East Side Story is the fourth studio album by new wave group Squeeze. The album peaked at number 19 in the UK Albums Chart, spending 26 weeks in the listing.

The album marked a shift from the new wave sound of their earlier work, as it contained songs influenced by rockabilly, R&B, blue-eyed soul, Merseybeat, and psychedelia among other genres.  It also contained Squeeze's last top 10 UK single, "Labelled with Love". It was the first album to feature new keyboardist Paul Carrack, replacing Jools Holland who had departed in early 1981. He sang lead on the track "Tempted", which became Squeeze's first U.S. chart hit.  Shortly after the release of this album, Carrack left the band for a solo career, but he returned to Squeeze for a time in the early 1990s, playing and singing on the Some Fantastic Place album.

In the UK, East Side Story was reissued on CD in 1997 with two album outtakes, as part of the band's Six of One... box set. The set included the band's first six studio albums, all digitally remastered. A year later, each separate CD (including the expanded East Side Story) was made available for individual purchase. In 2007, the album was digitally remastered and released in Japan. It contained two extra bonus tracks, both taken from B-sides from the album's singles; "Trust" and "Yap, Yap, Yap".

Recording
The initial concept for the album, proposed by manager Jake Riviera, was for Squeeze to record a double album with one side produced by Elvis Costello, another by Dave Edmunds, a third by Nick Lowe and the fourth by Paul McCartney. Although all producers were willing, the logistical difficulty of assembling the four producers ultimately made the plan impossible. In the end, the album was narrowed down to a single disc and was largely produced by Costello and Roger Bechirian, though Dave Edmunds produced the opening track, "In Quintessence".

In the studio, Costello, in the line of his longtime producer Nick Lowe, served more as a creative advisor while Bechirian handled the technical aspect of production. Bechirian explained, "Elvis sat there and pontificated a lot about this, that, and the other and I got on with getting the stuff down and rallying the band. I mean, Elvis did have an influence to some extent, but it wasn't that great". Chris Difford spoke glowingly of Costello's influence, saying, "I was in complete awe of working with him. It was a great challenge to come in every day with a lyric that would be better than the one he might come up with. ... I could tell which were the weak ones just by looking at his face". Costello later recorded a version of the album's "Someone Else's Heart" for a yet-to-be-compiled Squeeze tribute album in the 2010s.

The album was halfway completed when John Lennon was assassinated on 8 December 1980. The band were in the studio at the time; Difford recalled, "We went into the studio and a dozen or so musicians just dropped in. We cracked some beers and just played John Lennon songs the whole day. It was highly emotional".

Music
Simru Sonmez-Erbil opined that East Side Story was "more blended with their post-punk sound" and that it "demonstrated the band's ability to make any musical styling work". The album saw the band diverging from their traditional new wave sound and integrating elements of progressive rock, psychedelia, rockabilly, soul and Western.

Reception

In 1989, the Toronto Star music critics took a look over the albums they had reviewed in the past four years to include in a list based on "commercial impact to social import, to strictly musical merit." East Side Story was placed at number 2 on the list, only being beaten by Thriller by Michael Jackson. The Toronto Star went on to note that "songwriters Chris Difford and Glenn Tilbrook hit their creative peak in 1981, grafting Motown rhythms, country melodies and close harmonies onto a nervy New Wave soundtrack. At once ironic and sentimental, East Side Story is a masterpiece of kitchen-sink drama, from the shattered war bride in "Labelled With Love" to the harried housewife of "Woman's World"." The New York Times praised the album as an "exceptionally satisfying pop record".

Bechirian later said of the album, "I think the sound they got was amazing on that record. I'm really, really pleased with it. I think it's one of the best works that I've been involved with". Difford named the LP one of the two great albums that Squeeze ever made.

Track listing
All tracks written by Chris Difford and Glenn Tilbrook except where noted.

Side A
 "In Quintessence" – 2:55 (Produced by Dave Edmunds, assisted by Neil King)
 "Someone Else's Heart" – 3:00
 "Tempted" – 4:02
 "Piccadilly" – 3:26
 "There's No Tomorrow" – 3:27
 "Heaven" – 3:49
 "Woman's World" – 3:42

Side B
 "Is That Love" – 2:31
 "F-Hole" – 4:41
 "Labelled with Love" – 4:44
 "Someone Else's Bell" – 3:08
 "Mumbo Jumbo" – 3:13
 "Vanity Fair" – 3:09
 "Messed Around" – 2:42

Bonus tracks (1997 reissue)
"The Axe Has Now Fallen" – 3:51
 "Lookin' for a Love" (James Alexander, Zelda Samuels) – 3:00 (Produced by Nick Lowe)

Bonus tracks (2007 Japanese Remaster)
 "Trust" – 1:46
 "Yap Yap Yap" – 4:14

Personnel

Squeeze
 Chris Difford – rhythm guitars, backing vocals, lead vocals on "Someone Else's Heart" and "Heaven"
 Glenn Tilbrook – lead vocals, lead guitars
 Paul Carrack – keyboards, backing vocals, lead vocals on "Tempted"
 John Bentley – bass, backing vocals
 Gilson Lavis – drums

Additional personnel
 Del Newman – orchestra arrangements
 Elvis Costello – additional vocals on "Tempted", backing vocals on "There's No Tomorrow"

Production
 Dave Edmunds – producer (1)
 Neill King – assistant producer (1)
 Roger Bechirian – producer (2-15)
 Elvis Costello – producer (2-15)
 Nick Lowe – producer (16)
 Bob Bromide – photography

Charts

Album

Singles

References
Citations

Sources

External links

Squeeze (band) albums
1981 albums
A&M Records albums
Albums produced by Roger Bechirian
Albums produced by Elvis Costello

East Side Story (Squeeze album)


Der Begriff Festungsring oder Festungsgürtel benennt:

 den Ring, den die Türme und Mauern einer kreisförmig angelegten Festungsanlage um eine Stadt oder Burg herum bilden (zum Beispiel wurde die Stadt Köln unter preußischer Verwaltung (seit 1815) mit einem doppelten Festungsring umgeben), siehe Festungsring Köln

 einen Ring von Festungen, die um eine Stadt herum liegen, diese vor Artilliebeschuss schützen sollen und das Belagern der Stadt erschweren sollen – siehe zum Beispiel Festungsring Lüttich, Festung Warschau (19. Jahrhundert), Festung Maubeuge, Festungsring Köln, Fortgürtel um Ingolstadt

 im weiteren Sinn wird manchmal auch eine Linie von Festungen als 'Festungsring' bezeichnet; dies auch dann, wenn die Festungen keinen vollständigen Kreis bilden. Zum Beispiel baute Frankreich nach dem verlorenen Krieg von 1870/71 eine solche Linie, die Barrière de fer. Ihr nördlicher Teil schützte als 'Festungsring' große Teile von Nord- und Zentralfrankreich, bis er ab etwa 1890 durch die aufkommenden Brisanzgranaten und höhere Schussweiten der Artillerie obsolet wurde.

Festungsring


سلسلة مطاعم يوشينويا (吉野家, Yoshinoya) تأسست عام 1899 وتعتبر أكبر سلسلة مطاعم صحن لحم البقر beef bowl ومن أكبر سلاسل مطاعم الوجبات السريعة في اليابان. غالباً ما يتم اختصار اسمها إلى (يوشي غيو) ومعناها (لحم بقر يوشينويا). شعار هذه السلسة هي السعر الرخيص، السرعة في الخدمة واللذة في المذاق.

التاريخ
في عام 2000 بدأت سلسلة مطاعم يوشينويا حرب خفض الأسعار في اليابان ضد مطاعم الوجبات السريعة الأخرى مثل ماكدونالدز وذلك ببيع صحن لحم البقر (غيودون) بمبلغ 280 ين ياباني.

في عام 2001، عند انتشار مرض جنون البقر تضررت صناعة طعام لحم البقر بشكل كبير.

في عام 2003 أوقفت اليابان استيراد لحم البقر الأمريكي بسبب حالة مرض جنون البقر التي تم اكتشافها في واشنطن وبذلك انقطعت أهم واردات مطاعم يوشينويا من لحم البقر والذي هو المكون الأساسي لأطباق المطعم. مما اضطر الشركة إلى إيقاف طبق لحم البقر (غيودون) للمرة الأولى في تاريخ الشركة. وفي 11 شباط 2004 أثار إعلان الشركة إزالة طبق لحم البقر من قائمتها موجة عارمة في اليابان حيث هرع الناس للاصطفاف أمام مطاعم يوشينويا لتذوق آخر أطباقها من لحم البقر. بعد ذلك تحولت الشركة لتقديم أطباقها من لحم الخنزير (بوتادون) بدلاً من البقر. إلا أن مطاعم يوشينويا في أمريكا استمرت في تقديم أطباق لحم البقر.
في عام 2005، وافقت اليابان على رفع الحظر عن استيراد لحم البقر الأمريكي مما فتح الفرصة لإعادة قائمة لحم البقر إلى مطاعم يوشينويا، إلا أن الحظر عاد مرة أخرى بعد شهر من قرار رفع الحظر وذلك بعد اكتشاف المراقبين بعض أجزاء الأبقار الممنوعة الاستيراد (أجزاء من النخاع الشوكي) ضمن شحنة لحوم متوجهة من أمريكا إلى اليابان. وفي شهر حزيران من العام 2006 تم رفع الحظر مرة أخرى وعادت قائمة لحم البقر إلى مطاعم يوشينويا ليوم واحد تجريبي في 18 أيلول 2006، وبشكل نهائي في الأول من تشرين الأول لعام 2006.

أماكن الانتشار
تتنتشر مطاعم يوشينويا في العديد من دول العالم
 اليابان
 أستراليا
 هونغ كونغ
 الصين
 ماليزيا (لا يقدم لحم الخنزير بسبب التعاليم الدينية للدولة)
 سنغافورة
 تايوان
 الولايات المتحدة الأمريكية (كاليفورنيا، لاس فيغاس، نيويورك)
 الفلبين

مراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي باللغة الإنكليزية

اقتصاد جنوب غرب الولايات المتحدة
تأسيسات سنة 1899 في اليابان
سلاسل مطاعم إقليمية في الولايات المتحدة
شركات أسست في 1899
شركات مدرجة في بورصة طوكيو
مطاعم أسست في 1899
مطاعم في الصين
مطاعم في اليابان
مطاعم في ماليزيا
مطاعم وجبات سريعة من الولايات المتحدة
مطاعم يابانية
سلاسل وجبات سريعة في هونغ كونغ
سلاسل وجبات سريعة في اليابان
سلاسل وجبات سريعة في سنغافورة

يوشينويا


Die Tippeligaen 2012 war die 68. Spielzeit der höchsten norwegischen Fußballliga und die 22. Saison unter dem Namen Tippeligaen. Sie begann am 23. März 2012 mit der Partie des amtierenden Meisters Molde FK gegen Strømsgodset IF (2:1) und endete am 18. November 2012 mit dem 30. Spieltag.

Modus
Die 16 Teams der Saison bestanden aus den 14 bestplatzierten Vereinen der Vorsaison sowie den zwei Aufsteigern Hønefoss BK und Sandnes Ulf aus der Adeccoliga 2011. Sie spielten in Hin- und Rückspielen gegeneinander den Meister sowie die Absteiger aus. Der Meister nahm wie in der Vorsaison an der UEFA Champions League 2013/14 teil und der Zweit- und Drittplatzierte an der UEFA Europa League 2013/14. Die beiden Letztplatzierten stiegen direkt ab, der Drittletzte spielte in der Relegation gegen den Abstieg.

Mannschaften und Spielstätten

Zur neuen Saison kehrte das Team von Stabæk Fotball an seine alte Heimstätte, das Nadderud-Stadion, zurück. Beim FK Haugesund waren – wie in der Vorsaison – vom norwegischen Fußballverband aus Sicherheitsgründen nur 3.904 der 8.800 Plätze im Haugesund-Stadion zugelassen.

Saisonverlauf
Zwar nahm Strømsgodset IF den überwiegenden Teil der Serie den ersten Platz ein, dennoch übernahm Molde FK am 23. Spieltag die Führung und vier Spieltage vor Saisonende hatten noch drei Teams Chancen auf die Meisterschaft. Rosenborg Trondheim verlor die zwei folgenden Spiele gegen beide Konkurrenten und Molde sicherte sich in der vorletzten Runde die Meisterschaft mit einem Erfolg gegen Hønefoss BK bei gleichzeitiger Niederlage von Strømsgodset gegen Sandnes Ulf. Es war der zweite Titel der Vereinsgeschichte für Molde.

Während Stabæk Fotball nahezu in der gesamten Saison einen Abstiegsplatz belegte und am Ende abgeschlagen Letzter wurde, kämpften am letzten Spieltag noch vier Teams gegen den Abstieg. Nur Sogndal konnte seine Partie gewinnen und so musste auch Fredrikstad FK absteigen, während Sandnes sich in der Relegation gegen den Tabellensechsten der Adeccoliga und Gewinner der Aufstiegsrunde Ullensaker/Kisa durchsetzte und in der ersten Liga verblieb.

Der höchste Heimsieg gelang Lillestrøm SK mit 6:0 gegen Stabæk am 28. Spieltag; den höchsten Auswärtssieg verbuchte Molde am 8. Spieltag mit 5:0 bei Stabæk. Das torreichste Spiel war die Partie Brann Bergen gegen Odd Grenland, die 6:2 endete.

Abschlusstabelle

Kreuztabelle
Die Ergebnisse der Saison sind in dieser Kreuztabelle aufgelistet. Die Heimmannschaft des jeweiligen Spiels ist in der linken Spalte, die Gastmannschaft in der oberen Zeile.

Tabellenverlauf
Verlegte Partien werden entsprechend der ursprünglichen Terminierung dargestellt, damit an allen Spieltagen für jede Mannschaft die gleiche Anzahl an Spielen berücksichtigt wird.

1 Punkt Abzug für Odd Grenland ab 26. Spieltag eingerechnet.

Relegation
Der Tabellenvierzehnte Sandnes Ulf bestritt zwei Relegationsspiele gegen Ullensaker/Kisa IL, den Sieger der Aufstiegsrunde der zweitklassigen Adeccoliga. Das Hinspiel in Jessheim fand am 21. November 2012 statt, das Rückspiel in Sandnes wurde am 24. November 2012 ausgetragen. Sandnes Ulf sicherte sich mit zwei Siegen den Verbleib in der ersten Liga.

|}

Torschützenliste
Die Sortierung erfolgt bei gleicher Toranzahl alphabetisch.

Weblinks
 Die Tippeligaen 2012 auf weltfussball.de
 Tippeligaen 2012 auf fotball.no (Webseite des NFF) (norwegisch)

Einzelnachweise

Eliteserien-Saison (Fußball)
Fußballsaison 2012

Tippeligaen 2012


Ferencvárosi Torna Club (mađ. Ferencvaroški nogometni klub) poznatiji kao Ferencváros je mađarski profesionalni nogometni klub iz Budimpešte. Ferencváros je 1899. osnovao Springer Ferenc, a nazvan je po jednom od gradskih četvrti Budimpešte Ferencvárosu. Ferencváros je najpopularniji nogometni klub u Mađarskoj. Klub je 34 puta bio prvak Mađarske, a 24 puta je osvojio Mađarski kup. Ferencváros je osvojio Kup velesajamskih gradova 1965. godine.

Klupski uspjesi

Domaći uspjesi
 Prvenstvo Mađarske (34): 1903., 1905., 1906./07., 1908./09., 1909./10., 1910./11., 1911./12., 1912./13., 1925./26., 1926./27., 1927./28., 1931./32., 1933./34., 1937./38., 1939./40., 1940./41., 1948./49., 1962./63., 1964., 1967., 1968., 1975./76., 1980./81., 1991./92., 1994./95., 1995./96., 2000./01., 2003./04., 2015./16., 2018./19., 2019./20., 2020./21., 2021./22., 2022./23.

 Kup Mađarske (24): 1912./13., 1921./22., 1926./27., 1927./28., 1932./33., 1934./35., 1941./42., 1942./43., 1943./44., 1955./58., 1971./72., 1973./74., 1975./76., 1977./78., 1990./91., 1992./93., 1993./94., 1994./95., 2002./03., 2003./04., 2014./15., 2015./16., 2016./17., 2021./22.

Europski uspjesi
Kup velesajamskih gradova
 Prvak (1): 1964./65.

Kup pobjednika kupova:
 Finalist (1): 1974./75.

Vanjske poveznice
Službena web stranica

Mađarski nogometni klubovi
Šport u Budimpešti

Ferencvárosi TC


Dainora Alšauskaitė (* 22. November 1977 in Zarasai) ist eine ehemalige litauische Orientierungsläuferin.

In ihrer kurzen internationalen Karriere gewann Alšauskaitė bei den Europameisterschaften 2004 im dänischen Roskilde die Silbermedaille auf der Mitteldistanz hinter der norwegischen Läuferin Hanne Staff. Sie startete danach noch bei den Weltmeisterschaften in Västerås und belegte dort den 13. Platz im Sprint während sie sich nicht für das Mitteldistanzfinale qualifizieren konnte.

Die Lehrerin lebte während ihrer Karriere im schwedischen Enskede. Sie startete unter anderem für die Klubs OK Ravinen und Södertälje Nykvarn Orienter.

Platzierungen

Weblinks
 Dainora Alsauskaite World of O Runners

Orientierungsläufer (Litauen)
Litauer
Geboren 1977
Frau
Person (Rajongemeinde Zarasai)

Dainora Alšauskaitė


An Dendrochilum pangasinanense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames. An Dendrochilum pangasinanense in nahilalakip ha genus nga Dendrochilum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrochilum

Dendrochilum pangasinanense


Stevan Bukl (Gora kod Petrinje, 28. siječnja 1855. – Zagreb, 4. prosinca 1925.), hrvatski građevinski inženjer.

Životopis
Stevan se je Bukl rodio u Gori kod Petrinje. Bio je jedan od osnivača Hrvatskoga društva inženjera i arhitekata u Zagrebu. Od 1876. godine do 1920. godine radio je na izvođenju većih vodograđevnih radova. Kao vladin inženjer stekao je trajnih zasluga za projektiranje i izvođenje velikih vodograđevnih i kulturnotehničkih radova u Hrvatskoj i Slavoniji, naročito za razvoj vodnih zadruga u Slavoniji i Srijemu: Vodne zadruge za regulaciju Vučice i Karašice u Donjem Miholjcu, Zadruge za regulaciju rijeke Vuke u Osijeku i Vodne zadruge za isušenje jugoistočnog Srijema u Zemunu.

Godine 1919. imenovan je generalnim inspektorom voda u Hrvatskoj. Izradio je osnove za isušivanje Lonjskoga polja te regulaciju rijeke Lonje i Velikoga Struga. Također, izradio je i studije za druge melioracijske radove u Posavini. Više od četiri desetljeća skupljao je gradivo za hrvatsku tehničku terminologiju, što je ostalo u rukopisu.

Publicistički rad
U zajednici s inženjerom Altmannom sastavio je Rječnik njemačko-hrvatskoga tehnologičkog nazivlja. Sam je izdao Gradjevni pristojbenik (Zagreb, 1882.). U zajednici s inženjerom Augustom pl. Pisančićem izdao je djelo Podaci za regulaciju Save i melioraciju Posavlja: sa 39 nacrta u posebnom omotu.

Bibliografija
 Rječnik njemačko-hrvatskoga tehnologičkog nazivlja, Zagreb, 1881.
 Podaci za regulaciju Save i melioraciju Posavlja, Zagreb, 1919.

Literatura
 J. Fink, »Ing. Stevan Bukl, generalni inspektor voda u miru«, Hrvat, 1925., 1771.
 Mate Ujević, gl. ur., Hrvatska enciklopedija, III. sv.: Boja – Cleveland, Naklada Hrvatskog izdavalačkog bibliografskog zavoda, Zagreb, 1942., str. 493.
 Stjepan Szavits-Nossan, »Bukl, Stevan«, u publikaciji: Enciklopedija Jugoslavije, Sv. 2.: Bje – Crn, Leksikografski zavod Miroslava Krleže, Zagreb, 1982., str. 570.

Arhitekti i graditelji u Hrvatskoj
Hrvatski leksikografi
Životopisi, Petrinja

Stevan Bukl


Coquimbo er en havneby og kommune i Coquimbo-regionen i Chile. Den er beliggende ti kilometer syd for La Serena, som den nærmeste er vokset sammen med.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Kommunens websted

Byer i Chile

Coquimbo


O ceticismo acadêmico refere-se ao período cético do platonismo antigo que data de cerca de 266 a.C., quando Arcesilau se tornou erudito da Academia Platônica, até cerca de 90 a.C., quando Antíoco de Ascalão rejeitou o ceticismo, embora filósofos individuais, como Favorino e seu professor Plutarco, continuassem defender o ceticismo após esta data. Ao contrário da escola de ceticismo existente, os pirrônicos, eles sustentavam que o conhecimento das coisas é impossível. Ideias ou noções nunca são verdadeiras; não obstante, existem graus de plausibilidade e, portanto, graus de crença, que permitem agir. A escola foi caracterizada por seus ataques aos estóicos, particularmente seu dogma de que impressões convincentes levavam ao verdadeiro conhecimento. Os acadêmicos mais importantes foram Arcesilau, Carnéades e Filão de Lárissa. A fonte antiga mais extensa de informação sobre o ceticismo acadêmico é Academica, escrita pelo filósofo cético acadêmico Cícero.

Visão geral

O ceticismo filosófico grego, como um movimento filosófico distinto, começou com Pirro de Élis (c. 360 a.C. — c. 270 a.C.), com antecedentes em Xenófanes e Demócrito. Seus seguidores, os pirrônicos, apontaram o problema do critério: que nossas teorias e nossas impressões sensoriais são incapazes de distinguir com precisão a verdade da falsidade; portanto, devemos suspender o juízo (epoché). Eles foram consistentes o suficiente para estender sua dúvida até mesmo ao seu próprio princípio de dúvida, tornando seu ceticismo universal, escapando assim à censura por baseá-lo em um novo dogmatismo. A imperturbabilidade mental (ataraxia) foi o resultado a ser alcançado cultivando tal estado de espírito.

Por volta de 266 a.C., o aluno de Pirro, Arcesilau, tornou-se chefe da Academia Platônica. Ele adotou o ceticismo como um princípio central do platonismo, tornando o platonismo quase o mesmo que o pirronismo. Depois de Arcesilau, os acadêmicos divergiram do pirronismo. Este período cético do antigo platonismo, de Arcesilau a Filão de Lárissa, ficou conhecido como a nova Academia, embora alguns autores antigos tenham acrescentado mais subdivisões, como uma Academia média. Após a morte do pirrônico Tímon de Fliunte, a Academia Platônica tornou-se a principal defensora do ceticismo até meados do século I a.C.  Enquanto o ceticismo acadêmico inicial foi influenciado em parte por Pirro, tornou-se cada vez mais dogmático até que Enesidemo, no primeiro século a.C., rompeu com os céticos acadêmicos e adotou o pirronismo, denunciando a Academia como "estóicos lutando contra os estóicos".

Os Acadêmicos não duvidavam da existência da verdade; eles apenas duvidavam que os humanos tivessem a capacidade de obtê-lo. Eles basearam esta posição no Fédon de Platão, no qual Sócrates discute como o conhecimento não é acessível aos mortais.

Enquanto o objetivo dos pirrônicos era a obtenção da ataraxia, depois de Arcesilau os acadêmicos não sustentavam a ataraxia como objetivo central. Os Acadêmicos se concentraram em criticar os dogmas de outras escolas de filosofia, em particular o dogmatismo dos estóicos. Eles reconheceram alguns vestígios de uma lei moral dentro, na melhor das hipóteses, mas um guia plausível, cuja posse, no entanto, formava a verdadeira distinção entre o sábio e o tolo. Por menor que pareça a diferença entre as posições dos acadêmicos e dos pirrônicos, uma comparação de suas vidas leva à conclusão de que uma moderação filosófica prática era a característica dos acadêmicos enquanto os objetivos dos pirrônicos eram mais psicológicos. O historiador romano do século II Aulo Gélio descreveu a distinção entre os céticos acadêmicos e os pirrônicos da seguinte forma:

"...os acadêmicos apreendem (em certo sentido) o próprio fato de que nada pode ser apreendido, e eles determinam (em algum sentido) que nada pode ser determinado, enquanto os pirrônicos afirmam que nem mesmo isso parece ser verdade, pois nada parece ser verdade."

Ligações externas
Groarke, Leo. "Ancient Skepticism". Em Zalta, Edward N. (ed.). Stanford Encyclopedia of Philosophy.
Harold Thorsrud. "Ancient Greek Skepticism". Internet Encyclopedia of Philosophy.

Ceticismo

Ceticismo acadêmico


Dora Paula Mazzone León (Caracas, 2 de junio de 1969) es una actriz y modelo venezolana de origen italiano del lado paterno de madre ecuatoriana.

Biografía
Inició su carrera artística realizando obras, actos culturales y lecturas dramatizadas en el colegio. Luego en 1984 entró a la Escuela de Artes de la Universidad Central de Venezuela, en 1986 ingresó a la Compañía Nacional de Teatro como aprendiz o meritoria. En 4 años de preparación teatral participó en obras de repertorio inglés, francés, italiano, español y venezolano.

En 1989 es llamada por Román Chalbaud para hacer su primer largometraje para cine, Cuchillos de Fuego, a partir de esa película, realiza seis más: Señora Bolero de Marilda Vera, Disparen a Matar de Carlos Azpúrua, Sucre de Alida Ávila, Punto y Raya de Ramón Novoa y Elia Snehider, Despedida de Soltera de Antonio Llerandi, El Ángel Numero Diez de Roberto Flores y un cortometraje Todo lo que Sube Baja de Miguel Ferrari.

A los 20 años se inició en la televisión por Radio Caracas Televisión con Caribe en 1990, canal donde permanecería durante 28 años, hasta su cierre.

En 2011 ingresa a las filas de Venevision para integrar el elenco de Natalia del Mar, seguido de Mi ex me tiene ganas en 2012 y Corazón esmeralda en 2014, además de la última telenovela del canal, Para verte mejor en 2017.

En 2016 regresa a RCTV, ahora como casa productora, para participar en las producciones Piel salvaje. Ese mismo año se une a la serie de unitarios Escándalos. En 2019 participa en producción independiente Carolay, grabado en el estado Zulia.

En mayo de 2023, confirma su participación en la serie cómica Dramáticas, producido por Hispanomedios en conjunto con Venevisión.

Filmografía

Películas

Programas
 La guerra de los sexos - Participante recurrente

Premios y nominaciones

Vida personal
Mazzone es una venezolana de origen italiano. Tuvo una relación con el actor Jean Carlo Simancas; tiene una hija, Graziella Mazzone, que también es actriz.

Referencias

Enlaces externos

Actores de cine de Venezuela
Actores de teatro de Venezuela
Actores de televisión de Venezuela
Caraqueñas

Dora Mazzone


Percival Christopher Wren (* 1. November 1875 in Deptford, South London; † 22. November 1941 in Amberley, Gloucestershire) war ein britischer Soldat und Schriftsteller.

Leben
Wren war der Sohn eines Lehrers. Er besuchte das St Catherine's College in Oxford und meldete sich im Anschluss daran zur Royal Navy. Später wechselte er zu den 2nd Dragoon Guards (Kavallerie).

In dieser Zeit heiratete er Alice Lucille Shovelier und hatte mit ihr eine Tochter, Estelle (1901–um 1910). Mit seiner Familie meldete er sich 1903 zum Indian Education Service und wurde als Lehrer an eine Schule nach Karatschi geschickt. Parallel dazu half er bis 1907 mit, für das Educational Inspectorate in Sindh Lehrer auszubilden. November 1917 legte Wren alle seine Ämter nieder und kehrte nach Großbritannien zurück.

Von England aus unternahm Wren ausgedehnte Reisen nach Nordafrika und begann in dieser Zeit auch mit ersten literarischen Versuchen.

1927 heiratete Wren in zweiter Ehe Isabel Graham-Smith und hatte mit ihr einen Sohn, Percival Rupert Christopher Wren (* 1904).; ihren Sohn aus erster Ehe, Richard A. Graham-Smith (1901–2006) adoptierte er anlässlich der Hochzeit.

Wren starb drei Wochen nach seinem 66. Geburtstag am 22. November 1941 in Amberley (Gloucestershire) und fand dort auch seine letzte Ruhestätte.

Rezeption
Nach eigenem Bekunden wurde Wren hauptsächlich von Autoren wie Robert Michael Ballantyne (1825–1894), H. Rider Haggard (1856–1925), George Alfred Henty (1823–1902) beeinflusst. Wren war ein sehr verschlossener Mensch und der derzeitige Stand der Forschung sieht seinen Aufenthalt in der Fremdenlegion eher als Mythos. Wahrscheinlich hatte er durch Bekanntschaft von Legionären in Afrika ein genaues Bild der Legion. Außerdem war in dieser Zeit auch mit sehr großem Erfolg Erwin Rosens In der Fremdenlegion erschienen und Wren wollte (und konnte) das Aufsehen auch für seine ersten Werke nutzen.

Seinen größten Erfolg hatte er mit seiner Trilogie um den Abenteurer und Legionär John Geste; "Beau Geste", "Beau Sabreur" und "Beau Ideal". Diese Romane wurden mehrmals verfilmt und von Wren später noch um die Bücher "Good Gestes" und "Spanish Maine" ergänzt.

Werke

Autor
Belletristik
 Father Gregory or lures and failure. A tale of Hindustan. Longmans, London 1926 (Nachdr. d. Ausg. London 1913).
 The snake and the sword. Stokes, New York 1926 (Nachdr. d. Ausg. London 1914).
 The wages of virtue. Murray, London 1917.
 Driftwood Spars. Stokes, New York 1927.
 Stepsons of France. Short stories. Longman Green, London 1917.
 The young stagers. Being further faites and gestes of the Junior Carlton Club of Karabad, India. A novel. Stokes, New York 1926.
 Cupid in Africa or the making of Bertram in love and war. Heath Cranton, London 1920.
 John-Geste-Zyklus
 Drei Brüder. Roman ("Beau Geste", 1924). Knaur, Berlin 1927 (übersetzt von Carl Ehrenstein).
 Beau Sabreur. A novel. Neuaufl. Murray, London 1959.
 Legionär Vanbrugh. Abenteuerroman ("Beau Ideal", 1928). Neuenfels & Henius, Berlin 1932 (übersetzt von Edmund T. Kauer).
 Good Gestes. Stories of Beau Geste, his brothers, and certain of their comrades in the French Foreign Legion. Grosset, New York 1929.
 Spanish Maine. Neuaufl. Tom Stacey Books, London 1972.
 Dew and mildew. A loose-knit tale of Hindustan. Murray, London 1928 (Nachdr. d. Ausg. London 1912).
 Soldiers of misfortune. The story of Otho Bellême. Murray, London 1931.
 Mysterious Waye. The story of "The unsetting sun"Murray, London 1930.
 The mammon of righteousness. The story of Coxe and the box. Longman Green, London 1930.
 Valiant dust. Murray, London 1932.
 Action and Passion. Murray, London 1933/35.
 Action and Passion. A sea novel. 1933
 Sindbad, the soldier. 1935.
 Flawed blades. Tales from the Foreign Legion. Stokes, New York 1933.
 Beggars' Horses. Murray, London 1934.
 Port o'missing men. Strange tales of the stranger regiment. Macrae-Smith, Philadelphia 1943.
 Explosion. A novel. Murray, London 1935.
 Fort in the Jungle. The extraordinary adventures of Sindbad Dysart in Tonkin. Longman Green, New York 1936.
 Bubble Reputation. Murray, London 1936.
 The man of a ghost. Ramploy Press, London 1973, ISBN 0-7066-0416-4 (Nachdr. d. Ausg. London 1937).
 Worth while. Murray, London 1937.
 Cardboard Castle. Murray, London 1938.
 Rough Shooting. True tales and strange stories. Macrae-Smith, Philadelphia 1944.
 Paper Prison. Murray, London 1939.
 The disappearance of General Jason. Murray, London 1940.
 Two feet from heaven. Murray, London 1940.
 Odd, but even so. Stories stranger than fiction. Macrae-Smith, Philadelphia 1942.
 The uniform of glory. Being the true story of a free frenchman's night-out. Murray, London 1941.
 Stories of the Foreign Legion. Windrow & Greene, London 1985, ISBN 1-85915-056-X (Nachdr. d. Ausg. London 1947).

Sachbücher
 The Indian Teacher's Guide to the theory and practice of mental, moral, and physical education. Longmans, London 1910.
 Indian school organization, management, discipline, tone, and equipment, being the Indian headmaster's guide. Longmans, London 1911.
 The "Direct" teaching of English in Indian Schools. Longmans, London 1911.
 Chemistry and first aid for standard VII. Longmans, London 1913 (zusammen mit Hubert E. Pratt).
 Physics ans mechanics. Longmans, London 1914 (zusammen mit Niel B. Macmillan).
 With the Prince through Canada, New Zealand and Australia. Atheneum Press, Bombay 1922.

Herausgeber
 The world and India. Longmans, Kalkutta 1905 (zusammen mit Andrew J. Herbertson).
 Longmans Science series for Indian Schools. Longmans, London 1913/14 (11 Bde.).
 First Lessons in English Grammar. Based on a simple English grammar. Cooper Books, Bombay 1961
 Walter Scott: Ivanhoe. Henry Frowsde Books, London 1912.
 Mary Ambree: Sowing glory. Memoirs of Mary Ambree, an English woman-legionary. Murray, London 1931.
 Ernest Frederick Row: Work, wealth and wages. Cooper Books, London 1950.
 Jonathan Swift: Gulliver's Travels. OUP, Hongkong 1987, ISBN 0-19-414225-6.

Literatur
 Christopher P. Stephens: A checklist of Percival Christopher Wren. Ultramarine Publ., Hastings-on-Hudson 1992.
 Eric Thompson: P. C. Wren. In: George M. Johnson (Hrsg.): Late-Victorian and Edwardian British novelists, Bd. 1 (Dictionary of Literary Biography; Bd. 153). Gale Research, Detroit, Mich. 1995, ISBN 0-8103-5714-3.

Adaptionen
Filme
 Herbert Brenon (Regie): Blutsbrüderschaft ("Beau Geste"). 1926 (nach dem gleichnamigen Roman).
Remake 1939: William A. Wellman (Regie): Drei Fremdenlegionäre (1939).
Remake 1966: Douglas Heyes (Regie): Drei Fremdenlegionäre (1966).
Remake 1967: Gerald Thomas (Regie): Ist ja irre – In der Wüste fließt kein Wasser.
Remake 1977: Marty Feldman (Regie): Drei Fremdenlegionäre. 1977
Remake 1982: Douglas Camfield (Regie): Beau Geste (TV-Serie in 8 Teilen für die BBC).
 Herbert Brenon (Regie): Beau Ideal. 1931 (nach dem gleichnamigen Roman).
 John S. Waters (Regie): Der weiße Harem. 1928 (frei nach dem Roman Beau Sabreur).
 Allan Dwan (Regie): Tochter der Fremdenlegion ("Wages of virtue"). 1924 (nach dem gleichnamigen Roman).

Theater
 Basil Dean (Regie): Beau Geste. London 1929.

Einzelnachweise

Autor
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Englisch)
Literatur (Vereinigtes Königreich)
Engländer
Brite
Geboren 1875
Gestorben 1941
Mann

Percival Christopher Wren


William Paley ist der Name folgender Personen:

* William Paley (Theologe) (1743–1805), britischer Theologe und Philosoph
 William Paley (Kameramann) (1857–1924), US-amerikanischer Kameramann, Regisseur und Produzent
 William S. Paley (1901–1990), US-amerikanischer Journalist und Medienfunktionär

William Paley


Vielha e Mijaran. Vielha Aranese : Vielha, Katalanca ve İspanyolca : Viella. İspanya 'nın Katalonya bölgesinde Lleida iline bağlı ilçe merkezi. Dünya'da Oksitanca'nın resmi dil olarak kullanıldığı tek bölge olan Val d'Aran bölgesinin başkentidir. Deniz seviyesinden yüksekliği 974 metredir. 2005 nüfusu 5020 kişidir.

Dış bağlantılar
 Vielha Belediyesi

Lleida'nın belediyeleri
Val d'Aran

Vielha e Mijaran


Downham is a district of south-east London, England, within the London Borough of Lewisham. It borders the London Borough of Bromley, and is located north of Bromley and south of Catford.

Downham was named in honour of Lord Downham, who was chairman of the London County Council between 1919 and 1920.

The Prime Meridian passes just to the west of Downham.

History

Origins of the Downham Estate
Before 1920, the area had no houses, apart from a shooting range close to Rangefield Road and areas of farmland in the period around 1890. Some belonged to Holloway Farm and others to Shroffolds Farm. Following the First World War, local boroughs like Deptford and Bermondsey as well as the London County Council [LCC] felt it was essential to reduce overcrowding by erecting more residential property and exceed that which was provided by private landlords. The final spur for the LCC to commence works in the area was the new law of 1923 that provided government funding to enable residential developments to be built by local governments. As a result, the Downham Estate was developed towards the end of the 1920s by the LCC.

Historic demography
The area of the estate was in the region of 522 acres (2.1 km2), with 461 acres (1.9 km2) in the Metropolitan Borough of Lewisham, (from 1965 the London Borough of Lewisham) and 61 acres (0.2 km2) in the Municipal Borough of Bromley (from 1965 the London Borough of Bromley); the estate stretched for about 1.25 miles (2 km). Prior to this, most of the terrain was countryside. However, parts around Grove Park railway station to the east had already begun to experience some building works. In this territory, which was the then furthest extreme of London, 5659 homes of different sizes were built. 408 apartment complexes of four storeys were also erected.

At the time of development, the area was considered 'a showpiece, a cottage estate'. With less than 20 houses to an acre, and shops and abundant greenery, the area was of relatively low population density. An official Lewisham publication around 1930 considered Downham to be 'a Garden City'.

Downham estate in the 1920s
Those who were the first to live on the Downham estate late in the 1920s had mostly been relocated from certain less pleasant parts of the inner city like Rotherhithe and East London, and these new homes were of a much higher standard than their previous homes.

The arrival of new people in the Downham area led to some unexpected results. In 1926, residents of Alexandra Crescent (at that time, a private street in Bromley) appointed Albert Frampton, who had developed Alexandra Crescent, to build a dividing wall (the Downham Wall). Some private home owners in Bromley wanted to prevent the working class 'vulgar people' from the Downham estate from accessing the neighbouring middle-class area. They also wanted to prevent them from using this as an access route into the town centre of Bromley. Frampton made a formal application to Bromley Council on 16 February 1926 to build the dividing wall. The council refused to make a decision on the application, but the brick wall was built nonetheless across Valeswood Road at its junction with Alexandra Crescent and was known as a 'class wall'. It was seven feet high and was fortified at the top with broken pieces of glass.

That pre-war class wall was a stark reminder of the great increase in gated communities, barrier-walls and the use of private security by wealthier people in various parts of the growing metropolis.

The first Shopping Week took place in June 1929, and both the Downham Tavern and Splendid Super Cinema opened in 1930.

Downham estate from the 1930s to the 1950s
By the 1930s, lack of clarity had arisen in regard to responsibilities in relation to the dividing class wall following complaints by LCC to authorities at Lewisham Council.  The Town Council of Bromley was firm in its decision not to take down the wall, and curiously neither the LCC nor Lewisham Council felt able to do it either. There were many arguments and controversies about this class wall for close to 25 years. Eventually Bromley Council removed it in 1950 by which time World War 2 had ended. Action was taken largely because passage routes were required for the fire engines.

Despite this minor glitch, the Downham Estate illustrates the nature of developments of council housing in Britain in the period between the first and second world wars. The Downham estate and other projects of this nature around the time (for example Becontree) were built in efforts to reduce the serious housing problem around the city. It was timely in the aftermath of the Second World War when much more housing was needed. The government felt the need to demonstrate the huge potential of public-sector home development especially as there was a need to de-slum and modernise the city. The central government also funded and subsidised such development project which were done in the name of the London County Council.

Among many new developments, Downham Health Clinic opened in Churchdown Road in 1932, Good Shepherd School opened in Moorside Road in 1933, Beckenham Place Park Recreation Area opened in 1936, and both the Downham Library and the Swimming Pool were opened to the public in June 1937.

Geography

Downham is bordered by Grove Park, Plaistow, Bromley Hill, Beckenham, Bellingham, Southend and Whitefoot. Green spaces in and close to Downham include Forster Memorial Park, Beckenham Place Park and Downham Fields. Whilst the area has recently lost Woolworths and all its banks, new facilities include Downham Sports and Leisure Centre as well as a Tesco Local. Marks and Spencers now serves as the grocery shop at the BP station which stands on the spot where the 2244-seater Splendid Cinema was in the 1930s. A Quasar Laser tag is located at the south of Downham Way near the Bromley Court Hotel. Bonus Pastor Academy is located in Downham with two sites, Churchdown and Winlaton and has a large playing fields at Whitefoot Lane with the Green Chain Walk running through.

Neighbourhood Renewal Unit and Lewisham Strategic Partnership have been implementing many projects in the area which include Housing and Environment, Health, Crime and Community Safety, Neighbourhood Management, Community Development, Children and Young People and Employment and Enterprise.

Education
Downham has two secondary schools, Bonus Pastor Catholic College and Haberdashers' Knights Academy (formerly Malory School until 2005).
Primary Schools include Launcelot Primary School, Downderry Primary School, Merlin Primary School (now also part of the academy), Good Shepherd Primary School, Rangefield Primary School, Burnt Ash Primary School and Pendragon Special School for students aged 11 to 16 years.

Transport

Buses
136 to Elephant & Castle via Catford, Lewisham and Peckham and to Grove Park
181 to Lewisham via Catford and to Grove Park
208 to Lewisham via Catford and to Orpington via Bromley
320 to Catford and to Biggin Hill via Bromley
336 to Catford and to Locksbottom via Bromley
N136 to Oxford Circus via Catford, Lewisham and Peckham and to Chislehurst via Grove Park (Night Service)
N199 to Trafalgar Square via Catford, Lewisham and Greenwich and to St Mary Cray via Bromley and Orpington (Night Service)

Rail
 and  are the nearest stations to Downham.

References

External links
 General public information about Downham
  Short history of the area

Areas of London
Districts of the London Borough of Lewisham
District centres of London

Downham, London


Baudenkmäler nach Ortsteilen

Philippsreut

|}

Alpe

|}

Hinterfirmiansreut

|}

Mitterfirmiansreut

|}

Vorderfirmiansreut

|}

Ehemalige Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Philippsreut

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

!
Philippsreut
Baudenkmaler Philippsreut

Liste der Baudenkmäler in Philippsreut


A geologia de Ceres consiste no estudo das características da superfície, da crosta e do interior do planeta anão Ceres. A superfície de Ceres é semelhante às superfícies das luas de Saturno Réia e Tétis, e também das luas de Urano Umbriel e Oberon.

O espectro de Ceres é semelhante ao dos asteroides do tipo C. No entanto, como também possui características espectrais de carbonatos e minerais de argila, que geralmente estão ausentes nos espectros de outros asteróides do tipo C, Ceres às vezes é classificado como um asteroide do tipo G.

A superfície de Ceres tem um albedo de 0,09, o que é bastante escuro em comparação com as luas do Sistema Solar exterior. Isso pode ser resultado da temperatura relativamente alta da superfície de Ceres. A temperatura máxima, em lugares com incidência do Sol, foi estimada a partir de medições em  em 5 de maio de 1991. No vácuo, o gelo é instável a esta temperatura. O material deixado para trás pela sublimação do gelo da superfície poderia explicar a superfície escura de Ceres em comparação com as luas geladas do Sistema Solar exterior.

Estrutura interna

O achatamento de Ceres é consistente com um corpo diferenciado, um núcleo rochoso recoberto por um manto gelado.

Este manto de 100 quilômetros de espessura (23%-28% de Ceres em massa; 50% em volume) contém até 200 milhões de quilômetros cúbicos de água, o que seria mais do que a quantidade de água doce na Terra.  Além disso, algumas características de sua superfície e história (como sua distância do Sol, que enfraqueceu a radiação solar o suficiente para permitir que alguns componentes de ponto de congelamento bastante baixo fossem incorporados durante sua formação), apontam para a presença de materiais voláteis no interior de Ceres.

Tem sido sugerido que uma camada remanescente de água líquida (ou oceano lamacento) pode ter sobrevivido até o presente sob uma camada de gelo. Medidas feitas pela Dawn confirmam que Ceres é parcialmente diferenciado e tem uma forma em equilíbrio hidrostático, o menor corpo de equilíbrio conhecido.

Orientação
Ceres tem uma inclinação axial de cerca de 4°, uma pequena parte de seu polo atualmente não é observável pela sonda Dawn. Ceres gira uma vez a cada 9 horas e 4 minutos em uma direção oeste-leste progressiva.

As crateras exibem uma ampla gama de aparências, não apenas em tamanho, mas também em quão nítidas e frescas ou quão macias e envelhecidas elas parecem. Um grande número de crateras de Ceres tem poços centrais e muitos têm picos centrais. O pico central é como um instantâneo, preservando um momento violento na formação da cratera. Ao correlacionar a presença ou ausência de picos centrais com os tamanhos das crateras, os cientistas podem inferir propriedades da crosta de Ceres, como quão forte ela é. Em vez de um pico no centro, algumas crateras contêm grandes poços, depressões que podem ser resultado de gases escapando após o impacto.

A superfície de Ceres possui um grande número de crateras com baixo-relevo, indicando que se encontram sobre uma superfície relativamente macia, provavelmente de gelo de água. A cratera Kerwan é de relevo extremamente baixo, com diâmetro de 283,88 quilômetros, lembrando as grandes crateras planas de Tétis e Jápeto. É distintamente raso para seu tamanho e não possui um pico central, que pode ter sido destruído por uma cratera de 15 quilômetros de largura no centro. A cratera provavelmente é antiga em relação ao resto da superfície de Ceres, porque é sobreposta por quase todas as outras características da área.

Fáculas
Várias características brilhantes da superfície foram descobertas no planeta anão Ceres pela sonda Dawn em 2015. O ponto mais brilhante está localizado no meio da cratera Occator e é chamado de "ponto brilhante 5". 130 áreas brilhantes foram descobertas em Ceres, que se acredita serem argilas ricas em sal ou amônia.

Os cientistas relataram que os pontos brilhantes em Ceres podem estar relacionados a um tipo de sal em 9 de dezembro de 2015, particularmente uma forma de salmoura contendo sulfato hidratado de magnésio (hexaidrita) (MgSO 4 ·6H 2 O); as manchas também foram associadas a argilas ricas em amônia.

Cânions

Muitos desfiladeiros longos, retos ou suavemente curvados foram encontrados por Dawn. Os geólogos ainda precisam determinar como eles se formaram, e é provável que vários mecanismos diferentes sejam responsáveis. Alguns deles podem vir a ser o resultado da crosta de Ceres encolhendo à medida que o calor e outras energias acumuladas durante a formação gradualmente irradiam para o espaço. Quando o gigante esfriou lentamente, as tensões poderiam ter fraturado o solo rochoso e gelado. Outros podem ter sido produzidos como parte da devastação quando uma rocha espacial caiu, rompendo o terreno.

Montes

O monte mais conhecido em Ceres é Ahuna Mons, um criovulcão cerca de 6 km de altura e 15 km de largura na base. Foi descoberto em imagens tiradas pela sonda Dawn em órbita ao redor de Ceres em 2015.

Listras brilhantes correm de cima para baixo em suas encostas; acredita-se que essas estrias sejam sal, semelhantes às mais conhecidas manchas brilhantes de Cererian. A baixa contagem de crateras em Ahuna Mons sugere que o criovulcão não pode ter mais de 200 milhões de anos, e, de fato, os modelos de relaxamento plástico do gelo na latitude de Ahuna Mons são consistentes com essa idade.

Existem vinte e dois montes identificados em Ceres. A maioria deles relaxou substancialmente ao longo do tempo, e foi somente após a modelagem das formas esperadas de criovulcões antigos que eles foram identificados. Foi calculado que Ceres calcula a média de um desses criovulcões a cada 50 milhões de anos.  Yamor Mons (anteriormente chamado Ysolo Mons), perto do Polo Norte, tem um diâmetro de 16 km e é o único outro Cererian com a forma de Ahuna Mons. Embora velho e maltratado, as temperaturas frias no polo preservaram a sua forma. Liberalia Mons está perto do equador e tem um diâmetro de 90 km.

Galeria

Mapas

Ceres (planeta anão)
Geologia planetária

Geologia de Ceres


Araucaria montana es una especie de conífera perteneciente a la familia Araucariaceae. En endémica de Nueva Caledonia.

Descripción
Es un árbol columnar que alcanza un tamaño de 10-40 m de altura. Las ramas numerosas y extendidas de 15-22 mm de diámetro. La corteza es de color marrón oscuro o gris, exfoliante en tiras finas o escamosas. Las hojas juveniles similares a escamas, no aplanadas, ovadas, lanceoladas de 10 mm  de largo por 4.5 mm  de ancho y ápice curvado. Las hojas adultas similares a  escaas,  agudas a obtusas, ovadas, de 11-14 mm  de largo por 8.7 mm  de ancho, ligeramente imbricadas, curvado el ápice, nervio central prominente. El cono masculino cilíndrico, de 8-13,5 cm de largo por 20 a 28 mm de ancho, escamas triangulares, 12 sacos de polen, el cono femenino de 8-9 cm de largo por 6.8 cm de ancho;  brácteas cortas y acuminadas de 5-10 mm  de largo. Semillas de 3,2 cm de largo, con alas ovaladas y una alargada nuez. Tiene una germinación epigeal.

Hábitat
A. montana está ampliamente distribuida en los bosques húmedos densos y bajos, y en los maquis minier altos durante la mayor parte de Grand Terre. Por lo general se encuentra en las mesetas situadas debajo de las crestas de cumbres en áreas que favorecen la formación de los yacimientos profundos justo por encima de la roca madre.

Taxonomía
Araucaria montana fue descrita por Brongn. & Gris y publicado en Annales des Sciences Naturelles; Botanique, sér. 5, 13: 358, en el año 1871.
Etimología
Araucaria: nombre genérico geográfico que alude a su localización en Arauco.

montana: epíteto latíno que significa "de la montaña".

 Características de las araucariáceas

Referencias

Enlaces externos

montana
Flora de Nueva Caledonia
Plantas descritas en 1871
Plantas descritas por Brongniart
Plantas descritas por Gris

Araucaria montana


Agrilus ngonensis é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Baudon, em 1968.

Referências

ngonensis

Agrilus ngonensis


Rukometni klub "Dalmatinka" (RK Dalmatinka; Dalmatinka; Dalmatinka Ploče) je ženski rukometni klub iz Ploča, Dubrovačko-neretvanska županija.  U sezoni 2018./19. klub nastupa u Prvoj hrvatskoj ligi.

O klubu
Klub je osnovan 1978. godine pod nazivom "Azbest", ali ubrzo mijenja ime u "Kartonplast", te počinju s ligaškim natjecanjima. U sezoni 1979./80. igraju u Hrvatskoj regionalnoj ligi – Jug. Od 1980. do 1990. godine Ploče su se zvale Kardeljevo, a potom grad vraća ime Ploče. Do raspada SFRJ klub se natječe u Hrvatskoj regionalnoj ligi – Jug i Hrvatskoj republičkoj ligi. Sredinom 1980.-ih klub se kratko zove "Ploče", odnosno "Ploče-Kartonplast", a od sezone 1984./85. klub djeluje pod imenom "Dalmacija".
Osamostaljenjem Hrvatske, "Dalmacija" je u sezoni 1992./93. član 1. B lige – Jug, koju osvajaju u sezoni 1993./94. pod imenom "Dalmacija-Interšped", te ulaze u 1. A HRL, u kojoj nastupaju do sezone 1996./97. pod imenima "Dalmacija – Mediteran osiguranje", "Mediteran osiguranje", "Dalmacija – Mediteran" te ponovno "Dalmacija". Od sezone 1997./98. do 1999./2000. su članice 1. B lige, a od sezone 2000./01. 2. HRL – Jug. Od te sezone klub djeluje pod imenom "Dalmatinka". Osvajanjem 2. HRL – Jug u sezoni 2009./10., ponovno postaju prvoligašice, te s prekidima nastupaju u Prvoj HRL.

Uspjesi
 1. B HRL
 prvakinje: 1993./94. (Jug)

 2. HRL – Jug
 prvakinje: 2007./08., 2009./10., 2013./14., 2015./16., 2017./18.

 Hrvatska regionalna liga – Jug
 prvakinje: 1982./83., 1983./84., 1986./87.

Pregled po sezonama

Poznate igračice
Valentina Blažević
Tea Pijević
Marta Žderić

Unutrašnje poveznice
 Ploče

Vanjske poveznice
 furkisport.hr/hrs, "Dalmatinka", natjecnja po sezonama
 sportilus.com, Rukometni klub Dalmatinka Ploče
 hr-rukomet.hr, RK "DALMATINKA" – KRATKI PREGLED DRUGOLIGAŠKIH NASTUPA NOVIH PRVOLIGAŠICA, objavljeno 24. lipnja 2016.

Izvori

 Marijan Flander i dr: Razvoj rukometa u Hrvatskoj : od prvih početaka do 1985. godine, Zagreb, 1986., UDK: 796.322(497.13)(091), str. 85-88
 ploce.com.hr, NOSTALGIJA 31: Prva slika rukometašica Kartonplasta iz 1978. godine, pristupljeno 16. listopada 2018.
 ploce.com.hr, NOSTALGIJA 19 – Ženski rukometni pokret (RK Dalmacija) 80-ih na Močvari (foto), pristupljeno 16. listopada 2018.
 ploce.com.hr, NOSTALGIJA 09 – Rukometašice Dalmacija-Interšpeda 1994. godine postale prvoligašice, pristupljeno 16. listopada 2018.
 ploce.com.hr, NOSTALGIJA 25: Rukometašice iz Ploča iz prvih prvoligaških dana 90-ih godina, pristupljeno 16. listopada 2018.
 slobodnadalmacija.hr, Dalmatinko, 40 godina ti je tek, objavljeno 21. rujna 2018., pristupljeno 16. listopada 2018.
 bisnode.hr, RK "DALMATINKA" Ploče

Dalmatinka
Dalmatinka
Dalmatinka

RK Dalmatinka Ploče


Kuglački klub "Klek" (KK Klek Ogulin; KK Klek; Klek Ogulin, Klek) je muški kuglački klub iz Ogulina, Karlovačka županija., Republika Hrvatska
U sezoni 2019./20. klub se natječe u 1. B hrvatskoj ligi - Jug, ligi drugog stupnja hrvatske lige u kuglanju.

O klubu
Kuglanje je u Ogulino počelu u razdoblju između dva svjetska rata, te je pri lokalnim goszionicama i krčmama postojalo nekoliko kuglana, ali nije bilo organiziranih klubova i natjecanja, kuglalo se rekreativno. Po završetku Drugog svjetskog rata, kuglanje se bolje organizira. Osnovano je športsko društvo "Proleter" s kuglačkom sekcijom koja se brzo osamostaljuje u novi klub - "Željezničar".  Uskoro se osnivaju i drugi klubovi, te djeluje nekoliko kuglana, od kojih je najpopulranija bila ona u sklopu "Pilane Ogulin".
17. veljače 1953. godine je održana osnivačka skupština Kuglačkog kluba "Klek", koji je ubrzo započeo s natjecanima u okviru Podsaveza Karlovac. U početku se igralo po tzv. "narodnom načinu" i "borbenoj partiji", a kasnije i "međunarodnim (klasičnim) načinom".
U okviru Podsaveza, odnosno Centra Karlovac, "Klek" se natjecao od 1953. do 1955 godine. Zbog većeg broja klubova, 1956. godine je osnovana "Zona Ogulin", koja je 1961. godine postala Centar Ogulin". Klub je imao vlastitu kuglanu, koja je renovirana 1970. godine, a 1973. godine dobiva automate za postavljanje čunjeva, te tada djeluje kao dvostazna kuglana, a renovacijom 1979. godine postaje četverostazna kuglana.
Od sezone 1977./78. "Klek" postaje članom i "Primorsko-goranske zone".  U sezonama 1981./82., 1985./86., 1987./88. do 1990./91. "Klek" je član "Hrvatske lige - Zapad".
Po osamostaljenju Hrvatske, klub je uglavnom bio prvoligaš i drugoligaš.
Od 1979. do 1992. godine je pri klubu djelovala ženska ekipa, koja je igrala i u prvenstvima Hrvatske.

Uspjesi

Ekipno

do 1991.
 Prvenstvo Primorsko-goranske zone
 prvak: 1979./80., 1980./81., 1984./85.
 doprvak: 1983./84., 1986./87.

 prvenstvo Centra Karlovac
 doprvak - borbena partija: 1955. (C skupina)

 Prvenstvo Zone Ogulin
 doprvak - borbena partija: 1957., 1959., 1960.

 Prvenstvo Kuglačkog Centra Ogulin
 prvak - međunarodni način: 1964., 1967., 1968., 1969.,  1973., 1974., 1775.
 prvak - narodni način: 1973./74., 1980., 1982., 1984., 1985., 1986., 1987.
 prvak - borbena partija: 1962./63.
 prvak - kombinirano narodni i međunarodni način: 1975./76., 1978./79.
 doprvak - međunarodni način: 1971.
 doprvak - narodni način: 1974./75., 1980./81.
 doprvak - borbena partija: 1965./66., 1966./67., 1967./68., 1971./72.
 doprvak - kombinirano narodni i međunarodni način: 1976./77., 1977./78.

nakon 1991.
 2. hrvatska liga
 prvak - Jug: 1992./93.
 prvak - Zapad: 2001./02., 2005./06., 2007./08., 2010./11.
 doprvak - Zapad: 2011./12.

Pojedinačno

Pregled plasmana po sezonama

Poznati igrači

Unutrašnje poveznice
 Ogulin
 Kuglački klub Klek Ogulin (žene)

Vanjske poveznice
 kuglanje.hr, Kuglački klub Klek
 aplikacija.kuglanje.hr, Kuglački klub Klek
 sportilus.com, KUGLAČKI KLUB KLEK
 radio-mreznica.hr, kuglacki-klub-klek-ogulin

Izvori

 Darko Pribanić: "Kuglački klub "Klek" : 1953. – 2003. : naših pola stoljeća", Ogulin, 2003.,
 http://www.kk-policajac.hr/download/monografija.pdf
 ogulin.hr, Kuglački klub Klek, pristupljeno 27. listopada 2019.
 kkplitvice.hr, KK Klek , pristupljeno 27. listopada 2019.
 kuglanje-kaz.weebly.com, Kuglački savez Karlovačke županije - klubovi, pristupljeno 27. listopada 2019.
 isssu.com, Darko Pribanić: Sportski godišnjak Karlovačke županije 2015., Karlovac, 2016., ISSSN 1848-4018, str. 154, preuzeto 27. listopada 2019.
 poslovna.hr, KUGLAČKI KLUB KLEK
 bisnode.hr, KUGLAČKI KLUB "KLEK"
 fininfo.hr, KK "KLEK"

Klek
Šport u Ogulinu

Kuglački klub Klek Ogulin


Diplomatik dokunulmazlık, başka ülkelerde görev yapan diplomatların adli süreçler dahilinde cezai işlemlerin dışında tutulmasını ifade eder. Diplomatların keyfi veya siyasi amaçlı olarak kovuşturma ve cezaya maruz kalmasını önlemeye yönelik uluslararası kabul görmüş bir düzenlemedir.

Kapsamı
Diplomatlar (özellikle de Büyükelçiler) görev yapmak için gittikleri ülkelerde her ne yaparlarsa yapsınlar, hatta suç dâhi işleseler, tutuklanamazlar, yargılanamazlar, sorgulanamazlar, hapse atılamazlar. İzinsiz girilemez, aranamaz. Binalar içeriden kendi ülkesinin askeri veya polisi tarafından korunur. Araçlar hiçbir gerekçeyle, durdurulamaz, içinden kimse indirilemez. Bunlar Dünya çapında kabul görmüş kurallardır. Aksini yapmak, örneğin bir Büyükelçiyi hapse atmak Savaş Sebebi olarak bile kabul edilebilir. Bu dokunulmazlık Mekan kısıtına sahiptir. Yani kendi ülkesine döndüğü anda sıradan bir vatandaş sayılır. (Milletvekili dokunulmazlığında ise Zaman kısıtı vardır, yani görev süresi bittiğinde dokunulmazlık ortadan kalkar.)Büyükelçi yardımcısı (Ateşe) ve Büyükelçilik binasını koruyan Askeri Komutan da yine diplomatik dokunulmazlığa sahiptir.  Diplomatlar hakkında iki şey talep edilebilir:

1. Ülkesine geri çekilmesini (dolayısıyla başka birisinin onun yerine gönderilmesini) istemek [İstenmeyen Adam İlan Etme]. Bu talep yerine getirilmediğinde istenmeyen diplomatlar zorla sınırdışı edilebilirler (diplomatik dokunulmazlığın istisnasıdır). Bazen bu tür talepler sonrası, özellikle sınırdışı etme durumlarında yerine yenisi gönderilmeyip büyükelçilik kapatılabilmektedir.

2. Kendi ülkesinde yargılanmasını istemek. Bu durumun istisnası yoktur, görev yaptığı ülkede asla yargılanamaz. Sadece bu yönde bir talep kendi ülkesine yapılabilir.

Büyükelçiler ve Konsoloslar için diplomatik dokunulmazlıklarda bazı önemli farklar bulunur. En basit biçimiyle Büyükelçiler için dokunulmazlık son derece geniş kapsamlı ve özel yaşamını da kapsadığı halde Konsolosların dokunulmazlıkları daha sınırlı ve sadece görevleriyle ilgili konulara dairdir.

Tarihsel bağlam
Hükümetler arasında, diplomatların karşılıklı olarak serbestçe seyahatini ve görevli olduğu ülkenin yasalarına göre dava edilmemesini ve yargılanmamasını teminat altına alan bir anlaşmadır. Ancak, söz konusu diplomatlar sınırdışı edilebilirler. Diplomatik İlişkilerde Viyana Konvansiyonu ile 1961'de uluslararası bir kanun olarak kabul edilen bu konunun tarihçesi oldukça eskilere dayanır.

Diplomatik dokunulmazlık kurumu, hükûmetler arasındaki ilişkilerin zor zamanlarda, hatta savaş hallerinde dahi sürdürülebilmesine imkân sağlamak amacıyla geliştirilmiştir. Yabancı bir ülkenin bir diplomatı, bir ülkeye atandığında, o ülkenin devlet başkanı tarafından, görevlerini etkin olarak yerine getirebilmesi için bazı ayrıcalık ve dokunulmazlıklarla donatılır. Bu durum, aynı yetkilerin karşılıklı olarak diğer ülke tarafından da yapılacağı kabulüne dayanarak gerçekleşir.

Ev sahibi ülkenin "dokunulmazlık"tan vazgeçmesi mümkündür, ki bu durum yalnızca o diplomatın, diplomatik göreviyle hiçbir ilişkisi olmayan ciddi bir suç işlemesi (casusluk vb. suçlamaların dışında) veya ciddi bir suça şahit olması durumunda gerçekleşir ve hatta ev sahibi ülke, söz konusu bireyi yargılayabilir.

Ayrıca bakınız
Uluslararası İlişkiler
Diplomasi
Diplomat
Büyükelçi
Konsolos

Kaynakça
 Uluslararası Hukuk ve Ceza Hukuku Yönleriyle Diplomatik Bir Bağışıklık Olarak Ceza Yargısından Muafiyet, Doç. Dr. Anıl Çamyamaç, Dr. Öğr. Üyesi Z. Özen İnci, Seçkin Yayınevi, 2020
 Dı̇plomatı̇k Dokunulmazlık ve Ayrıcalıkların Kötüye Kullanılması, Dr. Said Vakkas GÖZLÜGÖL, Marmara Üniversitesi Hukuk Fakültesi Hukuk Araştırmaları Dergisi, Yıl 2013, Cilt 19, Sayı 1, Sayfa: 99 - 129
 "Diplomatic and Consular Immunity: Guidance for Law Enforcement and Judicial Authorities " - United States Department of State Office of Foreign Missions.
 H.A.Qasımova. Xarici əlaqələr hüququ. Dərslik. Bakı: «Bakı Universiteti» nəşriyyatı, 2008, 480 səh.

Dış bağlantılar
 eDiplomat.com: Diplomatik dokunulmazlık
 Diplomatik dokunulmazlık konusu nedir?
 Diplomatik dokunulmazlığın istismar edilmesi (blog)

Diplomasi
Dış politika

Diplomatik dokunulmazlık


Laurențiu Pascu (n. 27 martie 1867, Gârbova de Jos- d. 18 august  1920, Bazna) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Născut în  localitatea Gârbova de Jos în anul 1867, Laurențiu Pascu a urmat Seminarul Teologic din Blaj devenind mai apoi preot și protopop la Târnăveni. Este desemnat ca membru al Despărțământului Târnăveni al Astrei. Este membru în Congregația comitatensă Târnava Mică și președinte al Consiliului Național Român al comitatului Târnava Mică. După anul 1918, are un însemnat rol în introducerea administrației românești pe cuprinsul județului. A decedat la Bazna, județul Sibiu, la data de 18 august 1920.

Activitatea politică
A fost ales ca delegat de drept al protopopiatului greco-catolic Târnăveni, la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia de la 1 decembrie 1918.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Nașteri în 1867
Decese în 1920
Preoți români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Laurențiu Pascu


Oromë, Valar'ın avcısı, Ormanların efendisi, Vana'nın eşi, Nessa'nın kardeşi ve sekiz Aratar'dan biri. Adı Quenya'da boru üfleme veya boruların sesi anlamına gelir.

Kadim günlerde, daha güneş yılları başlamadan ağaç yılları zamanında, Valar'ın Orta Dünya'dan çekildiği zamanlarda Orta Dünya ormanlarında dolaşırdı ve Melkor'un yaratıklarını avlardı. Nahar isimli bir ata binerdi ve Valaróma isimli yüce bir boru taşırdı.

İlk doğan elfleri Cuivienen'de yıldızların altında ilk gören odur ve "Yıldızların Halkı" anlamında Eldar ismini vermiştir.

Kaynakça
Tolkien, J.R.R., Silmarillion, İthaki Yayınları, 2007, İstanbul, 6. baskı

Valar
Kurgusal erkek karakterler

Oromë


Onthophagus pimpasaleei é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Masumoto, Ochi & Hanboonsong em 2008.

Referências

Ligações externas

pimpasaleei
Coleópteros descritos em 2008

Onthophagus pimpasaleei


950ගණන් දශකය දිවුනේ, 950 ජනවාරි 1 දින සිට 959 දෙසැම්බර් 31 දින දක්වාය.

950ගණන්


El Napoli Basketball, conocido también por motivos de patrocinio como BPMed Basket Napoli, fue un club de baloncesto italiano con sede en la ciudad de Nápoles, en Campania. Fue fundado en 2011 y disputó sus encuentros en el PalaBarbuto de Nápoles, con capacidad para 5.500 espectadores. Los colores de la sociedad eran el blanco y el azul.

Historia
Tras la quiebra del S.S. Basket Napoli en 2010, Salvatore Calise, locutor radiofónico y exjugador de baloncesto, decidió fundar el Napoli Basketball. El nuevo club recogió la herencia del APD Pontano Basket Napoli, histórico conjunto napolitano que le cedió su título y luego se ocupó del sector juvenil del Napoli Basketball.

Debutó en la temporada 2011-12 de la Divisione Nazionale A (tercera división del baloncesto italiano), finalizando en el primer lugar de la Conference Centro-Sud al término de la temporada regular y clasificándose para disputar los playoffs, donde se cayó en las semifinales ante el Aquila Basket Trento.

En el verano de 2012 el Napoli Basketball adquirió los derechos deportivos del Pallacanestro Sant'Antimo para participar en la temporada 2012-13 de la Legadue, con el nombre de Nuovo Napoli Basket. El equipo ganó la primera ronda de la Copa Italia de Legadue y disputó los primeros tres partidos de liga. Sin embargo, el 22 de octubre, el Juez Deportivo Nacional excluyó al club de la liga por "impago del primero plazo de las contribuciones obligatorias previstas". En consecuencia de la decisión, el Juez Deportivo también impuso la desvinculación de todos los jugadores afiliados; además los tres partidos disputados en la liga fueron anulados.  El club presentó una reclamación, que fue rechazada.

Referencias

Enlaces externos
 Web oficial

Napoli, Basketball
Napoli Basketball

Napoli Basketball


Castelul Montsoreau (în ) este un castel francez în stil renascentist de pe Valea Loarei, construit direct în albia râului Loara. Acesta este situat în micul târg Montsoreau, în departamentul Maine-et-Loire din Franța. Începând cu 8 aprilie 2016, Castelul Montsoreau a devenit sediu pentru colecția extraordinară Philippe Méaille a conceptualiștilor radicali Art & Language și a fost redenumit Muzeul de Artă Contemporană - Castelul Montsoreau.

Castelul Montsoreau are o poziție excepțională la confluența a două râuri, Loara și Vienne, și la punctul de întâlnire al trei regiuni istorice: Anjou, Poitou și Touraine. O clădire de tranziție între castelul fortificat și palatul urban, are particularitatea de a fi singurul castel din Loire construit direct pe albia râului.

Castelul de Montsoreau a fost imortalizat în mai multe rânduri, în special de Alexandre Dumas în romanul său Doamna de Monsoreau, scris între 1845 și 1846, de J. M. W. Turner într-o acuarelă reprezentând castelul și promontoriul de la confluența râurilor Loara și Vienne, de François Rabelais din Gargantua, care i-a oferit lui Montsoreau o recompensă pentru Ithybole după victoria sa și de Auguste Rodin, care l-a idealizat într-un desen păstrat la muzeul Rodin.

Clasificat ca monument istoric în 1862, este listat în Locurile din Patrimoniul Mondial de către UNESCO ca parte din Valea Loarei între Sully-sur-Loire și Chalonnes.

Etimologie

Latină
Numele Montsoreau apare pentru prima dată în 1086 într-un cartular în forma sa latină:  sau . Mons sau Monte se referă la un promontoriu stâncos. În ceea ce privește originea și interpretarea numelui Sorello, acestea sunt încă necunoscute, însă, potrivit lui Ernest Nègre, termenul ar însemna "fawn" sau "roșu". Această rocă, cu siguranță, își datora notabilitatea relativ veche prin faptul că a fost situată direct pe albia Loarei, parțial înconjurată de apele sale în perioadele cu apă mare. În plus, chiar înainte de a fi construită o fortăreață, o clădire administrativă sau de cult a ocupat deja situl încă din epoca galo-romană.

Literară
În Doamna de Monsoreau (), Alexandre Dumas se distrează găsind o origine foarte particulară în numele castelului, făcându-l să derivă din muntele șoarecelui:
{{cquote|- Ah! pe legea mea, Monseniorul duce de Anjou să aștepte. Omul acesta îmi ațîță curiozitatea. Îl găsesc ciudat. Nu știu pentru ce îțî vin câteodată asemenea idei, prima dată când te întîlnesti cu cineva, nu știu pentru ce mi se pare că voi avea de furcă cu el; și apoi acest nume, Monsoreau- Muntele șoarecelui, reluă Antraguet, iată etimologia; bătrânul meu abate m-a învățat-o azi dimineață: Mons Soricis.<ref>[https://books.google.fr/books?id=J_qhDwAAQBAJ&pg=PA231&lpg=PA231&dq=doamna+de+monsoreau&source=bl&ots=-uyQITiQ_J&sig=ACfU3U36YOnTvRGigjDBIvj3KWh_lWdakg&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwiAqfuLwJDoAhWyyYUKHay7CQEQ6AEwCHoECAoQAQ#v=onepage&q=soricis&f=false Alexandre Dumas, Doamna de Monsoreau, 1846</ref>}}

 Situare

 Sat
Satul care astăzi poartă numele de Montsoreau a cuprins inițial două entități:

 Portul de odihnă de lângă pârâu numit .
 "Rest sub Montsoreau" la poalele dealului, pe malul Loarei, inclusiv castelul.

Denumirea "Rest" provine din latinescul , care înseamnă "net", cu referire la numeroșii pescari stabiliți în sat. Castelul este construit într-o locație strategică, pe un promontoriu stâncos în albia Loirului, în aval de confluența Loarei și Viennei. A fost construită imediat la marginea Loarei, la poalele dealului, pe malul stâng al râului, cu o bază de tuf natural compusă dintr-o stâncă încă vizibilă în locuri. Acest tip de fundație naturală se găsește destul de des în construcția lucrărilor importante. Poziția topografică pare a fi destul de defavorabilă la nivel defensiv, dar ipoteza conform căreia a existat o movilă castrale într-un loc numit  ar explica invulnerabilitatea cetății anterioare castelului în cursul istoriei. . Într-adevăr, numai Henric al II-lea Angliei preia controlul asupra cetății construite de Falco al III-lea Anjou în cei 450 de ani de existență. Este situat între două văi mici, care izolează o porțiune din platou de aproximativ treizeci de hectare, ale căror apropieri sunt destul de abrupte spre Est și Vest.

 Valea Loarei
Castelul Montsoreau este situat în inima văii Loarei. La nord, Valea Loarei formează o câmpie aluvială situată la aproximativ 30 de metri deasupra nivelului mării, iar malurile sunt adesea supuse inundațiilor și inundațiilor. Pe malul drept, geografia Loarei are multe insule: Île aux Mignons, Île Drugeon, Île Ruesche și Île au Than, situate chiar vizavi de castel. Solurile sunt foarte fertile și potrivite pentru culturi. La sud de râu, un platou de calcar cretacic domină Loira la o altitudine medie de 70 de metri deasupra nivelului mării, fiind utilizat mai ales pentru viticultură. Această tavă este fabricată din tuf turcesc, renumită pentru calitățile sale arhitectonice. Valea Arcului, perpendiculară cu Loira, traversează acest masiv calcaros la nivelul Montsoreau. La sud, mai în amonte, bazinul său hidrografic formează bazinul Fontevraud-l'Abbaye.

 Franța
Istoric, Castelul Montsoreau este situat la răscruce de trei regiuni: Anjou, Poitou și Touraine. Administrativ, castelul este situat în regiunea Pays de la Loire, în departamentul Maine-et-Loire, în apropierea regiunilor administrative Centre-Val de Loire și Nouvelle-Aquitaine, precum și departamentele din Vienne și Indre-et-Loire. Cu autostrada, Castelul Montsoreau este situat la 293 km de la punctul zero al drumurilor de la Franța la Paris. Cele mai apropiate gări sunt Port-Boulet (11 km) și Saumur (17 km). Mai multe aeroporturi permit să ajungă în Montsoreau: Angers-Loire (59 km), Tours Val-de-Loire (74 km), Poitiers-Biard (80 km) și Nantes Atlantique (159 km).

 Istorie

 Evul Mediu
Prima sursă scrisă care descrie site-ul datează din secolul al VI-lea cu domaine de Restis. A fost transformat într-un castel fortificat de Eudes primul conte de Blois în 990. În 1001, a fost luată de tărâmul Anjou, iar Falco al III-lea Anjou ia dat-o lui Gautier al I-lea Montsoreau. Gautier a aparținut uneia dintre cele mai preeminente familii din Anjou. Astfel, Castrum Monsorelli a devenit unul dintre cele patruzeci de castele fortificate din Anjou și unul dintre puținele care urmau să primească statutul de castel seniorial la începutul anului 1000. Un oraș sa dezvoltat repede în apropierea castelului și în narratio de commendatione Turonice provincie, de Salmon în 1854, situl a fost menționat ca unul dintre  în a doua jumătate a secolului al XI-lea. Dreptul de majorare a impozitelor a fost atestat în surse scrise din secolul al XII-lea.

Când ordinul Fontevraud a fost stabilit în 1101, Abbey Fontevraud a fost supravegheat de Gautier de Montsoreau, care a luat ordine directe de la Contele de Anjou. Soacra lui Gautier, Hersende de Champagne, a fost primul mare preot și co-fondator al mănăstirii cu Robert d'Arbrissel.

Wilhelm IV de Montsoreau se afla pe partea lui Godefroy Plantagenet împotriva fratelui său Henric al II-lea Angliei, viitorul rege al Angliei și soțul Eleanor de Aquitania. Acesta din urmă a asediat castrul și la luat la sfârșitul lunii august 1156, în ciuda fortificației sale. A capturat pe Wilhelm și pe apărătorii săi. Wilhelm IV, totuși, a fost restaurat mai târziu în castel. Un ordin al regelui Henric al II-lea al Angliei (aproximativ 1068) privind proiectul peisagistic al Loirei a fost semnat de Wilhelm de Montsoreau și de fiul său Wilhelm.

În 1450, pentru a-și achita diverse datorii, Ludovic II Chabot și-a vândut domeniile de la Montsoreau și Coutancière la cumnatul său Ioan II de Chambes, care sa angajat să refacă castelul Montsoreau. Un descendent al vechi familiei nobile Angoumois (lângă orașul Angoulême), Ioan II de Chambes a început în serviciul lui Carol al VII-lea al Franței ca esquire în 1426, anii dinaintea celebrului interviu dintre rege și Ioana d'Arc din Castelul Chinon. Baker în șef, Consilier și Chamberlain, a devenit în 1444 "primul maestru al ostelului" regelui; în același timp, el sa asociat cu Jacques Coeur. Ioan II de Chambes a primit o sumă considerabilă de bani datorată lui. El a avut încredere în câteva misiuni diplomatice sensibile și în special a fost trimis în calitate de ambasador la Veneția în 1459 pentru a pregăti o nouă cruciadă. Domniile sale din Montsoreau și Argenton, dar și guvernarea sa de la La Rochelle și Lord Provost și căpitanul din Niort, Talmont-sur-Gironde și Aigues-Mortes, i-au asigurat venituri substanțiale.

 Timpuri moderne
Din 1450 până în 1460, Ioan II de Chambes a jucat din ce în ce mai mult rolul de ambasador. El a fost numit frecvent din Anjou, în timp ce castelul a fost construit. Acești zece ani reprezintă o creștere remarcabilă a influenței sale politice și financiare, inclusiv apropierea de Carol al VII-lea. Mai aproape de Carol al VII-lea al Franței decât de Ludovic al XI-lea, Ioan II de Chambes sa retras treptat din politică din 1461.

Montsoreau a fost demis de protestanți în 1568. Colegiul Sfântă Cruce și fortificațiile orașului au fost distruse. Patru ani mai târziu, Ioan VI de Chambes sa achitat de zel în organizarea Sfântului Bartolomeu Angevine din Saumur și Angers. Baroful lui a fost confirmat de Letters Patent în 1573 și 1575.

După moartea sa în 1575, fratele său Carol de Chambes a devenit contele din Montsoreau, iar anul următor sa căsătorit cu Francisca de Maridor, al cărui nume rămâne atașat la uciderea lui Louis de Bussy d'Amboise.

 Perioada contemporană
Fiica cea mare a lui Bernard de Chambes sa căsătorit cu Ludovic Francis Bouchet, care a murit în 1716, lăsând 400.000 livre de datorii. Cel mai mare fiu al său, Ludovic I de Bouchet, sa căsătorit cu Ioana Pocholle Hamel, care a adus o zestre de 200.000 livres. Vaduva lui Ludovic Francisc II de Bouchet Sourches, marchizul din Tourzel, a vândut castelul și ceea ce a rămas din domeniul Montsoreau după 1804.

 Secolul al XX-lea
În urma vânzării proprietății, clădirea a fost ocupată de 19 proprietari de case diferite care au remodelate site-ul.

Starea exterioară a clădirii principale este cunoscută prin diverse reprezentări și descrieri făcute în a doua jumătate a secolului al XIX-lea, care reflectă desființarea proprietății. În 1910, castelul se afla într-un stat jalnic, ceea ce a dus la miscarea membrilor Societatii Franceze de Arheologie (). Datorită tenacității senatorului Geoffre, care a pledat cu Consiliul General al departamentului Maine et Loire, situația a evoluat favorabil. Departamentul a achiziționat treptat fiecare proprietate după 1913, lucrările de restaurare au fost întreprinse în 1923 și au continuat fără întrerupere până în cel de-al doilea război mondial.

După un nou program de restaurare între 1997 și 2001, la 6 iulie 2001, castelul a fost deschis vizitatorilor cu un son-et-lumiere intitulat "Imaginarii din Loire", care a atras aproximativ 35.000 de vizitatori pe an.

 Secolul al XXI-lea
În iunie 2015, consiliul Maine și Loire a încredințat cheile castelul Montsoreau colecționarului francez de artă contemporană, Philippe Méaille, pentru a crea un muzeu al artei contemporane. Méaille a deschis publicul în aprilie 2016 la Muzeul de Artă Contemporană - Castelul Montsoreau. Colecția sa reprezintă cea mai mare colecție de artă din lume de către artiștii conceptuali Art & Language. Muzeul de Artă Contemporană - Castelul Montsoreau organizează numeroase evenimente pe tot parcursul anului: expoziții temporare, conferințe și simpozioane. Colecția sa este împrumutată în mod regulat muzeelor internaționale sau naționale (Centrul Georges-Pompidou din Paris, MACBA din Barcelona, Muzeul Guggenheim din Bilbao, Centrul de Creație Contemporană Olivier Debré (CCCOD) din Tours), precum și pentru expoziții tematice (la mai 1968 cu "Uprisings" la Muzeul Jeu de Paume din Paris și "Luther und die Avant Garde" din Wittenberg).

 Galerie

 Geografie: situl și mediul său natural

Castelul Montsoreau se află într-o poziție strategică, la convergența a două râuri, Loara și Vienne, precum și la intersecția a trei regiuni politice istorice Anjou, Poitou și Touraine. Este situat într-o regiune protejată la nivel național, Parcul Natural Natura Loire-Anjou-Touraine.

Castelul a fost construit direct în patul râului Loara, la poalele dealului, în tufa - piatra de pat locală, încă vizibilă în multe locuri. Multe proprietăți locale sunt construite din această piatră și într-adevăr există multe case locale construite în dealuri și în peșterile locale. Poziția sa topografică se consideră a fi impregnabilă din punct de vedere militar, deoarece este situată între două văi mici pe un platou de circa treizeci de hectare, cu pante abrupte spre est și vest.

 Arhitectură

 Descriere
Ioan II de Chambes a construit Castelul Montsoreau în 1455. Clădirea marchează trecerea de la arhitectură militară la arhitectură pentru plăcere, așa cum arată ferestrele mari, numeroasele coșuri de fum și atenția acordată problemelor de salubritate. Locuința centrală a castelului a fost construită direct pe malurile Loarei. În mod obișnuit, două aripi drepte, care arătau ca două turnuri pătrate care încadrau clădirea principală, au fost construite câțiva ani mai târziu, într-o vreme când turnuri rotunde erau de obicei construite. Această alegere ciudată prefigurează pavilioanele de colț ale arhitecturii clasice. O scară spirală a existat probabil în fața scării renascentiste actuale.

 Nașterea arhitecturii renascentiste
Castelul Montsoreau este, împreună cu hotelul Jacques Coeur din Bourges (în jurul anului 1443) și castelul Châteaudun (în jurul anului 1460), unul dintre cele mai vechi exemple ale acestei arhitecturi orientate spre plăcere. Într-adevăr, clădirea principală este ușor de datat, deoarece două pașapoarte regale din 1455 menționează transportul plumbului și scândurilor din lemn ca parte a lucrării. Prioritatea acordată iluminării și organizării interioare a casei, în detrimentul circulației defensive raționale, precum și a sistemului de lucarne original, atestă dorința de a echilibra confortul și estetica interioară. Un alt punct culminant al castelului este turnul renascentist. Structura decorației punctată de cornișele bine marcate, stâlpii stângaci, tăiați cu majuscule, tratamentul motivelor care ies în evidență în cadre goale nu se apropie cu adevărat de exemplele cunoscute ale primei Renașteri franceze.

Inserată în colțul drept al fațadei din curte, turela octogonală, formând o tranziție între arta gotică și Prima Renaștere, este caracteristică sfârșitului stilului Ludovic XII. Scara sa în spirală servește primul și al doilea etaj al castelului. Este încununat cu o balustradă formată din două rânduri de coroane de tuf, închise de plăci de ardezie circulară și se termină cu o frumoasă boltă de palmier, ale cărei opt coaste se încadrează pe o coloană centrală care se extinde miezul scări. Este unul dintre doar patru exemple de acest tip de boltă cunoscute în Anjou, cu castelul regelui René din Baugé, casa Barrault din Angers și primăria din Saumur. La exterior, ușa, în formă de mâner de coș, este înconjurată de patru ferestre suprapuse, ale căror laturi, încadrate de stâlpii decorați, accentuează momentul vertical. De inspirație italiană, decorul include medalioane și uneori modele complexe. Banda de deasupra ferestrei inferioare are o față de medalion, încadrată în putti. Deasupra celei de-a doua ferestre o cască este înconjurată de frunziș; un steag poartă inscripția "Chambes Cree", o aluzie la constructorul castelului. Amenajarea celei de-a treia ferestre prezintă o scenă deosebit de curioasă: sub o bandă largă desfășurată în partea superioară, două maimuțe se confruntă de o parte și de alta a unei reprezentări enigmatice: una dintre animale ridică, la folosind un lanț, o piatră pe care este instalată o maimuță mică. Pe casetă puteți citi motto-ul Chambes "Je le feray". În cele din urmă, fereastra înaltă poartă deasupra cornișei sale un cerb în repaus, simbol de vânătoare.

Prezența scoicilor pe șnur și pe pilastri face posibilă precizarea ipotezei potrivit căreia scara ar fi putut fi construită cu ocazia căsătoriei Annei de Laval cu Philippe de Chambes, sărbătorită în 1530, dar asemănările observate cu decorul pavilionului de intrare al castelului Gaillon ar argumenta mai degrabă în favoarea unei date mai vechi.

 Compoziția generală
Clădirea este situată paralel cu râul, pe marginea nordică a stâncii care servește ca bază. Se compune dintr-o clădire principală, flancată, la nord, de două pavilioane pătrate înalte și, la sud, de două turle de scară care sunt înscrise în unghiurile inițiate de două aripi scurte. Spre est, un zid leagă acest complex de resturile unui alt turn pătrat, odată la fel de ridicat ca cele anterioare. Spre vest se afla intrarea în curte: un document din anii 1636-1640 arată un pasaj îngust acoperit într-un pavilion și precedat de un pod de legătură, conectat la casă printr-o perdea îngrenată. Curtea are o fântână centrală. O vizită la gropă vă permite să observați rămășițele unui zid medieval în mare parte prăbușit, sprijinit pe un terasament de pământ. În spatele peretelui este, de asemenea, acoperit de o masă solidă de pământ care a fost străpunsă de beci care alterează stabilitatea întregului. Dincolo de gropi, spre vest, rămân câteva elemente din curtea fermei, inclusiv corpul de intrare. Acesta are vedere la Place des diligences și se remarcă printr-o frumoasă scândură de lemn din secolul al XVI-lea, lângă o locuință construită în a doua jumătate a secolului al XV-lea altoită pe o clădire mai veche. O clădire lungă, datând și de la sfârșitul Evului Mediu, se sprijină spre nord pe contraforturi solide: conținea inițial grajdurile, o locuință și un hambar transformat în școală și locuință. Altitudinile includ câteva caracteristici remarcabile. Cea mai importantă este, fără îndoială, dispunerea machicolărilor care se desfășoară la înălțimea deasupra corpului central și a turnurilor de pe toate fețele locuinței, inclusiv în curte. Continuă pe cele două turnuri, pasarela corpului principal este întreruptă de lucarne și este astfel împărțită în segmente izolate, uneori foarte scurte (1,7 până la 7 m). Lucarne impun acest aspect original. Căutarea luminozității și ordinea fațadei au avut prioritate asupra aspectului pur defensiv și funcțional al drumului acoperit. Față de râu, fațada nordică pare mai impresionantă și mai severă, deoarece constă dintr-un prim etaj de beci străpunse cu ferestre mici. Cu toate acestea, această fațadă este larg deschisă la fiecare etaj prin șase ferestre mari, organizate aproximativ în palete.

Parterul și pivnițele din curte permit controlul navigației pe Loara. Una din aceste camere are acces direct la râu. Scara principală din partea stângă duce la locuința de la parter și la salonul de la primul etaj. Această cameră foarte luminoasă, aprinsă de cinci ferestre și cu o lungime de șaptesprezece metri, este încălzită de două șemineuri monumentale.

Camerele mici înconjoară locuința și arată tranziția între zonele publice și cele private. În 1473, Ioan III de Chambes a succedat tatălui său. A construit un turn de scară renascentist cu un arbore poligonal, acoperit de o terasă. Pașii conduc la o boltă în formă de palmier, în formă de palmier, de opt colțuri, destul de asemănătoare cu cele găsite în locuința lui Angers Barrault și primăria din Saumur. Scările sunt decorate cu pilaștri care se învecinează cu ferestrele; medalioane, putti și candelabre purtate de labele leului.

 Castelul Montsoreau în arte
 Literatură
 François Rabelais

Numele de Montsoreau apare de mai multe ori în capodopera lui François Rabelais, Gargantua. Registrele care furnizează informații cu privire la măsurătorile Gargantua se află în Camera de Conturi din Montsoreau. De asemenea, în Montsoreau Gargantua învață să înoate în timp ce traversează râul Loira. După victoria sa asupra lui Picrochole, regele care atacă regatul Grandgousier, Gargantua, îi oferă lui Montsoreau Ithybole drept recompensă.

 Alexandre Dumas

Castelul Montsoreau a fost imortalizat de Alexandre Dumas în Doamna de Monsoreau (), un roman scris între 1845 și 1846. Acest roman are ca fundal Castelul Montsoreau și face parte din trilogia lui Alexandre Dumas despre războaiele religioase, împreună cu La Reine Margot și Les Quarante-cinques.

Alexandre Dumas, ca de obicei, dezvoltă istoria Franței într-un mod liber, într-un mod romantic. Montsoreau, scris Monsoreau în scopurile poveștii, nu apare în La Reine Margot, ci este prezent în celelalte două părți ale saga. Această trilogie a Valois permite lui Dumas să reunească marea Istorie și mica istorie, introducând, de la Doamna de Monsoreau, trei personaje importante din curtea Franței, Ludovic de Bussy d'Amboise, Francisca de Maridor (Diana de Méridor, doamna de Monsoreau) și Carol de Chambes (contele de Monsoreau), amintind astfel importanța domniei Montsoreau la mijlocul secolului al XVI-lea și rolul central pe care Ioan IV de Chambes l-a jucat în executarea Angevin Saint-Barthélémy. Într-adevăr, această figură istorică este descrisă într-un mod terifiant de Dumas. Povestea de dragoste dintre soția sa, Diana de Méridor și Bussy, este o ocazie pentru Dumas de a descoperi această figură istorică, autorul masacrului din Angers și Saumur protestativi. Zelul său a permis, de asemenea, domniei Montsoreau, până atunci o baronie, să fie ridicat de regele Franței la rangul de județ. El execută astfel cu rapiditate iubitul soției sale. Romanul are loc în principal la Paris și Anjou.Doamna de Monsoreau este un roman istoric care amestecă două intrigi:

 O poveste de dragoste între Ludovic de Clermont d'Amboise, senior de Bussy (cunoscut ca Bussy d'Amboise) și Diana de Méridor, soția contelui de la Montsoreau.
 O intrigă politică privind politica și problemele religioase sub regele Henric al III-lea al Franței, inclusiv rivalitatea cu fratele său, Francisc de France, duce de Alençon și apoi duce de Anjou, un personaj fascinant dar fără onoare.

 Gustave Flaubert

În romanul lor Pe câmpuri și după greve (), Gustave Flaubert și Maxime Du Camp povestesc călătoria lor la Montsoreau, la 8 mai 1847:.

 Cinema
 1909: La Dame de Monsoreau (Signora di Monsoreau, film produs de Mario Caserini
 1923: La Dame de Monsoreau, film mut francez de René Le Somptier
 1971: La Dame de Monsoreau, film difuzat de Yannick Andréi, cu Nicolas Silberg (Bussy d'Amboise), Karin Petersen (Diane de Meridor), Francois Maistre (Contele Brian de Montsoreau), Michel Cetron (Chicot) Gerard Berner Anjou) și Denis Manuel (regele Henric al III-lea).
 2009: La Dame de Monsoreau, emisiunea TV realizată în 2006 de Michel Hassan, cu Esther Nubiola (Diane de Meridor), Thomas Jouannet (Bussy de Amboise), Anne Caillon (Dutchesse de Guise). Difuzat la TV pe France 2 la 26 august 2009.

 Arte plastice
 Secolul al XVIII-lea

În timpul trecerii de la castelul Montsoreau la familia Sourches, familia Montsoreau va fi imortalizată de mai multe ori de către artiști ilustri din secolul al XVIII-lea. În catalogul motivat de pictorul Hyacinthe Rigaud, există patru portrete ale membrilor familiei Montsoreau, doi ai lui Ludovic I din Le Bouchet de Sourches, una dintre sora sa Maria-Ludovica și una din Jeanne-Agnès-Thérèse Pocholle du Hamel. Există, de asemenea, un tablou de Nicolas de Largillierre,  Contesa de Montsoreau  (1714), păstrat la Muzeul de Artă din Dallas, un tablou de François-Hubert Drouais,  Marchizul Sourches și familia sa  (1756), păstrat la Palatul Versailles, și un tablou de Ludovic Carrogis Carmontelle, cunoscut sub numele de Carmontelle,  Monsieur le Marquis et Madame la Marquise de Montsoreau  (1780), păstrat la castelul Chantilly, Muzeul Condé.

 Secolul al XIX-lea
În secolul al XIX-lea, structura masivă a castelului de la Montsoreau se ridica direct pe malurile Loarei, starea clădirii care începea să scadă, precum și amenajarea dramatică a confluenței celor două râuri majore care sunt Viena și Loira, inspiră artiști romantici și preimpresionisti în călătoria lor prin Loire.

 Joseph Mallord William Turner

În octombrie 1826, William Turner a făcut o scurtă ședere pe malurile Loarei și a făcut douăzeci și una de vederi asupra râului. Acesta va imortaliza castelul Montsoreau luând ca cadru imensitatea decorației confluenței Viennei și Loarei. Această acuarelă păstrată la Ashmolean Museum din Oxford a fost totuși gravată în 1832; o copie este păstrată la Castelul Montsoreau.

 Auguste Rodin

Auguste Rodin, un mare iubitor al arhitecturii clasice, nu a ezitat să reinstaleze pavilionul Expoziției Universale (căruia i-a adăugat un portic recuperat din castelul Issy) pe înălțimile Meudon, în 1895. Doi ani mai târziu, în jurul anului 1897, fascinat de arhitectura castelului Montsoreau, el desenează o vedere idealizată asupra fațadei de nord atunci când este practic deja în ruine.

 Teatru și operă Doamna de Monsoreau este adaptată în cinci acte și zece tablouri, de tatăl Alexandre Dumas și Auguste Maquet, pentru a fi interpretate la Théâtre de l'Ambigu. Premiera va avea loc pe 19 noiembrie 1860 cu Jules-Henri Brésil în rolul principal al contelui de Montsoreau și Étienne Mélingue în rolul lui Chicot. Această piesă va fi interpretată de teatrul Porte Saint-Martin din Paris.

Este de remarcat faptul că o operă a fost creată din Doamna de Monsoreau. Broșura a fost scrisă de Auguste Maquet, un colaborator fidel al lui Dumas, iar muzica a fost scrisă de Gaston Salvayre. Această operă a fost comandată de la Gaston Salvayre de Opera de la Paris și prima sa interpretare publică dată la Opéra Garnier la 30 ianuarie 1888. Această operă nu va avea succesul scontat și va fi interpretată doar de opt ori.

 Cultura populară
În 2019, revista britanică All About History'' și-a publicat clasamentul dintre cele mai frumoase 101 castele din lume () și a clasat castelul Montsoreau cu numărul 53.

La fel ca în cazul altor castele din Loira, cum ar fi Chambord, Amboise și Chenonceau, un premiu de curse de cai (premiul Montsoreau) îi este dedicat în timpul curselor la cursa de curse din Vincennes.

Referințe

Surse

Castele de pe Valea Loarei
Montsoreau
Montsoreau
Castele din Franța
Palate din Franța

Castelul Montsoreau


Jean Baptiste François Pierre Bulliard () a fost un botanist, micolog, anatom, fizician precum gravor și acuarelist francez care a reunit talentele unui artist cu cele ale savantului. Abrevierea numelui său în cărți științifice este Bull..

Biografie

Botanist, ilustrator și medic

Bulliard a fost cel mai tânăr dintr-o familie cu 13 copii, devenind devreme orfan. Totuși a fost făcut posibil să absolve colegiul iezuit la Langres. La vârsta de 15 ani, Pierre a compus un ierbar atrăgător și pasiunea sa pentru vânătoare a condus la o colecție largă de păsări împăiate. Profesorii săi au observat briliantul elev și i-au oferit un serviciu la abatele de Clairvaux care i-a dat posibilitatea să se ocupe cu științele naturale. În 1775, cu ajutorul starețului, a început să studieze anatomia, botanica și desenul la Paris. El a învățat tehnica de gravură la faimosul . Bulliard a trecut o școală bună, devenind un maestru de gravură și acuarelă. Mărturire dau cele 640 de plăți, privind flora pariziană respectiv plantele care cresc aproape de Paris, cu diferite denumiri, clase, ordine, și genuri care li se potrivesc, aranjate în funcție după metoda lui Carl von Linné care sunt cuprinse în cele șase volume editate de Pierre François Didot între 1776 și 1783. Plăcile gravate și colorate de mână sunt capodopere ale subtilității, delectației și atenției la detalii care demonstrează stăpânirea materiei și îndemânarea artistului. Conținutul cărții deține locația în clasament, detalii de piese caracteristice, calități și proprietăți precum utilizarea plantelor. Într-adevăr, Bulliard s-a străduit să publice în domeniul operelor botanice, accesibile cititorului educat, o lucrare științifică impecabilă. Mai departe savantul a deschis o practică medicală la Clairvaux.<ref>L'Herbier de Pierre Bulliard : une "première" dans l'édition scientifique Claude Hartmann, despre Pierre Bulliard </ref>

 Micologul

Bulliard nu a efectuat mai mari cunoștințe noi în botanică, cu excepția  tratatului său privind micologia, unde a descris numeroase specii noi. Lucrarea cea mai remarcabilă din punct de vedere științific în acest domeniu a fost Histoire des plantes vénéneuses et suspectes de la France (Istoria de plante otrăvitoare și suspecte ale Franței), reeditată între anii 1791-1812,  sub titlul Histoire des champignons de la France (Istoria ciupercilor Franței), conținând 400 de ilustrații de bureți de înaltă calitate și fiind una din primele lucrări de referință în micologie. El este descoperitorul multor celor mai cunoscute ciuperci ale noastre, inclusiv celui mai popular între ele, Boletus edulis precum al "fratelui" său, amăruiul Tylopilus felleus.

Despre decesul savantului - primul micolog care a purtat o poreclă (surnumea: Pierre) - unii presupun, că ar fi fost executat în Revoluția franceză, ce pare incorect, cum scrie Scott Alan Redhead (n. 1950) care pretinde, Bulliard ar fi murit într-un accident de vânătoare. Heinrich Dörfelt și Heike Heklau constată în cartea lor din 1998 "Istoria micologiei", că moartea sa timpurie rămâne un misteriu.

 Specii denumite în onoarea lui Bulliard
 Cortinarius bulliardi (Pers.:Wünsche) Ricken (1915)

 Genuri și specii de bureți descrise de Bulliard (selecție)
Aici bureții descriși de marele savant:
 Genuri
 Auricularia Bulliard ex Mérat
 Fistulina Bulliard ex Fr.
 Hypoxylon Bulliard ex Fr.
 Specii
{| align="center"
| valign="top" |
  Agaricus bulbosus Bull.
  Agaricus cantharelloides Bull.
 Agaricus crustuliniformis (Bull.) Quél.
 Agaricus geophyllus (Bull.) P.Kumm.
 Agaricus picaceus (Bull.) Redhead, Vilgalys & Moncalvo
 Agaricus sulphureus Bull ex P.Kumm.
 Abortiporus biennis (Bull. ex Fr.) Sing.
 Agrocybe semiorbicularis (Bull. ex St.-Amans) Fayod
 Amanita ovoidea Bull. ex Link
 Amanita vaginata (Bull.) Lam.
 Amanita verna Bull. ex Fr.
 Asterophora lycoperdoides (Bull. ex Mérat) Ditmar ex Fr.
 Asterophora parasitica (Bull. ex Fr.) Singer
 Bolbitius titubans (Bull.) Fr.
 Boletus aurantiacus (Bull.) Gray
 Boletus chrysenteron (Bull.) Šutara
 Boletus aereus Bull.
 Boletus castaneus (Bull.) Quél.
 Boletus edulis Bull. ex Fr.
 Boletus rubreolarius (Bull.)
 Boletus parasiticus Bull. ex Fr.
 Cerrena unicolor (Bull. ex Fr.) Murrill
 Chalciporus piperatus (Bull.) Bataille
 Clavulina amethystina (Bull.) Donk
 Clavulina cinerea (Bull.) J.Schröt.
 Clavulina rugosa (Bull.) J.Schröt.
 Clitocybe odora (Bull.) P.Kumm.
 Collybia tuberosa (Bull. ex Fr.) P.Kumm.
 Collybia sensu lato butyracea (Bull. ex Fr.) P.Kumm.
 Collybia sensu lato dryophila (Bull. ex Fr.) P.Kumm.
 Coprinellus micaceus (Bull. ex Fr.) Vilgalys
 Coprinopsis atramentaria (Bull. ex Fr.) Redhead
 Cortinarius mucosus (|Bull., 1792) J. Kickx f. (1867)
 Entoloma sericeum (Bull.) Quél.
 Exidia glandulosa Bull. ex Fr.
 Fistulina buglossoides Bull.
 Gymnopus dryophilus (Bull. ex P.Kumm.) Murrill
 Gymnopus fusipes (Bull.) Gray
 Gyroporus cyanescens (Bull.) Quél.
 Hebeloma crustuliniforme (Bull.) Quél.
 Helvella elastica Bull.
| valign="top"
 Hericium ramosum (Bull. ex Métrod) Letellier
 Hohenbuehlia petaloides (Bull. ex Fr.) Schulzer
 Hydrocybe helvola Bull.
 Hygrophorus eburneus (Bull. ex Fr.)
 Hypsiszygus tessulatus (Bull. ex Fries) Singer
 Inocybe lanuginosa (Bull.) P.Kumm.
 Inocybe rimosa (Bull. ex Fr.) P.Kumm.
 Lacrymaria lacrymabunda (Bull.) Pat.
 Lactarius azonites (Bull.) Fr.
 Lactarius camphoratus (Bull.) Fr.
 Lactarius pyrogalus (Bull.) Fr.
 Lactarius zonarius (Bull.) Fr.
 Laetiporus sulphureus (Bull.) Murrill
 Leccinum aurantiacum (Bull.) Gray
 Leccinum scabrum (Bull.) Gray
 Lentinus tigrinus (Bull.) Fr.
 Lepiota clypeolaria (Bull.) P.Kumm.
 Lepista nuda (Bull.) Cooke
 Lycoperdon verrucosum Bull.
 Lycoperdon utriforme (Bull)
 Neohygrocybe ovina ([Bull.) Herink (1958)
 Omphalina pyxidata (Bull. ex Fr.) Quél.
 Panaeolus campanulatus (Bull. ex Fr.) Quél.
 Panellus stipticus (Bull., 1783) P.Karst. (1879)
 Peziza vesiculosa Bull. (1790)
 Piptoporus betulinus (Bull.) P.Karst.
 Pluteus villosus (Bull.) Quél. (1888)
 Polyporus elegans Bull. ex Fr.
 Psathyrella piluliformis (Bull.) P.D.Orton
 Pseudoclitocybe cyathiformis (Bull.) Singer (1956)
 Rhodocollybia butyracea (Bull. ex Fr.) J. W. Lennox
 Rhodotus palmatus (Bull.) Maire
 Rickenella fibula (Bull. ex Fr.) Raithelhuber
 Russula sanguinea Bull. ex Fr.
 Russula nigricans Bull. ex Fr.
 Tricholoma acerbum (Bull.) Quél. (1872)
 Tricholoma argyraceum (Bull.) Gillet (1874)
 Tricholoma fulvum (Bull.) Bigeard & H.Guill. (1909)
 Tuber moschatum (Bull.) Vittad.
 Tylopilus felleus (Bull.) Karsten
 Volvariella volvacea (Bull. ex Fr.) Singer
|}

Lucrări (selecție)
 Flora Parisiensis, ou, Descriptions et figures des plantes qui croissent aux environs de Paris etc., 6 volume, Editura P. Fr. Didot le jeune, Paris 1776-1783
 Herbier de la France ou, Collection complette des plantes indigenes de ce royaume avec leurs propriétés, et leurs usages en medecine, 13 volume, conținând 600 de tablouri colorate, Editura  Didot, Debure, Belin, Paris 1780-93
 Dictionnaire élémentaire de botanique, Editura  P. Fr. Didot le jeune, Paris 1783
 Histoire des plantes vénéneuses et suspectes de la France, 5 volume cu 400 de ilustrații, Editura  P. Fr. Didot le jeune, Paris 1784
 Histoire des champignons de la France, 4 volume, Editura Barrois le jeune, Belin, Croullebois, Bazan, Paris 1791-1798
 Aviceptologie, Editura Constant, Chantpie, Saint-Denis 1796 (postum)

Note

Bibliografie
 Heinrich Dörfelt, Heike Heklau: "Die Geschichte der Mykologie" ("Istoria micologiei"), Editura Einhorn – Eduard Dietenberger GmbH, Schwäbisch Gmünd 1998, ISBN 3-927654-44-2
 Joëlle Magnin-Gonze:"Histoire de la botanique", Editura Delachaux et Niestlé, Paris 2004
 Simon Schwendener: "Die Flechten als Parasiten der Algen" în "Verhandlungen der Nauturforschenden Gesellschaft in Basel", Basel 2001
 Madeleine Pinault Sørensen: "Le livre de botanique - XVIIe et XVIIIe siècles", Editura Bibliothèque nationale de France, Paris 2008

Legături externe

 Flora parisiensis din anul 1783

Nașteri în 1752
Nașteri pe 24 noiembrie
Decese în 1793
Decese pe 26 septembrie
Anatomiști
Fizicieni
Micologi francezi
Botaniști cu abreviere de autor
Biologi din secolul al XVIII-lea
Acuareliști
Gravori francezi

Pierre Bulliard


Laura Nolte (née le  à Unna) est une bobeuse allemande. En tant que pilote, elle est championne olympique en 2022.

Biographie

Palmarès

Jeux olympiques
  : médaillée d'or en  en bob à deux aux Jeux olympiques d'hiver de 2022 à Pékin .

Championnats monde
  : médaillé d'or en monobob aux championnats monde de 2023.
  : médaillé de bronze en bob à 2 aux championnats monde de 2021.
  : médaillé de bronze en monobob aux championnats monde de 2021.

Coupe du monde
 1 globe de cristal :
 Vainqueur du classement bob à 2 en 2023.
 25 podiums  :
 en bob à 2 : 11 victoires, 7 deuxièmes places et 3 troisièmes places.
 en monobob : 2 victoires et 2 deuxièmes places.

Détails des victoires

Références

Liens externes

Bobeuse allemande
Championne olympique allemande
Naissance en novembre 1998
Championne olympique de bobsleigh
Naissance à Unna
Bobeuse aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Médaillée aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Championne du monde de bobsleigh

Laura Nolte


An Aulonemia glaziovii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Eduard Hackel, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mcclure. An Aulonemia glaziovii in nahilalakip ha genus nga Aulonemia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aulonemia

Aulonemia glaziovii


43843 Cleynaerts este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
43843 Cleynaerts este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Eric Walter Elst. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,74 ua, o excentricitate de 0,23 și o înclinație de 7,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 43001-44000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Familia Chloris

43843 Cleynaerts