتوزع بين اقسام المدينة الست بالايضافة إلى مسرح ودور للسينما ومعهد تروبرج،

الاخبار والترفيه

هناك راديو ويلتشير الذي يبث الأخبار لمنطقة ولتشر التي تتبع اليعا مدينة تروبردج, وأيضا قناة بي بي سي ويست الفضائية التي تهتم بالمنطقة الغربية لبريطانيا بالايضافة لمحطات الراديو الخاصة، وجريدة تروبردج وصحيفة ويلتشير تايمس Wiltshire Times الأكثر شعبية.

يقام في المدينة عدد من الكرنفالات والاحتفالات منها كرنفال الربيع ومهرجان الغرب الذي يقام دوريا على مدة شهرين ويشمل منطقة ويلتشير ويقام لمدة يوم واحد في كل بلدة وقرية أو مدينة في ويلتشير.

توأمة
لتروبريدج اتفاقيات توأمة مع كل من:
 البلنغ
 لير
 شارنتون لو بونت

أشهر الشخصيات

 جانيت أندرسون Janet Anderson، عضوة البرلمان.
 سليمان أندروزSolomon Andrews، مقاول واحد منظمي المدينة.
 كريستوفر بنيامين Christopher Benjaminممثل شهير.
 آلان بولوك Alan Bullock مؤرخ ومؤلف كتاب «هتلر : دراسة في الطغيان»,.
 همفري بيرتون Humphrey Burtonالاذاعة وكاتب سيرة.
 كيري ديفيز Keri Davies، منتج برامج إذاعية، وكاتب مسرحي، وبطل رماية.
 جورج هادن George Haden، مخترع أنظمة التدفئة والتهوية.
 لويس هالدن لاعب كرة قدم Lewis Haldane.
 ترفير هيكس Trevor Heeks بطل العالم لبطولة منادي المدينة.
 توماس هيليكر Thomas Hellikerشهيد نقابة العمال في بريطانية.
 جيما هانتGemma Hunt تلفزيونية
 جوان م هوسيJoan M. Hussey، مؤرخ.
 ستيفن لي Stephen Lee لاعب السنوكر الشهير.
 وليام مان William Mannبطل لاعب الكريتيت حامل لقب بطولة رسيستيرشاير، (Worcestershire).
 بلجيكا موني Bel Mooney،صحافي ومذيع.
 كريستوفر نيوبري Christopher Newbury، عضو الكونغرس من مجلس أوروبا.
 جيمي بيتمان Jamie Pitman، لاعب كرة قدم.
 وليام ردفيرن William Redfern جراح وطبيب وعالم.
 ألن سنو Alan Snowمصور وكاتب رواية هنا يكون الوحوش.
 ديفيد ستراتون David Strattonالناقد السينمائي الأسترالي.

أعلام

 مايكل ويذرز
 ألان بولوك
 ماركوس فيليبس
 جوردن تورنبول
 نيك بلاكويل

معرض صور

المصادر

Town Council website موقع مدينة تروبردج
Historic Trowbridge Photos at BBC Wiltshire
 Trowbridge Village Pump Festival website
 West Wiltshire District Council website
 Wiltshire County Council website
 Trowbridge history (Wiltshire County Council)
 Trowbridge Swimming Club Website
 Trowbridge Redevelopment Website.

تروبريدج
بلدات إدارية للمقاطعات في إنجلترا
بلدات في ويلتشاير
مدن إنجلترا
ويلتشاير

تروبريدج


Apis mellifera syriaca er ein undirtegund alibýflugna. Útbreiðsla hennar er í Miðausturlondum. Mörk útbreiðslunnar eru óviss, en hún er nytjuð í Sýrlandi, suður Írakog Jórdaníu.

Tilvísanir

 Apis mellifera syriaca. In: Atlas Hymenoptera, abgerufen am 26. November 2018.
 Friedrich Ruttner: Naturgeschichte der Honigbienen. Franckh-Kosmos-Verlag, Stuttgart 1992, ISBN 3-440-09125-2.
 Ruttner F. (1988) Biogeography and Taxonomy of Honeybees, Springer-Verlag, Berlín.

Býflugur

Apis mellifera syriaca


කෝට්ටේ රජ මහා විහාරය යනු ශ්‍රී ලංකාවේ බස්නාහිර පළාතේ ශ්‍රී ජයවර්ධනපුර කෝට්ටේ පිහිටි එෙතිහාසික බෞද්ධ විහාරස්ථානයක් වේ. එය කොට්ටේ මාර්ගයෙහි පිටකෝට්ටේ ගල් අම්බලම පිහිටි පිටකොට්ටේ හන්දියට ආසන්නව පිහිටා තිබේ. ශ්‍රී ලංකාවේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරකයක් ලෙස වර්තමානයේදී විහාරය රජය විසින් නම් කොට තිබෙන අතර නාමකරණය 2013 වර්ෂයේ මැයි 17වන දිනදී රජයේ ගැසට් අංක 1811 යටතේ සිදුකොට තිබේ.

මේවාද බලන්න
කරගම්පිටිය විහාරය

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැඳි

 කෝට්ටේ රජමහා විහාරය

කොළඹ දිස්ත්‍රික්කයේ බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන
කොළඹ දිස්ත්‍රික්කයේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරක

කෝට්ටේ රජ මහා විහාරය


වික්ටෝරියා, සීෂෙල්ස් රාජ්‍යයේ අගනුවර හා විශාලතම නගරයයි. රටේ ඒකම ජාත්‍යන්තර ගුවන්තොටුපළ හා වරායද මෙහි පිහිටා ඇත.

වික්ටෝරියා (නගරය)


Pleiade (La Pléiade), Rönesans dönemi Fransız edebiyatında geleneksel tarzı kırıp Yunan ve Roma modelli yeni bir Fransız edebiyatı yaratmaya çalışan yedi şairden oluşan edebi grup.

Pierre de Ronsard grubun önderiydi. Şiirleri aşk ve gençliğin geçmesi gibi temaları betimleyen pastoral tarzda eski yazı biçimlerini kullanir. Ronsard´ın şiirlerinin kolay çekiciliği, dünyevi tecrübenin önemine derin adamışlığı saklar. Yazını, yaşlılık ve ölüm gibi bu tecrübelerin acı yanlarının korkusuzca üzerine gitme becerisini gösterir.

Fransız edebiyatı

Pleiade


Puma AG Rudolf Dassler Sport (kısaca Puma), Alman spor giyim markasıdır. 1924'te Adidas'ın kurucusu Adolf "Adi" Dassler'ın abisi Rudolf Dassler tarafından kurulmuştur. Şu anda dünyanın en büyük spor giyim markalarından biridir.

 Bugün Puma fabrikasında 13.000 işçi çalışmaktadır ve şirket 120'nin üstünde ülkede satış yapmaktadır.
 Formula 1 sektöründe de takımların giysilerini üreten Puma, F1'de üç büyük takım olan Scuderia Ferrari, Mercedes ve Renault'nun giysilerini üretmektedir.
 2006 FIFA Dünya Kupası şampiyonu İtalya'yı giydiren Puma, Dünya Kupası'nda 12 takımın forma üreticisi olmuştur. Turnuvadaki 64 maçın 36'sında en az 1 takım Puma forması kullanmıştır. Şu anda da Dünya'da birçok takımın forma üreticisi olmaya devam etmektedir.

Sponsorluklar

Motor sporları
 Ferrari
 BMW
 DUCATI
 Mercedes AMG
 Mini

Dünya Ralli Şampiyonası
 Ford M-Sport

DTM
 Mercedes AMG Team

Futbol
Millî takımlar

 Slovakya
 İsviçre
 Togo
 Kamerun
 Bulgaristan
 Botsvana
 Bahreyn
 Gana
 Çekya
 Angola
 Senegal
 Mozambik
 İtalya
 İsrail
 Fas
 Avusturya
 İran
 Polonya
 Fildişi Sahili
 Tunus
 Suudi Arabistan
 Uruguay

Türk Kulüpler
 Göztepe
 Fenerbahçe
 Sivasspor

Kulüpler

 Borussia Dortmund
 Manchester City FC
 Sydney Swans
 Essendon Bombers
 Hawthorn Hawks
 West Coast Eagles
 Grazer AK
 SV Mattersburg
 Sturm Graz
 Cruzeiro
 Montreal Impact
 Deportivo Independiente Medellín
 Shanghai United FC
 El-Ehli
 Coventry City FC
 Luton Town FC F.C (2007-2010)
 Plymouth Argyle FC
 Reading
 Bordeaux
 VfB Stuttgart
 Fortuna Düsseldorf
 AEL
 Atromitos
 Levadiakos
 Olimpiakos
 Ethnikos Piraeus
 Happy Valley
 Bnei Yehuda Tel Aviv
 Maccabi Haifa
 Júbilo Iwata
 Oita Trinita
 CF Pachuca
 Tromsø
 Lech Poznań
 Widzew Lodz
 Raith Rovers
 Petržalka
 Halmstads BK
 Helsingborgs IF
 Malmö FF
 Trelleborgs FF
 El-Ehli
 En-Nasr
 Peñarol
 Arema Malang

Kaynakça

Tekstil markaları
Ayakkabı markaları
Alman markaları
Almanya merkezli şirketler
1980'ler modası
1990'lar modası
2000'ler modası
2010'lar modası
1924'te kurulan şirketler
Spor giyim şirketleri
Spor giyim markaları

Puma (şirket)


Dani klasične gitare je glazbena manifestacija u Splitu, Hrvatska.

Čine ju koncerti vrhunskih svjetskih gitarista, predavanja, seminara, radionica i predstavljanja hrvatskog glazbenog stvarateljstva za gitaru. Prosvjetni dio je za mladež radi njihova usavršavanja i postizanja izvrsnosti na sviračkom i umjetničkom polju.

Gitara je izabrana s razlogom jer je u hrvatskoj, i unutar nje splitskoj glazbenoj kulturi i obrazovanju duga tradicija gitare kao glazbala za izvođenje klasične glazbe. U svijetu klasične gitare visoko je cijenjena hrvatska gitaristička škola, čemu su najzaslužniji profesori hrvatskih glazbenih škola i akademija koji su odgojili nekoliko generacija vrhunskih gitarista koji se danas ubrajaju među najbolje gitariste na svijetu. Rastuće je zanimanje za sviranje klasične gitare u Splitu i kakvoća rada vidi se u stalnim uspjesima na međunarodnim i državnim natjecanjima otkamo se mladi gitaristi sa šireg splitskog područja redovito vraćaju s visokim priznanjima i nagradama. Ovom se manifestacijom splitskoj publici želi predstaviti dio bogatstva koje posjeduje hrvatska i splitska gitaristička scena.

Program se održava u Splitu te ponekad i u susjednim gradovima. Mjesta održavanja programa do sada su bili Sveučilišna galerija Vasko Lipovac, Etnografski muzej Split,  Javna ustanova u kulturi Zvonimir - Solin, Muzej grada Splita, Hrvatsko narodno kazalište, Sveti Frane, crkva Sestara anćela i prostorije Zajednice Talijana u Splitu.
Sudjelovali su do danas iz Hrvatske Srđan Bulat, Trio Evocación, Zagrebački gitaristički kvartet i dr., iz Italije Armonie trio i dr.

Izvori

Vanjske poveznice
Dani gitare
Dani klasične gitare na Facebooku

Glazbene manifestacije u Hrvatskoj
Split
Kultura u Solinu

Dani klasične gitare


Herbstosaurus es el nombre dado a un género de pterosaurio que vivió durante el período Jurásico, en lo que ahora es Argentina.

En 1969 el paleobotánico argentino Rafael Herbst estando en la provincia de Neuquén en Picun Leufú excavó una pieza de arenisca que contenía un número de huesos desarticulados de un pequeño reptil. Por entonces asumió que la roca databa del Jurásico Medio (Calloviense), hace cerca de 163 millones de años.

En 1974/1975 el paleontólogo Rodolfo Magín Casamiquela nombró el hallazgo como un nuevo género. La especie tipo es Herbstosaurus pigmaeus. El nombre del género honra a Herbst en conexión con el término griego sauros, "lagarto", un elemento usual en los nombres de dinosaurios — Casamiquela asumió que el nuevo género era un dinosaurio terópodo. El nombre de la especie se deriva del griego pygmaios, "pigmeo, enano": se pensaba que representaba a un celurosaurio similar a Compsognathus perteneciente a la familia Coeluridae y uno de los menores dinosaurios conocidos por aquella época.

El holotipo es CTES-PZ-1711, consistiendo de un sacro, elementos pélvicos y ambos fémures. Los huesos dispersos están comprimidos, aplastados por el peso de las capas de roca.

Casamiquela también indicó que la nueva especie era muy distinta de otros terópodos debido a su iliaco inusualmente largo y un isquion corto. En 1978 John Ostrom, mientras revisaba las relaciones de Compsognathus, concluyó que estas características se explicaban mejor con la hipótesis de que Herbstosaurus no era un dinosaurio, sino un pterosaurio, para los cuales esas proporciones eran normales. La nueva identificación permitió que ciertos materiales fragmentarios de pterosaurio hallados en las mismas capas fueran referidos a Herbstosaurus, entre ellos un hueso del ala.

La posición filogenética de Herbstosaurus ha probado ser dificultosa de determinar, sin desarrollarse ningún consenso. En 1981 Peter Galton estableció que era un miembro del grupo Pterodactyloidea. Robert Carroll en su libro de texto general sobre paleontología de vertebrados de 1988 lo redujo a ser un Pterodactylidae. Peter Wellnhofer sin embargo, en 1991 sugirió que no era un pterodactiloide sino un pterosaurio más basal, en vista de la forma de la pelvis. En 1996 David Unwin concluyó que Herbstosaurus era un miembro primitivo de la superfamilia Dsungaripteroidea. Esto fue puesto nuevamente en duda por Laura Codorniú y Zulma Gasparini en 2007.

Herbstosaurus ha generado un especial interés debido a que probablemente es uno de los pterodactiloides más antiguos conocidos. Sin embargo, más tarde se determinó que había sido hallado en la formación Vaca Muerta del Jurásico Superior (Titoniense).

Notas

Referencias
 R. M. Casamiquela (1975), "Herbstosaurus pigmaeus (Coeluria, Compsognathidae) n. gen. n. sp. del Jurásic medio del Neuquén (Patagonia septentrional). Uno de los más pequeños dinosaurios conocidos", Actas del Primer Congreso Argentino de Paleontología y Bioestratigrafia, Tucumán 2: 87-103
 Ostrom, J.H. (1978), "The osteology of Compsognathus longipes Wagner", Zitteliana, 4: 73-118
 P. M. Galton (1981), "A rhamphorhynchoid pterosaur from the Upper Jurassic of North America", Journal of Paleontology 55(5): 1117-1122
 R. L. Carroll (1988), Vertebrate Paleontology and Evolution, W. H. Freeman and Company, New York
 Unwin, D. M. (1996), "The fossil record of Middle Jurassic pterosaurs", In: Morales, M., ed. The continental Jurassic. Museum of Northern Arizona Bulletin, 60: 291-304

Pterosaurios de América del Sur
Pterodactyloidea
Pterosaurios del Jurásico Tardío

Herbstosaurus


Svjetionik Otok Susak je svjetionik na najvišem vrhu otoka Suska

Izvori

Vanjske poveznice

Susak

Svjetionik Otok Susak


The Blohm & Voss BV 238 was a German flying boat, built during World War II. It was the heaviest aircraft ever built when it first flew in 1944, and was the largest aircraft produced by any of the Axis powers during World War II.

History
Development of the BV 238 giant flying boat began in 1941, following the success of the smaller but still enormous BV 222 Wiking.

An approximately quarter-scale model of the BV 238 was commissioned to test the new, long and slim hull design. Built by the Czechoslovakian Flugtechnische Fertigungsgemeinschaft Prag (FGP), the FGP 227 arrived too late to contribute any data to the program.

Although extensive defensive armament was planned the first prototype, the BV 238 V1, had none. Bearing the Stammkennzeichen alphabetic radio code of RO + EZ, it began flight trials in April 1944. It was strafed and partially sunk while moored on Lake Schaal, some miles to the east of Hamburg. One wing remained above water and it was salvaged, but by this time the war had ended and the Allies refused to let it be restored so it was taken out to deeper water and sunk.

Design
The BV 238 was an extremely large flying boat of conventional aerodynamic design, but bearing the usual B&V structural hallmarks of all-metal construction with a tubular steel wing main spar which also acted as the armoured main fuel tank. Of the era, only the earlier Tupolev ANT-20, the Martin XPB2M-1 and the later Hughes H-4 had a bigger wing span. However it would be the heaviest yet flown, at  fully loaded.

The hull had an unusually long and slim planing bottom, of essentially two-step design but with a row of smaller auxiliary steps behind the main one. A large nose door opened onto its cavernous interior, with the main crew cabin immediately above and behind it.

The wing was of straight, constant-chord form with tapered outer sections. Auxiliary floats were integrated into underside panels of the outer sections and could be retracted to lie flush with the wing. A catwalk ran internally along the wing in front of the tubular steel main spar, providing access to the engines in flight.

Power was provided by six 1,287 kW (1,750 hp) Daimler-Benz DB 603 liquid-cooled inverted V12 piston engines, arranged in nacelles along the leading edge of the centre section.

BV 250
A landplane version, initially called the BV 238-Land, was proposed, capable of carrying out transport, long-range bombing and transatlantic reconnaissance duties.

The lower hull was replaced by a plain fairing with retractable undercarriage comprising twelve main and two nose wheels. One bomb bay filled the space between the wheel bays, another lay behind the main undercarriage. The wing floats were similarly replaced with retractable outrigger stabilising wheels. The nose wheel could be folded up, making the aircraft "kneel" and allowing vehicles to drive directly on- and off-board via a loading ramp to the nose doorway. Alternatively, passenger seating could be fitted. A further, upper deck behind the crew cockpit accommodated further passengers, bringing the total capacity to 300 troops.<ref>Sharp, D.; Luftwaffe:Secret Bombers of the Third Reich, Mortons, 2016, pp.36-39.</ref>

Renamed the BV 250 in 1942, three prototypes were ordered but none were finished by the end of the war.

Specifications (BV 238A-02 (V6))

See also

Notes

Bibliography

 Green, William (1970). Warplanes of the Third Reich. London: Macdonald and Jane's Publishers Ltd., (4th impression 1979). .
 . (Translation of the German original Luftgiganten über See: BV 222 Viking - BV 238''. Friedberg, Germany: Podzun-Pallas Verlag GmbH, 1980. .)

External links

BV 238
1940s German military transport aircraft
Flying boats
Six-engined tractor aircraft
High-wing aircraft
Aircraft first flown in 1944

Blohm & Voss BV 238


Kew ist ein Stadtteil der australischen Stadt Melbourne. Er befindet sich 6 km östlich des Stadtzentrums und ist mit über 24.000 Einwohnern einer der bevölkerungsreichsten.

Geschichte
Die Geschichte des Stadtteils begann mit der Inbetriebnahme einer Wassermühle am Yarra River im Jahr 1840. 1851 stelle die englische Krone die Gegend des heutigen Kew zum Verkauf. Einer der Käufer, Nicholas Fenwick, errichtete Straßen, unterteilte das Grundstück und benannte es nach dem Londoner Stadtteil Kew. Der neue Stadtteil war bald unter Angehörigen der Oberschicht beliebt. Es wurden Geschäfte und mehrere Kirchen gegründet. Zwischen 1910 und dem Zweiten Weltkrieg verdreifachte sich die Einwohnerzahl von Kew.

Von 1921 bis 1994 bildete Kew eine eigene Local Government Area, danach wurde es an die City of Boroondara angeschlossen.

Einzelnachweise

Stadtteil von Melbourne
Boroondara City

Kew (Victoria)


نسيمة بن حمودة (ولدت 20 أكتوبر 1973) هي لاعبة كرة طائرة جزائرية معتزلة. شاركت في الألعاب الأولمبية ببكين 2008 مع المنتخب الجزائري للسيدات.

معلومات الاندية

النادي السابق : مولودية الجزائر
 منتخب الجزائر لكرة الطائرة سيدات

روابط خارجية

مصادر

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من فيلوربان
رياضيون فرنسيون من أصل جزائري
فرنسيون من أصل جزائري
لاعبات كرة طائرة جزائريات
لاعبو كرة طائرة أولمبيون من الجزائر
لاعبو كرة طائرة في الألعاب الأولمبية الصيفية 2008
مواليد 1393 هـ
مواليد 1973
مواليد في مدينة الجزائر

نسيمة بن حمودة


Mustafapaşa, Nevşehir ilinin Ürgüp ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1476 ve 1927 yılı kayıtlarında Sinason olarak geçmektedir. 28 Şubat 1966 tarihinde beldeye dönüşen kasabanın belediye statüsü, nüfusunun 2000 kişinin altına düşmesi üzerine 2013 yılında sona erdi.

Coğrafya
Köy; Nevşehir iline 23 km, Ürgüp ilçesine 5 km uzaklıktadır.

Nüfus

Yönetim

Belediye başkanlığı

Kaynakça

Dış bağlantılar

Ürgüp belde ve köyleri
6360 sayılı yasaya göre kaldırılan belediyeler

Mustafapaşa, Ürgüp


Danserinden og de fem Skæbner (originaltitel: The Bridge of San Luis Rey er en amerikansk dramafilm fra 1929, instrueret af Charles Brabin og havde Lili Damita og Don Alvarado i hovedrollerne.
Filmen blev udgivet af Metro-Goldwyn-Mayer, både i en stumfilmsversion og en delvis tonefilm. Filmen er baseret på romanen The Bridge of San Luis Rey af Thornton Wilder. Cedric Gibbons vandt en Oscar for bedste scenografi for sit arbejde med filmen.

Medvirkende
 Lili Damita som Camila (La Perichole)
 Ernest Torrence som Uncle Pio
 Raquel Torres som Pepita
 Don Alvarado som Manuel
 Duncan Renaldo som Esteban
 Henry B. Walthall som Father Juniper
 Michael Vavitch som Viceroy
 Emily Fitzroy som Marquesa
 Jane Winton som Doña Carla
 Gordon Thorpe som Jaime
 Mitchell Lewis som Capt. Alvarado
 Paul Ellis som Don Vicente
 Eugenie Besserer som En Nonne
 Tully Marshall som En bybo

Referencer

Eksterne Henvisninger

Amerikanske film fra 1929
Sort-hvide film fra USA
Engelsksprogede film
Dramafilm fra USA

Danserinden og de fem Skæbner


José Brendel (1 de agosto de 1902-1974) fue un sacerdote argentino de la Iglesia católica que ejerció como capellán naval en la Armada Argentina y fue autor de los libros Ruta de Sol y Hombres Rubios en el Surco.

Primeros años

José Brendel nació en la localidad de San José (Colonia II) del partido de Coronel Suárez, el día 1 de agosto de 1902. Sus padres fueron Juan Brendel y Catalina Elisabeth Kreismann, ambos alemanes del Volga que emigraron a la Argentina. Fue bautizado al día siguiente de su nacimiento, el 2 de agosto, en la parroquia del pueblo San José.
Contando con un año y medio de edad, llegó a la colonia San Miguel Arcángel (Buenos Aires) junto a su familia, en el primer contingente fundador del pueblo, y allí mismo transcurrió su niñez.

Sacerdocio
Al finalizar sus estudios primarios, ingreso en el Seminario Metropolitano de Villa Devoto en el año 1915, contando tan solo con 12 años de edad. En la Navidad de 1926, fue ordenado Sacerdote, ocupando el segundo lugar en la extensa lista de hijos de San Miguel Arcángel que seguirían la vocación religiosa. Ejerció, durante muchos años, su apostolado sacerdotal como capellán naval en la Armada Argentina, en Puerto Belgrano, alcanzando el grado de capitán de fragata.

Obras publicadas
Fue autor de dos libros: "Ruta de Sol" y "Hombres Rubios en el Surco". "Ruta de Sol" (1941) son instantáneas fotográfico-literarias alrededor del segundo viaje de instrucción del Crucero "La Argentina" (30 de marzo - 26 de octubre de 1940)."Hombres Rubios en el Surco" (1962) relata los primeros 50 años de vida de la Colonia San Miguel Arcángel.

Fallecimiento
Falleció en la ciudad de General Pacheco el 29 de mayo de 1974, a la edad de 71 años. Sus restos mortales reposan, junto a los de su padre Juan Brendel, en el cementerio de San Miguel Arcángel (Buenos Aires).

Referencias

Enlaces externos
"Hombres Rubios en el Surco" de José Brendel.

Sacerdotes católicos de Argentina
Capellanes castrenses de Argentina
Escritores de género masculino de Argentina
Escritores de la provincia de Buenos Aires
Alemanes del Volga
Suarenses

José Brendel


Magness Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Magness Township (Independence County, Arkansas)
 Magness Township (Lonoke County, Arkansas)

Magness Township


Activitatea cometară poate fi definită ca dezvoltarea unei slabe atmosfere care înconjoară nucleul solid al unui mic corp ceresc din Sistemul Solar. Este un criteriu suficient care permite distingerea cometelor de alte mici corpuri cerești . Dezvoltarea acestei slabe atmosfere este datorată sublimării elementelor înghețate conținute de nucleul cometar. Această sublimare este indusă de încălzirea nucleului când acesta se apropie de Soare.

Cometă sau asteroid
Philippe Rousselot de la Observatorul din Besançon revine asupra diferenței dintre asteroid și cometă, pe care el o judecă neevidentă întrucât diferențele coexistă și ele nu sunt toate mutual consistente; el avansează 3 criterii diferențiatoare:
 O cometă este caracterizată prin prezența unei coame;
 O cometă este compusă dintr-o fracțiune substanțială de elemente înghețate (obiect condensat dincolo de « limita de îngheț »);
 Parametrul lui Tisserand al unui asteroid este TJ>3 în timp ce avem 2<TJ<3 pentru cometele din familia lui Jupiter și TJ<2 pentru cele din familia lui Halley.

Activitatea cometară este astfel definită doar prin prezența acestei «atmosfere» denumită coamă. Cometele puțin active pot foarte bine, prin urmare, să nu aibă nicio coadă. Ceea ce se întâmplă, în mod curent în Sistemul Solar. Cometele vizibile cu ușurință cu ochiul liber, grație cozii lor, sunt mai degrabă rare, în timp ce astronomii semnalează în medie apariția a două comete în fiecare lună.

Note

Comete

Activitate cometară


Le congrès universel d'espéranto de 1956 est le  congrès universel d'espéranto, organisé en août 1956, à Copenhague au Danemark.

Contexte

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes
 Congrès mondial d'espéranto

1956
Espéranto au Danemark
Événement à Copenhague
1956 au Danemark

Congrès universel d'espéranto de 1956


Le présent article décrit l'histoire des établissements Prot Frères et de leur succession jusqu'à nos jours.

Historique des Établissements Prot Frères

Première usine : Papèterie de la Haute-Marne
Une première usine est construite, en 1904, 75 rue Jacquart et boulevard Marceaux à Reims.
Elle fournit en sac de papier, les principales maisons d'alimentation en France.
Les installations sont détruites par les bombardements pendant la Grande Guerre.

Etablissement provisoire
Après guerre, les Frères Prot établissent un établissement provisoire 20 chaussée Bocquaine à Reims avant la reconstruction de la nouvelle usine au 22 rue Lecointre à Reims.

Nouvelle usine
La nouvelle usine est construite au 22 rue Lecointre à Reims sur le terrain des anciennes teintureries « Petibon et Kanengieser » détruites pendant la Grande Guerre.
Elle s'étendait sur 13.000 m². Elle est, entre 1950 et 1960, la plus importante usine de cartonnages d'Europe dotée d'une imprimerie de lithographie et de typographie. Elle sera par la suite équipée d'un service offset.
Les Établissements « Prot Frères », avait établi une succursale à Saincoins dans le Cher.

« Bowater-Prot SA »
Les Établissements « Prot Frères » se sont agrandis sur place, entre les rues Lecointre et Anquetil.
Ils sont repris par le groupe britannique Bowater.
Celui-ci cède, au fabricant d'emballages Lucien Devoiselle de Dammarie-les-Lys, une part du capital qu'il détenait.
L'entreprise - Bowater Emballages Reims a occupée jusqu'à  près de cinq cents personnes, dont environ quatre-vingt-dix cadres.

SOCATREM
La société SOCATREM (SOciété de CArtonnage de TRansformation et d'EMballages), créée en décembre 1990, se situait au 22 rue Lecointre à Reims.
Elle a pris la suite des établissements Prot Frères ("Bowater-Prot").
La société SOCATREM cesse son activité en mars 2001.
Le site restera en l'état pendant une vingtaine d'années.

Recherche archéologique
Sur le terrain en friche depuis plus de vingt ans de l'ancienne usine SOCATREM, les vestiges d'un temple gallo-romain ont été découverts lors de recherches archéologique préalables à toutes les constructions.

Projet immobilier « Live in Saint-Thomas »
Le Foyer Rémois rachète le terrain en 1996.
Sur l'ancien site de la SOCATREM, le Foyer Rémois avec des partenaires (Quadrance Immobilier, Nord-Est Immo) fait construire un programme immobilier en « U » de 179 logements et 12 commerces, complétés par un parking souterrain de 211 places pour un coût total annoncé de 16 M€ H.T..

Hommage
En 2007, un square aménagé dans la ville de Reims à proximité des anciens Établissements Prot Frères, porte désormais le nom « Square des Frères-Prot », ainsi dénommé pour rappeler le passé industriel de ce secteur.

Annexes

Bibliographie
 Le Monde illustré du 25 septembre 1920, 65e année la Champagne 1918-1920, .

Articles connexes
 Pâte à papier
 Carton (matériau)

Liens externes

Notes et références

Histoire de Reims
Papeterie
Entreprise disparue

Établissements Prot Frères


Kavminvodyavia era uma companhia aérea com sede em Cáucaso, Rússia. Sua base principal era o Aeroporto Mineralnye Vody.

História

A companhia aérea foi fundada em 1961 como Mineralnye Vody Aviation Group. Seu primeiro destino internacional foi Berlim em 1980. Ela foi reorganizada novamente em 1995 na State United Venture Kavminvodyavia. A companhia aérea comprou vários Tupolev Tu-204 em 1997.

A companhia aérea encerrou as operações em 1 de outubro de 2011.

Destinos

Frota

A frota da Kavminvodyavia consistia nas seguintes aeronaves (Abril de 2011):

Ver também

 Lista de companhias aéreas fora de operação

Ligações externas

 Sítio oficial

Empresas aéreas extintas em 2011
Empresas aéreas fundadas em 1995
Empresas aéreas extintas da Rússia

Kavminvodyavia


Le gewog de Kurtoe ( ) est un gewog, c'est-à-dire un groupe de villages, situé dans le district de Lhuntse au Bhoutan. Il est habité par des locuteurs de la langue kurtöp.

Notes et références

Subdivision au Bhoutan

Gewog de Kurtoe


Demetrio es el título de una ópera seria que el italiano Pietro Metastasio (1698 – 1782) escribió como poeta oficial del  Emperador de Austria. El libreto es el noveno de los 27 que escribió Metastasio, situándose entre Artaserse (1730) e Issipile (1732).

En 1731 el compositor italiano Antonio Caldara, a la sazón maestro de capilla de la corte imperial de Viena, musicó el texto de Metastasio. La ópera, cantada en italiano y dividida en 3 actos, fue estrenada el Teatro Imperial de la Corte de Viena el 4 de noviembre, con motivo de la onomástica del emperador  Carlos VI  de Austria.

Composición
Las fuentes a las que acudió Metastasio para escribir el libreto de Demetrio fueron: la Geografía del historiador griego Estrabón y los trabajos de Diodoro de Sicilia.

Estreno
En 1769 el compositor italiano Niccolo Piccinni (Bari, 1728 —  Passy (París), 1800) retomó el libreto de Metastasio para componer una ópera homónima, cantada en italiano y dividida en tres actos, que con motivo de la onomástica del rey Fernando IV de Nápoles se estrenó en el Teatro San Carlos el 30 de mayo.

Personajes

{| class="wikitable"
! Personaje
!  Tesitura
! Reparto el 30 de mayo de 1769Director: Nicola Fabio
|-
| Demetrio / Alceste  (Príncipe bajo el nombre de Alceste)
|sopranista
| Angelo Monanni (Manzoletti)
|-
|Alejandro (Usurpador del trono Seléucida)
|tenor
| Giuseppe Luigi Tibaldi
|-
| Cleonice  (Hija de Alejandro y enamorada de Demetrio)
|soprano
| Elisabeth Teyber
|-
| Fenicio  (Preceptor de Demetrio)
| tenor
| Lorenzo Tonarelli
|-
| Olinto
|soprano (papel con calzones)
|Sra. A. Monchetti
|-
|Barsene |soprano
|Sra. A. Monchetti
|-
|Mitrane '|sopranista
| Gerlando Speciali
|}

Escenografía:  Giuseppe Baldi y Antonio Ioli

 Argumento

Demetrio I Sóter , rey seléucida de Siria, expulsado de su propio reino por el usurpador Alejandro Balas, murió desterrado entre los cretenses, únicos amigos que le quedaron en su adversa fortuna. No obstante, antes de su fuga, entregó a su hijo menor, el pequeño  Demetrio, a Fenicio, el más fiel entre sus vasallos, para que lo custodiase hasta que se presentara la oportunidad de la venganza.

Creció el príncipe real desconocida su condición, incluso para sí mismo, bajo el falso nombre de Alceste, durante un tiempo en la selva, donde la prudencia de Fenicio consiguió ocultarlo a las pesquisas del susodicho Alejandro, y después en Seleucia junto al propio Fenicio, que tan generoso se mostró con él como ejemplo de su fe inviolable. En poco tiempo, el creído Alceste llegó a ser la admiración del reino, tal que fue elevado a considerable grado en la milicia de su enemigo Alejandro, y ardientemente querido por Cleonice, hija de este, princesa digna de padre más generoso.

Cuando le pareció momento oportuno, el muy observador Fenicio empezó a tentar el ánimo de los vasallos, haciendo hábilmente esparcir en el pueblo que el joven Demetrio vivía, aunque bajo nombre desconocido. A esta voz, que se extendió en un momento, los cretenses se declararon defensores del legítimo príncipe. Y Alejandro, para extinguir el incendio antes de que fuera más grande, intentó reprimirlos, pero fue vencido por ellos y muerto. En la pugna se vio envuelto Alceste por necesidad de su grado militar, y durante algún tiempo no se tuvo en Seléucida más noticia de él.

Por tanto, la muerte de Alejandro, tan deseada por Fenicio, vino a suceder en un momento inoportuno para sus cálculos, tanto porque Alceste no estaba en Seléucia, como porque conocía que, en esta situación, la codicia de los altos cargos, cada uno de los cuales aspiraba a la corona, habría hecho pasar por impostor al legítimo heredero. Por tanto, suspirando por el retorno y solicitando ocultamente el socorro de los cretenses, dejó de publicar su secreto.

Mientras tanto, se convino entre los pretendientes que la princesa Cleonice, reconocida por todos como reina, eligiera de entre ellos a un marido. Ésta difirió largamente la elección bajo distintos pretextos, para esperar la llegada de Alceste, el cual llegó oportunamente cuando la afligida reina estaba ya a punto de tener que elegir.

Luego, tras varias vicisitudes, descubierto en Alceste al verdadero Demetrio, recobró éste la paterna corona.

 Influencia
Metastasio tuvo gran influencia sobre los compositores de ópera desde principios del  a comienzos del . Los teatros de más renombre representaron en este período obras del ilustre italiano, y los compositores musicalizaron los libretos que el público esperaba ansioso. Demetrio'' fue utilizada por más de 50 compositores para componer otras tantas óperas; sin embargo el paso del tiempo ha hecho caer en el olvido a todas ellas.

Véase también

 Anexo: Óperas tituladas "Demetrio" que tienen por libretista a Metastasio.
 Anexo: Óperas con libreto de Metastasio

Referencias

 New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2ª Ed. (2001)

Óperas de Niccolo Piccinni
Óperas de 1769
Óperas en italiano
Óperas estrenadas en Nápoles

Demetrio (Piccinni)


Veszprém () es un topónimo húngaro. Puede referirse a:
 Veszprém, ciudad de Hungría;
 Veszprém, condado administrativo de Hungría cuya capital es la ciudad del mismo nombre;
 Veszprém FC, equipo de fútbol de la ciudad de Veszprém; o
 Veszprém KC, equipo de balonmano de la misma ciudad.

Veszprém (desambiguación)


Three ships of the Royal Navy have been named HMS Gurkha, while two have been named HMS Ghurka, after a people who originate in Nepal and who serve with distinction in the British Army as part of the Brigade of Gurkhas.

  was the name assigned to Torpedo Boat No 7, launched for the Royal Indian Marine in 1888, transferred to the Royal Navy in 1892, renamed No 101 in 1901 and sold in 1920
  was a  destroyer launched in 1907 and sunk by a mine in 1917
  was a  destroyer launched in 1937 and sunk in an air attack in 1940
  was an L-class destroyer built as , but renamed in 1940 after the loss of the previous Gurkha, and launched later that year. She was sunk in 1942.
  was a  launched in 1960 and sold to Indonesia in 1984, being renamed Wilhelmus Zakarias Yohannes, until being deleted in 2000

Royal Navy ship names

HMS Gurkha


تفسير من هدى القران هو كتاب تفسير للقرآن من تأليف المرجع الشيعي والمفكر الإسلامي اية الله محمد تقي المدرسي. اعتمد المؤلف في تفسيره على منهجية التدبر المباشر في آيات القرآن، واستلهام معانيه من القرآن ذاته. فقد صدرت الطبعة الأولى من هذا الكتاب في ثمانية عشر مجلداً عام 1409هـ.

المؤلف
محمد تقي المدرسي هو عالم ديني وكاتب ومفكر إسلامي، وهو ابن محمد كاظم بن محمد باقر المدرسي، ولد في مدينة كربلاء سنة 1945م. تابع دراساته الدينية على ايدي علمائها الكبار منهم آية الله يوسف الخرساني. هاجر إلى الكويت في مطلع عام 1971م، ثم هاجر إلى طهران عام 1979م مع انتصار الثورة الإسلامية في إيران، وساهم في تأسيس حوزة القائم في طهران وفروعها خارج إيران. عاد إلى العراق عام 2003م.
يعد آية الله المدرسي من المرجعيات الدينية الشيعية المعاصرة، وهو عمل على تطوير الحوزات العلميّة عن طريق تنظيمها وتحديث برامجها وفق الحاجات الراهنة.

له العديد من الكتب والمؤلفات والبحوث تجاوزت المئتين، منها: التمدن الإسلامي، معالم الحضار الإسلامية، تفسير من هدى القرآن، التشريع الإسلامي و...

نبذه عن التفسير
يعتمد التفسير في أسلوبه على محاولة استنباط مفاهيم الإسلام بالنسبة للحياة عن طريق التدبر في ايات القرآن. حيث دأب المؤلف في تفسيره على إبراز الجوانب الاجتماعية والتربوية للآيات، مستهدفاً علاج مشكلات الإنسان، فهو يناقش المسائل الدنيوية التي تهم المسلم في حياته الاجتماعية من خلال آيات القرآن كالزواج والطلاق والجهاد وغيره كذلك يناقش المسائل الاخروية التي تتعلق بالآخرة والثواب والعقاب.

احتوى المجلد الأول من التفسير على بعض البحوث التمهيدية، طالما كانت موضع خلاف بين الطوائف المختلفة من الامة، فيناقشها بأسلوب علمي، ومن هذه البحوث مبحث المحكم والمتشابه ومبحث التفسير بالرأي وغيره. ثم يبدأ التفسير في بداية كل سورة ببيان عدة روايات مسنودة تبين فضيلة تلك السورة. ثم يبين الإطار العام للسورة، فيقوم بالتعريف بآياتها مكية أو مدنية، وعدد آياتها وترتيبها النزولي وترتيبها في المصحف، كاشفاً عن محتواها العام، ومن ثم يأخذ مجموعة مجوعة من آيات كل سورة، فيشرح فيها معناها. وبالنسبة للمصادر التي استخدمها المؤلف فانه اعتمد على تفسير مجمع البيان بشكل رئيسي كما استفاد كثيرا من تفسير الميزان وتفسير الصافي.

الطبعات
بدأ المؤلف في تفسير القرآن عام 1398هـ، وانتهى منه عام 1409هـ. وقد طبعت الطبعة الأولى عام 1409هـ. كما طبعت الترجمة الفارسية للتفسير تحت عنوان «تفسير هدايت» عام 1412هـ في 18 مجلد، وقد أشرفت على الترجمة أستان قدس رضوي بمشهد. ومن ثم صدر بحلة جديدة في العام 1430هـ في اثني عشر مجلداً بإضافة مجلد كدليل مفهرس لموضوعات التفسير.

مراجع

وصلات خارجية
 تفسير من هدى القرآن
 تأملات في مصطلح التدبر في القرآن

كتب تفسير القرآن شيعية

من هدى القرآن


Das Teatro Nacional D. Maria II ist ein Theater in Lissabon.

Geschichte
Am 28. September 1836 erhielt Almeida Garrett (1799–1854) vom neu eingesetzten Minister Manuel Passos den Auftrag, ein Nationaltheater am Rossio-Platz zu planen, an der Stelle der Ruinen des im gleichen Jahr abgebrannten Palácio dos Estaus (vormals Schatzamt und Sitz der Inquisition in Portugal). Das Land befand sich jedoch nach Miguelistenkrieg und Septemberrevolution weiter in Unruhe, und der Bau verzögerte sich. Nach Plänen des italienischen Architekten Fortunato Lodi wurde das Theater dann im klassizistischen Stil von 1842 bis 1846 errichtet, und im Rahmen der Feierlichkeiten zum 27. Geburtstag der Königin Maria II. am 13. April 1846 eröffnet.
Das Theater blieb nach Ausrufung der Portugiesischen Republik 1910 weiter in Staatsbesitz und wurde in Teatro Nacional de Almeida Garrett umbenannt. Die künstlerische Leitung wurde jeweils einer Theaterkompagnie übergeben, die über Ausschreibungen ausgewählt wurde. Die Kompagnie von Amélia Rey Colaço und Robles Monteiro führte das Theater am längsten, von 1929 bis 1964. Dann zerstörte ein Feuer das Gebäude, bis auf seine Außenmauern, vollständig. Es wurde originalgetreu wieder aufgebaut und erst 1978 neu eröffnet, nach der Nelkenrevolution und dem Ende des Estado Novo-Regimes und seiner Kolonialkriege.

Das Gebäude steht seit 1928 unter Denkmalschutz.

Das Theater heute

Direkt am Rossio-Platz gelegen, beherbergt das Gebäude einen Hauptsaal, die Sala Garrett mit 436 Plätzen (ursprünglich 699), und das Studio, die Sala Estúdio Amélia Rey Colaço/Robles Monteiro mit 91 Plätzen (ursprünglich 80).

Seit 2008 leitet Maria João Monteiro Brilhante das sich in Staatsbesitz befindliche Theater. Die künstlerische Leitung hat der Regisseur João Mota seit 2011 inne, als Nachfolger des Schauspielers Diogo Infante, der sich nicht mit den tiefen Einschnitten bei den staatlichen Zuschüssen einverstanden erklärte, und daraufhin im November 2011 seines Amtes enthoben wurde.

Im Hauptsaal kommen meist Klassiker zur Aufführung, während im Studio eher neue Stücke gezeigt werden. So wurden im April/Mai 2012 Georg Büchners A Morte de Danton (Dantons Tod) und O Comboio da Madrugada von Tennessee Williams in der Sala Garrett gespielt, während im Studio Onde Estavas Quando Criei O Mundo? (Artur Ribeiro) und Diagnóstico:Hamlet von Miquel Gallardo aufgeführt wurden.

Weblinks

 Offizielle Webseite
 Das Teatro Nacional D.Maria II bei Facebook
 Der Kanal des Teatro Nacional D.Maria II bei YouTube

Einzelnachweise

Schauspielhaus
Nationaltheater
Kultur (Portugal)
Nacional D. Maria II
Bauwerk in Santa Maria Maior (Lissabon)
Rossio

Teatro Nacional D. Maria II


La Alondra de Jerdon<ref>[http://avibase.bsc-eoc.org/species.jsp?lang=ES&avibaseid=9C691722E15ADB75 Mirafra affinis en AviBase]</ref> (Mirafra affinis)  es una especie de ave paseriforme perteneciente a la familia  Alaudidae.  Se encuentra en el sur de la India. Esta especie fue considerada una subespecie de Mirafra assamica. Sin embargo, diferentes estudios recientes, han demostrado que es una especie separada.

 Descripción M. affinis'' se encuentra en el sureste de la India y Sri Lanka, con una extensión global estimada de  100.000-1.000.000 de kilómetros cuadrados.
[ editar ] Hábitat

Ha demostrado poder adaptarse a una variedad de hábitats abiertos hasta una altura máxima de 1.500 metros. Algunos de estos son los perímetros forestales, matorrales rocosos, prados y claros de matorrales de montaña en los bosques de tipo abierto, arbustos en tierras agrícolas no utilizadas, y los matorrales de bambú .

Referencias

Enlaces externos

affinis
Aves de Asia
Taxones descritos por Edward Blyth
Animales descritos en 1845

Mirafra affinis


Freiherr Carl (Karl) Ludwig von Reichenbach () a fost un chimist, geolog, naturalist și filozof german, membru al Academiei Regale Prusace de Științe. A introdus conceptul de forță odică în anul 1845. A extras din gudron produși importanți din punct de vedere economic, precum parafina, creozotul și fenolul. A activat și în domeniul metalurgiei. Abrevierea numelui său în cărți științifice este C.Rchb..

Note

Legături externe
 Karl von Reichenbach und Od. Paranormal Site
 Karl Ludwig von Reichenbach . Stadt Stuttgart
 Researches on Magnetism, Electricity, Heat and Light in their relations to Vital Forces. Cornell University. or here
 Luminous World . Article by Gerry Vassilatos

Nașteri în 1788
Nașteri pe 12 februarie
Decese în 1869
Decese pe 19 ianuarie
Oameni din Stuttgart
Chimiști germani
Geologi germani
Naturaliști germani
Baroni
Absolvenți ai Universității din Tübingen
Membri ai Academiei Leopoldine
Chimiști din secolul al XIX-lea
Astrologi germani

Karl von Reichenbach


Campionatul mondial de șah din 2018 s-a desfășurat în perioada 9-28 noiembrie 2018, la Londra. Meciul a fost între actualul campion mondial Magnus Carlsen din Norvegia și marele maestru din Statele Unite Fabiano Caruano, câștigătorul Turneului Candidaților din 2018. La precedentul campionat mondial de șah organizat în 2016 în New York, Carlsen a câștigat în fața rusului Karjakin.

Turneul Candidaților 2018
Turneul Candidaților 2018 a fost organizat în perioada 10-28 martie la Berlin, cu intenția de a determina cine va juca împotriva lui Carlsen la campionatul mondial de șah din 2018 de la Londra. Înainte de turneu, jucătorul francez Maxime  Lagrave, mare maestru, a scris un articol pe site-ul personal în care afirma că favoriții sunt Aronian și Caruana, iar participarea la tuneu implică o pregătire importantă. La turneul Candidaților au participat 8 jucători de șah, la rândul lor calificați pe baza unuia dintre motivele expuse în regulamentul federației internaționale de șah (FIDE): finalistul campionatului mondial de șah precedent (2016, Karjakin), câștigătorul și finalistul cupei mondiale de șah precedente (2017, Aronian și Ding), primul și al doilea care au obținut cel mai mare număr de puncte la marele premiu de șah și care nu s-au calificat prin intermediul cupei mondiale de șah (2018, Mamedyarov și Grischuk), cei doi jucători ce au avut cel mai mare rating în clasamentul FIDE și care nu s-au calificat prin intermediul unuia dintre motivele anterior menționate (1 ianuarie-1 decembrie 2017, Caruana și So) și un jucător nominalizat de organizator, dar care să aiba cel puțin un rating de 2725 în clasamentul FIDE (Kramnik).

Mai jos este un tabel ce arată care sunt jucătorii calficați, dar și câteva date referitoare la aceștia.

Note

Campionatul Mondial de șah

Campionatul mondial de șah 2018


El Referéndum de Ecuador de 1997, más conocido como Consulta Popular 1997, se realizó el 25 de mayo de 1997, el cual fue un referéndum para establecer la Asamblea Constituyente que con facultades plenipotenciarias redactó la Constitución de Ecuador de 1998.

Fecha
La consulta popular fue efectuada el domingo 25 de mayo de 1997, para ratificar en el cargo al  presidente Dr. Fabián Alarcón, luego de haber sido destituido del cargo al abogado Abdalá Bucaram; también se consulta al pueblo sobre la convocatoria a la Asamblea Constituyente para que ejecute las reformas a la Constitución de 1978.

Preguntas

Las preguntas de la consulta popular fueron:
 Pregunta 1

¿Ratifica usted el mandato popular de las jornadas de febrero
ejecutado en las decisiones del Congreso Nacional que, entre otras
resolvió cesar en las funciones de Presidente Constitucional de la
República al Abog. Abdalá Bucaram y designar en su reemplazo
al Dr. Fabián Alarcón Rivera, Presidente Constitucional Interino
por el periodo fijado por la función legislativa?

 Pregunta 2

¿Está usted de acuerdo con la resolución del Congreso Nacional
que, al cesar en sus funciones al expresidente Constitucional
de la República Abog. Abdalá Bucaram, eligió como Presidente
Constitucional Interino de la República al Dr. Fabián Alarcón
Rivera, hasta el 10 de agosto de 1998?

 Pregunta 3

¿Está usted de acuerdo en que se convoque a una Asamblea
Nacional con el exclusivo propósito de que reforme la
Constitución Política de la República?

 Pregunta 4

¿Al convocar a la Asamblea Nacional, cuál de las siguientes
alternativas escogería usted para su conformación?
a. Todos los miembros serán elegidos mediante voto popular.
b. Una parte de sus miembros será elegida por votación popular
y la otra por representantes de instituciones y organizaciones
del Estado y de la Sociedad Civil?

 Pregunta 5

¿Está usted de acuerdo que se fijen límites a los gastos
electorales y se establezcan mecanismos para controlar el
origen de los recursos destinados a las campañas electorales?

 Pregunta 6

¿Para la elección de Diputados, Concejales Municipales y
Consejeros Provinciales, con cual de las dos alternativas de
elección está usted de acuerdo?
a. Votación por lista completa, como es ahora.
b. Votación escogiendo nombres de cada lista o entre listas

 Pregunta 7

¿Para la elección de Diputados, con cuál alternativa está
usted de acuerdo?
a. Elección en la primera vuelta de las elecciones
presidenciales
b. Elección en la segunda vuelta de las elecciones
presidenciales, o en un comicio especial, si no hay segunda vuelta.

 Pregunta 8

¿Está usted de acuerdo en que sean borrados del Registro
Electoral los partidos y organizaciones políticas que en dos
elecciones pluripersonales sucesivas, no hubiesen alcanzado el
porcentaje mínimo del 5% de los votos válidos a nivel nacional?

 Pregunta 9

¿Está usted de acuerdo que el Tribunal Supremo Electoral se
integre con un representante de cada una de las listas que
hubiese obtenido las más altas votaciones en elecciones
pluripersonales de alcance nacional, de acuerdo a lo que
dispone la ley?

 Pregunta 10

¿Está usted de acuerdo que el Congreso Nacional designe, con
las dos terceras partes de los votos de sus integrantes, a los
titulares de los organismos de Control, sin necesidad de
ternas enviadas por el Presidente de la República?

 Pregunta 11

¿Considera Usted necesario modernizar la Función Judicial;
reformar el sistema de designación de los magistrados de la
Corte Suprema de Justicia, para que su origen sea la propia
Función Judicial; nombramientos sin sujeción a períodos fijos
que observen los criterios de profesionalización y de carrera
judicial que establezca la ley?

 Pregunta 12

¿Está usted de acuerdo que el Consejo de la Judicatura que
establece la Constitución Política cumpla funciones
administrativas y que sus miembros sean designados por la
Corte Suprema de Justicia?

 Pregunta 13

¿Está usted de acuerdo que la Constitución Política contemple
el principio de la revocatoria del mandato de quienes,
habiendo sido elegidos por el voto popular incumplan con las
normas morales, legales y de eficiencia atinentes al ejercicio
de sus funciones, de conformidad con la ley?

 Disposición Final

¿Dispone usted que el Congreso Nacional incorpore como
reformas a la Constitución Política de la República el mandato
de esta consulta dentro del plazo de 60 días contados a
partir de la fecha de la publicación de sus resultados
oficiales en el Registro Oficial?

Resultados
Los resultados finales  ratificaron la salida de Abdalá Bucaram de la
Presidencia y de la designación de Fabián Alarcón como
presidente interino. Trajo como consecuencia la instalación de la  Asamblea Constitucional pero luego se autodenominó Constituyente. La Asamblea Redactó una nueva Constitución y legalizó el gobierno de Fabián Alarcón.

Referencias

Referéndums en Ecuador
Ecuador en 1997
Constitución de Ecuador de 1998
Ecuador

Referéndum de Ecuador de 1997


An Oliveriana ecuadorensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dodson. An Oliveriana ecuadorensis in nahilalakip ha genus nga Oliveriana, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oliveriana

Oliveriana ecuadorensis


Blackwood's Magazine  a fost o revistă britanică tipărită între anii 1817 și 1980. Ea a fost fondată de către editorul William Blackwood și a fost inițial numită Edinburgh Monthly Magazine. Primul număr a apărut în aprilie 1817 sub redacția lui Thomas Pringle și James Cleghorn. Revista nu a avut succes, iar Blackwood i-a concediat pe Pringle și Cleghorn și a relansat jurnalul ca Blackwood's Edinburgh Magazine sub propria redacție. Jurnalul a adoptat în cele din urmă un nume mai scurt și de la relansare s-a făcut referire adesea la ea ca Maga. Pagina de titlu a purtat imaginea lui George Buchanan, un istoric scoțian din secolul al XVI-lea.

Descriere
Blackwood's a fost conceput ca un rival pentru Edinburgh Review ce sprijinea Partidul Conservator. Comparativ cu tonul destul de moderat al The Quarterly Review, cealaltă revistă importantă susținătoare a Partidului Laburist, Maga a fost virulentă și combativă. Acest lucru se datorează în primul rând activității editorialistului principal John Wilson, care a scris sub pseudonimul Christopher Nord. Neavând niciodată încredere în activitatea redacției, cel a scris totuși mult pentru revistă, împreună cu alți jurnaliști importanți precum John Gibson Lockhart și William Maginn. Amestecul lor de satiră, comentarii și critici inteligente și înțepătoare a fost extrem de popular și revista a câștigat rapid o audiență mare.

Deși avea o atitudine conservatoare, revista a publicat lucrări ale autorilor romantici britanici precum Percy Bysshe Shelley și Samuel Taylor Coleridge. Prin intermediul lui Wilson revista a fost o susținătoare puternică a lui William Wordsworth, a parodiat Byronmania comună în Europa și i-a înfuriat pe John Keats, Leigh Hunt și William Hazlitt referindu-se la operele lor ca "Școala de Poezie Cockney". Stilul controversat al revistei i-a adus necazuri atunci când, în 1821, John Scott, editor al London Magazine, s-au luptat în duel cu Jonathan Henry Christie cu privire la declarațiile calomnioase din revistă. John Scott a fost împușcat și ucis.

Până la mijlocul anilor 1820 Lockhart și Maginn au plecat la Londra, primul pentru a edita Quarterly și al doilea pentru a scrie la o serie de reviste, deși în principal pentru Fraser' s Magazine. După aceasta, John Wilson a devenit de departe cel mai important editorialist al revistei și i-a dat o mare parte din tonul, popularitatea și notorietatea ei. Prin anii 1840, când Wilson a contribuit mai puțin, circulația acesteia a scăzut. În afară de eseuri, ea a publicat, de asemenea, lucrări importante de ficțiune horror și acest lucru este privit ca o influență importantă asupra scriitorilor victorieni de mai târziu precum Charles Dickens, surorile Bronte și Edgar Allan Poe; Poe chiar a satirizat obsesiile revistei în "Loss of Breath: A Tale A La Blackwood" și "How to Write a Blackwood Article". Revista nu și-a mai recăpătat succesul anterior, dar a continuat să aibă un public constant de-a lungul Imperiului Britanic în rândul celor din Serviciul Colonial. Un triumf de la sfârșitul secolului al XIX-lea a fost prima publicare a nuvelei Heart of Darkness de Joseph Conrad, în numerele din februarie, martie și aprilie 1899 ale revistei.

Revista și-a încetat în cele din urmă apariția în 1980, ea rămânând în întreaga sa istorie în proprietatea familiei Blackwood.

Printre colaboratorii importanți ai revistei s-au numărat George Eliot, Joseph Conrad, John Buchan, George Tomkyns Chesney, James Hogg, Charles Neaves, Thomas de Quincey, Elizabeth Clementine Stedman, William Mudford și Margaret Oliphant. Robert Macnish a contribuit sub epitetul Modern Pythagorean. A fost un secret că Charles Whibley a contribuit anonim la revistă cu Musings without Methods timp de peste douăzeci și cinci de ani. T. S. Eliot le-a descris ca fiind "cele mai bine susținute bucăți de jurnalism literar de care știu eu, în vremurile recente".

În romanul polițist Five Red Herrings (1931) de Dorothy Sayers procurorul scoțian ce lucra cu lordul Peter Wimsey este menționat ca citind "cel mai recent număr al Blackwood", în timp ce au petrecut câteva ore plictisitoare de noapte așteptând ca ucigașul să apară.

Note

Listă de publicații

Lectură suplimentară
 Finkelstein, David. The House of Blackwood. Author–Publisher Relations in the Victorian Age. University Park, PA: Pennsylvania State University Press, 2002. ISBN 978-0-271-02179-9
 Finkelstein, David (ed.), Print Culture and the Blackwood Tradition 1805–1930. Toronto: University of Toronto Press, 2006. ISBN 978-0-8020-8711-9
 Flynn, Philip, 'Beginning Blackwood's : The Right Mix of Dulce and Utile', Victorian Periodicals Review 39: 2, Summer 2006, pp. 136–157

Legături externe

 Comprehensive listing of Blackwoods Magazine archives from various sources at the Online Books Page

Reviste literare din Scoția

Blackwood's Magazine


Mount Sibayak () is a stratovolcano overlooking the town of Berastagi in northern Sumatra, Indonesia. Although its last eruption was more than a century ago, geothermal activity in the form of steam vents and hot springs remains high on and around the volcano. The vents produce crystalline sulfur, which was mined on a small scale in the past. Seepage of sulfurous gases has also caused acidic discolouration of the small crater lake.

Sibayak is a term from the Karo Batak language referring to a founding community. It is relatively easy to climb and has been a tourist attraction since colonial times.

On July 11, 1979, a Fokker F28 operating under Garuda Airlines crashed in Mount Sibayak.

See also
 List of volcanoes in Indonesia

References

External links

 Photos of gunung Sibayak and gunung Sinabung

Sibayak
Sibayak
Sibayak
Sibayak
Volcanic crater lakes
Geothermal energy in Indonesia
Landforms of North Sumatra

Deli basin

Mount Sibayak


La baie saint-Francois est une baie située à Salaberry-de-Valleyfield au Québec. Elle fait partie du circuit des Régates de Valleyfield. elle accueille de 500 à 1000 embarcations par année. Elle est la baie la plus achalandée du Québec et l'une des premières au canada.

Hydrographie
La baie Saint-François (souvent écrit St-François) est une baie située au cœur de la ville de Salaberry-de-Valleyfield. Elle est alimentée par le lac Saint-François. À proximité de cette baie se trouvent entre autres la marina de Valleyfield qui est le deuxième plus grand port de plaisance au Québec, l'hôtel () (premier hôtel flottant au Québec) ainsi que le parc Delpha-Sauvé couramment appelé parc Sauvé.

Régate internationale de Valleyfield
La baie accueille la première course d'hydroplanes à Salaberry-de-Valleyfield le . Depuis ce temps les Régates de Valleyfield sont devenues un événement annuel. Les courses ont habituellement lieu au milieu du mois de juillet et sont accompagnées par un événement culturel le soir impliquant des chanteurs comme Samantha Fox, Marc Dupré, Éric Lapointe et plusieurs autres. Les courses n'ont pas lieu durant les années 2020 et 2021 à cause de la covid-19.

Notes et références

Salaberry-de-Valleyfield
Système hydrologique du Saint-Laurent
François
Saint-François
Fleuve Saint-Laurent

Baie Saint-François