The Flag Desecration Amendment (often referred to as the Flag-Burning Amendment) is a proposed addition to the Constitution of the United States that would allow the U.S. Congress to prohibit by statute and provide punishment for the physical "desecration" of the flag of the United States. The concept of flag desecration continues to provoke a heated debate over protecting a national symbol, preserving free speech, and upholding the liberty said to be represented by that national symbol. While the proposal has been passed by the two-thirds majority required in the House of Representatives several times, it has not passed the Senate by the same super-majority and has often not come to a vote in the Senate despite its introduction several times.

While the proposed amendment is frequently referred to colloquially in terms of expression of political views through "flag burning", the language would permit the prohibition of all forms of flag desecration, which may take forms other than burning, such as using the flag for clothing or napkins.

The most recent legislative attempt to propose a flag desecration amendment to come to a vote in both the House and Senate in the same congressional session failed in the Senate by one vote on June 27, 2006. Senator Steve Daines (R-MT) introduced a joint resolution to put a constitutional ban on flag burning on June 14, 2019, and received support from the Trump administration, but the resolution was unsuccessful. Daines reintroduced the resolution on June 14, 2021.

Historical background
The first federal Flag Protection Act was passed by Congress in 1968 in response to protest burnings of the flag at demonstrations against the Vietnam War. Over time, 48 of the 50 U.S. states also enacted similar flag protection laws. In 1989, the Supreme Court of the United States overturned all of these statutes by a 5–4 vote in the case Texas v. Johnson as unconstitutional restrictions of public expression. Congress responded to the Johnson decision afterwards by passing another flag protection act. In 1990, the Supreme Court reaffirmed Johnson by the same 5–4 majority in United States v. Eichman declaring that flag burning was constitutionally protected free speech.

In both cases, William J. Brennan wrote the majority opinion, joined by Thurgood Marshall, Harry Blackmun, Antonin Scalia, and Anthony Kennedy (Kennedy also authored a separate concurrence in Johnson), and the dissenters in both cases were then-Chief Justice William Rehnquist (who authored a dissent in Johnson), and justices John Paul Stevens (who authored dissents in both cases), Byron White and Sandra Day O'Connor.

The decisions were controversial and have prompted Congress to consider the only remaining legal avenue to enact flag protection statutes—a constitutional amendment. Following the Johnson decision, successive sessions of Congress considered creating a flag desecration amendment. From 1995 to 2005, beginning with the 104th Congress, the proposed amendment was approved biennially by the two-thirds majority necessary in the U.S. House of Representatives, but it consistently failed to achieve the same constitutionally required super-majority vote in the U.S. Senate. During some sessions, the proposed amendment did not even come to a vote in the Senate before the expiration of the Congress' term. In June 2006 during the 109th Congress, the amendment failed by one vote in the Senate. Some Senate Republican aides indicated that almost a dozen of the Republican senators who voted for the amendment were privately opposed to it, and they believed that these senators would have voted to defeat the amendment if required.

Proposed amendment
The full text of the amendment (passed several times by the U.S. House of Representatives) is as follows:

This proposed amendment would empower Congress to enact statutes criminalizing the burning or other "desecration" of the United States flag in a public protest. The wording is permissive rather than mandatory; that is, it permits Congress to prohibit flag burning, but it does not require it. The question of whether flag burning should be banned would become a matter for the legislature to decide, rather than the courts.

Proponents of legislation to proscribe flag burning argue that burning the flag is a very offensive gesture that deserves to be outlawed. Opponents maintain that giving Congress such power would essentially limit the principle of freedom of speech, enshrined in the First Amendment to the United States Constitution and symbolized by the flag itself.

The theories underlying these First Amendment principles include: a robust national discourse about political and social ideas; individual self-realization; the search for truth; and speech as a "safety valve". These concepts are expounded in both the majority and dissenting opinions of the cases described below. There Justice William Joseph Brennan, Jr. noted that the "principal function of free speech under our system of government is to invite dispute; it may indeed best serve its high purpose when it induces condition of unrest, creates dissatisfaction with conditions as they are, or even stirs people to anger."

Polls
A USA Today/Gallup Poll in June 2006 has shown 56% supporting a constitutional amendment, down from 63% favoring a flag burning amendment in Gallup's 1999 poll. Another poll conducted by CNN in June 2006 also found that 56% of Americans supported a flag desecration amendment. In contrast, a summer 2005 poll by the First Amendment Center found that 63% of Americans opposed amending the constitution to outlaw flag burning, up from 53% in 2004.

A June 2020 YouGov poll found that 49% think it should be illegal to burn or intentionally destroy the flag, while 34% said it should be legal.

Congressional votes
During each term of Congress from 1995 to 2005, the proposed amendment was passed by the House of Representatives, but not the Senate, falling four votes short on two occasions in the upper house. As approved by the House of Representatives each time, the joint resolutions called for ratification by state legislatures, of which a minimum of 38 state legislative approvals would be required (three-fourths of the 50 states), within a period of seven years following the proposal by both houses of Congress. As can be seen by the votes in the House of Representatives, support for the amendment appears to be slipping with only 286 'yea' votes during the 109th Congress in 2005, in contrast to the 312 'yea' votes almost a decade earlier during the 104th.

The chronology of the Congress' action upon the flag-desecration amendment runs over a period of more than ten years:

To be added to the Constitution, it must be approved by a two-thirds vote of those present and voting in the 100-member Senate, as well as be ratified by at least three-fourths of either (1) the 50 state legislatures or (2) ratifying conventions in each of the 50 states (Congress has the power to choose the mode of ratification). Senators had until the end of 2006 to take action on H.J. Res. 10 during the remainder of the 109th Congress. On March 7, 2006, Senate Majority Leader Bill Frist announced that he would bring the bill for consideration in June 2006. On Monday, June 26, 2006, the Senate began debate on the proposed amendment. The following day, the amendment, sponsored by Senator Orrin Hatch, fell one vote short in the Senate, with 66 in support and 34 opposed. The Republican nay votes were  Bob Bennett (UT), Lincoln Chafee (RI), and Mitch McConnell (KY). The vote on Senator Richard Durbin's alternative amendment, which would have given Congress the power to ban flag desecration intended to intimidate or breach peace on federal land, was 36–64. Opponents pointed to the proximity of the vote to the November 7, 2006 Congressional Election, and claimed that the vote (and a recent vote on the Federal Marriage Amendment) was election year grandstanding.

Potential interpretations of the amendment
In 2005, the First Amendment Center published a report titled "Implementing a Flag-Desecration Amendment to the U.S. Constitution: An end to the controversy ... or a new beginning?" The report pointed out that the effect of the proposed amendment would likely be challenged on collateral matters in ways that will require the courts, and ultimately the U.S. Supreme Court, to parse the exact meaning of ambiguous terms contained therein. The focus of the report was on the meanings that would be assigned to the phrases, "physical desecration" and "flag of the United States".

The phrase "physical desecration" might be open to various interpretations concerning the uncertainty of the context of desecration. For example, uncertainty exists over whether the term includes the wearing of the flag as clothing, as a tattoo, or flying a flag upside-down. It is uncertain what can be interpreted as "physical desecration". Does it require that the flag be physically damaged, or made to appear damaged? It is also unclear whether "virtual flag desecration" (which could be defined as an artistic depiction of flag desecration, a computerized simulation of flag desecration, or burning any object which has a flag on it) would be subject to the amendment. There is also the question whether the perpetrator of such an act is required to have a specific intent to "desecrate" to be prosecuted. The Report of the 108th Congress, in proposing this amendment, stated:

... 'desecrate' means deface, damage, or otherwise physically mistreat in a way that the actor knows will seriously offend one or more persons likely to observe or discover his action...

This seems to suggest that the amendment will apply only to acts where the actor intends offense.

Since the amendment would allow prohibition against only "the flag of the United States", it could be construed as only applying to flags that are the property of the United States government, as opposed to personal or private property. This language could also be interpreted as being limited to flags that meet the exact specifications for the United States flag laid out in federal law. It is unclear what effect the amendment would have with respect to former flags of the United States, such as the 48-star flag that preceded the admission of Alaska and Hawaii, or the original 13-star Betsy Ross flag, or how far from the traditional definition of a flag a symbol could deviate (for example, having orange stripes instead of red) before falling out of the ambit of the amendment's jurisdiction.

The First Amendment Center concluded that the Supreme Court was likely to interpret this language narrowly, resulting in decisions that would not satisfy either proponents or opponents of the proposed amendment. These questions would necessarily await the interpretative role of the courts, and such a process would likely require several years for the resolution of each issue.

See also
Street v. New York (1969)
Censorship in the United States
Freedom of speech in the United States

References

External links
First Amendment Day by Tony Soldo
Text of the proposed Amendment from the Library of Congress
Committee Report on the Flag Protection Constitutional Amendment
A History of Flag-Burning Laws. A history of U.S. laws banning flag burning and other forms of flag desecration, from 1897 to the proposed Flag Desecration Amendment.
On Language: Desecration. Column in the New York Times (July 31, 2005) by William Safire on the use of the word desecration in the proposed amendment.
Cracking the Flag-Burning Amendment
A Brief History of Flag Burning
SourceWatch article on Citizens Flag Alliance

Flags of the United States
Proposed amendments to the United States Constitution
Flag controversies in the United States
1995 in American law
Freedom of speech in the United States

Flag Desecration Amendment


VxWorks, Wind River Systems tarafından geliştirilen gerçek zamanlı bir işletim sistemidir. POSIX uyumlu bellek yönetimi, çok işlemci desteği, kullanıcı ara yüzü için kabuk (shell), sembolik ve kaynak seviyesinde hata ayıklama ve performans takip yeteneklerine sahiptir. Bir Robot İşletim Sistemi (ROS-RİS) türüdür.

VxWorks Unix benzeri işletim sistemlerinden farklı olarak, üzerinde Linux, Solaris ya da Windows çalışan bir makinada farklı işlemci mimarileri için yapılan çapraz derleme ile geliştirilir.

Dış bağlantılar
 Wind River Systems Resmi Sitesi
 VxWorks Cookbook

RTOS
Gömülü işletim sistemleri

PowerPC işletim sistemleri
ARM işletim sistemleri

VxWorks


مايت آند ماجك (Might and Magic؛ "القوة والسحر") هي سلسلة ألعاب فيديو ابتكرتها نيو وورلد كومبيوتينج، والتي استحوذت عليها شركة 3DO في عام 1996. بدأت السلسلة كألعاب فيديو تقمّص الأدوار. بيعت رخصة هذه المنتجات إلى شركة يوبي سوفت مقابل 1.3 مليون دولار أمريكي. تتألف السلسلة من 9 ألعاب رئيسية، بالإضافة إلى العديد من الألعاب الفرعية مثل سلسلة هيروز أوف مايت آند ماجك.

نبذة

تدور أحداث سلسلة ألعاب مايت آند ماجك في القرون الوسطى في عالم خيالي. يتحكم اللاعب بمجموعة من الشخصيات، لكل منهم صنف مميز. يتحكم اللاعب بالشخصية من خلال منظور الشخص الأول، رغم تغير هذا النظام في الأجزاء اللاحقة. العالم في هذه الألعاب غالباً ما يكون كبيراً، مما يتطلب ساعات عديدة لإنهاء اللعبة.

قائمة الألعاب

السلسلة الرئيسية
 القوة والسحر: سر الحرم الداخلي (Might and Magic: The Secret of the Inner Sanctum، عام 1986 لأنظمة: أبل 2، ماكنتوش، دوس، كومودور 64، نينتندو إنترتينمنت سيستم، صخر، توربو جرافكس CD)
 القوة والسحر 2: بوابات لعالم آخر (Might and Magic II: Gates to Another World، عام 1988 لأنظمة: أبل 2، أميجا، دوس، كومودور 64، ماكنتوش، ميجا درايف، سوبر نينتندو إنترتينمنت سيستم، صخر، توربو جرافكس CD)
 القوة والسحر 3: جزر تيرا (Might and Magic III: Isles of Terra، عام 1991 لأنظمة: دوس، ماكنتوش، أميجا، سوبر نينتندو إنترتينمنت سيستم، ميجا درايف، ميجا CD، توربو جرافكس CD)
 القوة والسحر 4: غيوم زين (Might and Magic IV: Clouds of Xeen، عام 1992 لأنظمة: دوس، ماكنتوش)
 القوة والسحر 5: الجانب المظلم لزين (Might and Magic V: Darkside of Xeen، عام 1993 لأنظمة: دوس، ماكنتوش)
 القوة والسحر 6: انتداب الجنة (Might and Magic VI: The Mandate of Heaven، عام 1998 لمايكروسوفت ويندوز)
 القوة والسحر 7: للدم والشرف (Might and Magic VII: For Blood and Honor، عام 1999 لمايكروسوفت ويندوز)
 القوة والسحر 8: يوم المدمر (Might and Magic VIII: Day of the Destroyer، عام 2000 لمايكروسوفت ويندوز)
 القوة والسحر 9 (Might and Magic IX، عام 2002 لمايكروسوفت ويندوز)

الألعاب الأخرى
 أبطال القوة والسحر (Heroes of Might and Magic، سلسلة مكونة من 5 ألعاب)
 صليبيو القوة والسحر (Crusaders of Might and Magic، عام 1999 لأنظمة مايكروسوفت ويندوز، بلاي ستيشن)
 محاربو القوة والسحر (Warriors of Might and Magic، عام 2000 لأنظمة بلاي ستيشن، بلاي ستيشن 2، جيم بوي كلر)
 أساطير القوة والسحر (Legends of Might and Magic، عام 2001 لمايكروسوفت ويندوز)
 القوة والسحر للنقال (Might and Magic Mobile، لعبتا جافا للهواتف النقالة)
 مسيح ظلام القوة والسحر (Dark Messiah of Might and Magic، عام 2006 لأنظمة مايكروسوفت ويندوز، إكس بوكس 360)
 القوة والسحر: اصطدام الأبطال (Might & Magic: Clash of Heroes، عام 2009 لنينتندو DS)

مراجع

السحر في ألعاب الفيديو
ألعاب شركة نيو ورلد كومبيوتنغ
ألعاب فيديو تقمص الأدوار
ألعاب فيديو فانتازيا علمية
ألعاب يوبي سوفت
سلاسل ألعاب الفيديو
سلاسل ألعاب فيديو ظهرت في سنة 1986
سلاسل يوبي سوفت

مايت آند ماجك


Android 13 é o décimo terceiro lançamento principal do sistema operacional móvel Android, desenvolvido pela Open Handset Alliance liderada pela empresa Google.

História

O Android 13 (codinome interno Tiramisu) foi anunciado em um blog do Android postado em , e a versão prévia do desenvolvedor foi lançada imediatamente para a série Google Pixel (do Pixel 4 ao Pixel 6, descartando o suporte para o Pixel 3 e Pixel 3a). Ele foi lançado cerca de 4 meses após a versão estável do Android 12. A versão prévia do desenvolvedor 2 veio depois, lançada em março. A versão beta 1 foi lançada em . O Google lançou a versão beta 2 durante o evento de tecnologia Google I/O em . Mais duas versões beta foram lançadas em junho e julho. A estabilidade da plataforma foi alcançada em junho, com o beta 3. O lançamento mundial da versão final do Android 13 foi em 15 de agosto de 2022, inicialmente apenas para os celulares Pixel. Posteriormente a atualização chegará para smartphones Samsung, Motorola, Xiaomi.

Características

Privacidade
O Android 13 inclui vários novos recursos destinados a aprimorar a privacidade do usuário, tanto para o usuário quanto para o desenvolvedor.

Um novo seletor de mídia foi adicionado, o que melhora a privacidade, permitindo que os usuários escolham quais aplicativos de fotos e vídeos têm acesso.  A maioria dos aplicativos ainda não implementou esse seletor. Além disso, o Android 13 apresenta uma nova permissão, NEARBY_WIFI_DEVICES . Anteriormente, as permissões de Wi-Fi e GPS eram agrupadas em uma única configuração denominada "Localização". Essa mudança significa que os aplicativos agora podem procurar dispositivos e redes próximos sem precisar solicitar acesso a sistemas de navegação mais amplos.

Além disso, um novo recurso de permissão de tempo de execução está sendo adicionado aos aplicativos que enviam notificações não isentas, permitindo que os usuários se concentrem nas notificações mais importantes para eles.

Experiência de usuário
Os aplicativos agora precisam solicitar permissão do usuário antes de poderem enviar notificações.

Pequenas alterações nas janelas de diálogo, como a alternância da Internet, foram adicionadas, tornando-as mais adequadas à linguagem de design. O reprodutor de mídia foi redesenhado, agora usando a capa do álbum como fundo e incluindo mais controles de usuário.  O recurso de múltiplos usuários foi aprimorado, com a adição da opção de selecionar quais aplicativos podem ser acessados pelo usuário convidado. Os dados do aplicativo são colocados em sandbox para cada usuário, portanto, nenhuma informação é compartilhada.

Novas características
O número de aplicativos ativos agora é mostrado na parte inferior do painel de notificações, um toque nele abre um painel detalhado que permite ao usuário parar cada um deles.

Suporte para Bluetooth LE Audio e o codec de áudio LC3, que permite receber e compartilhar áudio entre vários dispositivos bluetooth simultaneamente; também pode melhorar a qualidade do áudio e a duração da bateria dos dispositivos conectados, desde que também sejam compatíveis.     Esta versão abre o suporte para aplicativos de terceiros usarem ícones temáticos do Material You.  Manter pressionada e arrastar uma notificação permitirá que a notificação seja aberta na exibição de tela dividida. Esse recurso está disponível em telefones e tablets.

A partir do Beta 2, o iniciador do Pixel inclui uma nova barra de pesquisa "unificada", capaz de fornecer resultados de pesquisa na Internet, bem como aplicativos e atividades locais. Parece que o Google expandirá os recursos dessa ferramenta de pesquisa em versões futuras.

Preferências de idioma por aplicativo.

Ajustes
O modo de tela dividida agora persiste durante as alterações do aplicativo, o que significa que é possível usar outros aplicativos e o iniciador do telefone, e os aplicativos de tela dividida permanecerão emparelhados no menu Visão geral. As animações foram aprimoradas, principalmente o brilho do leitor de impressões digitais na série Pixel 6. As notificações de estouro na tela de bloqueio também estão alojadas em uma pílula de tamanho dinâmico em vez de uma barra, e o relógio empilhado de 2 linhas é um pouco menor.  A fonte do rótulo do aplicativo foi alterada no Pixel Launcher e haptics sutis foram adicionados em toda a experiência do usuário. A versão do Android foi alterada para "Tiramisu" nas configurações e no painel de configurações rápidas. A partir do Developer Preview 2, "Tiramisu" foi substituído por "13". A barra de pesquisa unificada inclui novas animações e transições mais suaves.

Muitas das mudanças são do Android 12.1 "12L", como o dock exibido em telas grandes e outras melhorias para dispositivos de grande formato. Eles são destinados principalmente a dobráveis e tablets, mas podem ser ativados em telefones alterando as configurações de DPI.

Plataforma
O Android 13 ART foi atualizado com um novo coletor de lixo (GC) utilizando a chamada de sistema userfaultfd do Linux .    Ele reduz a pressão da memória, o tamanho do código compilado, jank e evita o risco de matar aplicativos devido à pouca memória durante o GC.  Outras alterações melhoram a inicialização do aplicativo e melhoram o desempenho.  Por causa do projeto Mainline, o Android 12 ART também será atualizado.

Versões
 Versão developer Preview 1, em ;
 Versão developer Preview 2, em ;
 Versão beta 1, em .
 Versão beta 2, em .
 Versão beta 3, em .
 Versão beta 4, em
 Versão final, em .

Ver também

 Android (sistema operacional)
 Histórico de versões do Android
 Android 14

Ligações externas

Versões do sistema Android
Linux embarcado
Google

Android 13


Arnulf von Holland (auch Arnulf von Gent) (* um 955; † 18. November 993 in Winkel) war Graf von Holland beziehungsweise Westfriesland und Burggraf von Gent.

Familie
Er stammte aus der Familie der Gerulfinger und war ein Sohn des Grafen Dietrich II. von Holland und der Hildegard von Flandern. Sie war eine Tochter von Graf Arnulf I. von Flandern. Sein Bruder war Ekbert, Erzbischof von Trier. Er selbst war mit einer Liutgard, Tochter des Grafen Siegfried von Luxemburg verheiratet. Sie war eine Schwester der Kaiserin Kunigunde. Aus dieser Ehe gingen Dietrich III., Sigfried und Aleida hervor.

Leben
Arnulf soll 983 Otto II. nach Italien begleitet haben. Er trat im Jahre 988 die Nachfolge seines Vaters an. Diese erwies sich aber als teilweise schwierig. Er war nicht nur einer der mächtigsten Lehnsnehmer des ottonischen Hauses im Gebiet zwischen der Rhein- und Scheldemündung, sondern hatte auch Lehen der französischen Krone inne und war zudem als Hafen- und Wikgraf von Gent von großer Bedeutung. Weil er wie sein Vater auch Anhänger der Ottonen war, kam es zum Konflikt mit Hugo Capet. Dieser verwüstete Arnulfs Gebiete und belehnte nicht ihn, sondern seinen Sohn Theoderich III. mit den französischen Besitzungen.  Mitte Mai 988 hielten sich Otto III. und Kaiserin Theophanu im zwischen Hugo Capet und Karl von Niederlothringen umkämpften Gebiet auf. Zum Hoflager der Kaiserin kamen auch die Großen der Region. Dies waren namentlich Markgraf Gottfried von Verdun und Arnulf von Holland, Westfriesland und Gent. Dort wurden wohl auch die nach dem Tod des Vaters durch Hugo Capet in Verwirrung geratenen lehnsrechtlichen Verhältnisse Arnulfs geklärt.  Er verfügte über einen großen Allodbesitz und versuchte seinen Besitz auszuweiten. Er machte auch der Abtei Egmond reiche Schenkungen. Durch die familiäre Beziehung seiner Ehefrau zu Kaiserin Theophanu kam die Abtei etwa in den Besitz von zahlreichen griechischen und lateinischen Schriften. Zu seiner Zeit kam es zu schweren Kämpfen mit den Friesen. Er fiel in einer Schlacht bei Winkel gegen die Friesen.

Literatur
 Heinrich Leo: Zwölf Bücher Niederländischer Geschichte. Teil 1. Halle, 1832 643-645

Weblinks
 Eintrag auf MedLands

Einzelnachweise

Graf (Holland)
Familienmitglied der Gerulfinger
Geboren im 10. Jahrhundert
Gestorben 993
Mann

Arnulf (Holland)


S. Murat Demiral 1966 İstanbul doğumlu Türk müzisyen. 1976 yılında İstanbul devlet konservatuvarında Ziya Polat ile trombona başladı 1977 yılında İstanbul Belediye konservatuvarına geçtı burada 1 yıl Mahmut Doğuduyal ile çalıştı 1978 yılında tekrar Ziya Polat ile çalışmaya başladı. 1980 yılında İstanbul Devlet Opera ve Balesi Orkestrası'nın sınavını kazandı.

1984 -1990 yılları arasında T.R.T. hafif müzik ve caz orkestrasında çalıştı. 1986 yılında Akdeniz Gençler Orkestrasınında sınavını kazanarak Avrupa'nın birçok ülkesinde değişik şefler ve eserler ile turneler gerçekleştirdi. 1988-1990 yılları arasında İstanbul Trombon Ensemble ile çeşitli konserler yaptı, bunlardan biri de Ziya Polat anısınadır.

1993 yılında operadan I.Ü.D. Konervatuvarına öğretim görevlisi olarak geçiş yaptı.1997 yılında Trombonist ve Besteci Betin Güneş'in kuruculuğunu yaptığı Dünya karma orkestrası ile Eskişehir Festivalinde ve aynı orkestra ile Ç.R.R. konser salonunda çalmıştır. Aynı yıl Şark Hayat'in düzenlediği Festivalde İris Şentürker ile Ç.M. WEBER�A. GUILMANT ve H. TOMASI'nın eserlerini seslendirmiştir.

Türk caz müzisyenleri
Yaşayan insanlar

S. Murat Demiral


Sahih-i Müslim (Arapça: صحيح مسلم), İmam Müslim'in tedvin ettiği hadis kitabıdır. Ehl-i Sünnet geleneğinde İmam Buhari'nin Sahih'i (Sahih-i Buhari) ile birlikte en güvenilir iki hadis eserinden biri kabul edilir.

Eserin Özellikleri
İmam Müslim, bu esere bizzat işittiği 300 bin hadisten, şeyhlerinin sıhhati konusunda icma ettiği hadisleri aldığını ifade etmiştir. Eserde -tekrarlar dikkate alınmazsa- 3033 hadis mevcuttur.

Ayrıca bakınız
 Kütüb-i sitte
 Sahih-i Buhari

Kütüb-i sitte
Hadis kitapları
Sünni hadis kitapları

Sahih-i Müslim


Lupta de la Galați a avut loc în ianuarie 1918 și s-a purtat între forțele armate ale Regatului României și corpuri de voluntari ruși dezertați din fosta Armată Imperială Rusă, precum și bolșevici, întrucât cei dintâi căutau să îi împiedice pe cei din urmă să se retragă de pe linia armistițiului împreună cu echipamentul din dotare.

Context

România a fost neutră în primii doi ani ai Primului Război Mondial, dar odată cu semnarea Tratatului de la București (1916), România s-a aliat cu Puterile Antantei și a declarat război la 27 august 1916. După progresele inițiale, campania militară a devenit rapid dezastruoasă pentru România, deoarece Puterile Centrale au ocupat în câteva luni două treimi din țară, inclusiv capitala București, iar trupele ruse au fost trimise pe noua linie a frontului pentru a sprijini guvernul român și a împiedica o invazie a Rusiei dinspre sud. Galați, ultimul port de pe partea românească a fluviului Dunărea, vital pentru aprovizionarea teritoriului românesc și a guberniei Basarabia, a rămas în spatele liniilor frontului, pe partea controlată de Antantă.

La începutul anului 1917, toată armată română care se retrăsese după dezastrul campaniei de anul precedent, se afla în Moldova. Statul român era redus la o treime din teritoriu. Populația se îngrămădise și ea în Moldova, dar tot aici se găsea o mulțime de un milion de ruși care forfoteau prin toate orașele și satele, înghesuindu-i și dislocându-i pe români. În Iași, rușii cumpărau case ori închiriau apartamente pe 5 ani. În Delta Dunării, au înlăturat autoritățile locale, au arestat jandarmii, au  evacuat populația românească, lăsând pe loc doar lipovenii. A urmat o perioadă de refacere a capacității de luptă a armatei române, iar rolul misiunii franceze conduse de generalul Berthelot a fost preponderent, ofițerii francezi instruind armata română și aducând-o la nivelul de pregătire necesar ducerii războiului modern. După o muncă tenace, trupele române au putut fi dotate și pregătite pe măsura celor occidentale. Pe Frontul român, alături de trupele române se aflau și unități din armata rusă, aproximativ o jumătate de milion de trupe combatante, plus trupe de etape, servicii, spitale etc.

Revoluția din februarie 1917 din Rusia l-a forțat pe țarul Nicolae al II-lea să abdice, dar guvernul provizoriu rus condus de Aleksandr Kerenski a decis să continue războiul de partea Antantei, deși liniile frontului rămăseseră în mare parte blocate.
În vara anului 1917, frontul românesc s-a confruntat cu una dintre cele mai mari concentrații de forțe de luptă și material de război din Primul Război Mondial: 9 armate, 80 de divizii de infanterie cu 974 de batalioane, 19 divizii de cavalerie cu 550 de escadroane și 923 de baterii de artilerie, ale căror efective se ridicau la aproximativ 800.000 de militari, cu încă aproximativ 1.000.000 în rezerva lor imediată. Sub presiunea Aliaților de a continua războiul, Rusia a lansat împotriva Puterilor Centrale ceea ce a devenit cunoscut sub numele de Ofensiva Kerenski. În cadrul acestei ofensive, România a luat parte la trei bătălii, la Mărăști, Mărășești și Oituz, blocând înaintarea trupelor inamice.

Bătălia de la Mărăști a început la 24 iulie 1917 în sectorul controlat de Armata a II-a Română, Armata a IV-a Rusă și Armata a IX-a rusă. Inițiată prin surprindere, cu participarea a trei divizii, ofensiva a reușit să spulbere apărarea inamică bine organizată și să oblige forțele austro-ungare și germane să se retragă. Ca urmare a acestei ofensive, linia frontului a fost ruptă pe o lungime de 30 km, pătrunzându-se pe o adâncime de 20 km, ceea ce a dus la eliberarea unei zone de circa 500 km2 care cuprindea 30 de sate, forțele române capturând 2.700 de prizonieri, 70 de tunuri și cantități importante de material, inclusiv o cantitate semnificativă de muniție. Românii și-au pierdut încrederea în forțele ruse, pentru că atunci când au încercat să materializeze avantajul obținut, rușii au replicat că "nu au ordin de la Revoluție" să înainteze.  Totuși, ambele armate rusești au rămas pe teritoriul românesc.

Când Revoluția din octombrie din Rusia l-a adus la putere pe Vladimir Ilici Lenin, acesta a început imediat să negocieze o pace separată cu germanii, care a culminat cu semnarea, la 15 decembrie 1917, a unui armistițiu între Rusia sovietică și Puterile Centrale. Românii au negociat separat un armistițiu semnat în cele din urmă la Focșani, dar milioane de soldați germani și ruși au continuat confruntările pe teritoriul României.

Revoluția rusă a agravat situația, schimbând radical politica rușilor. În scurt timp, colaborarea armatelor celor două țări a încetat aproape complet și mai mult, ele au devenit vrăjmașe, atunci când corpuri ale armatei țariste, în ciudă opoziției conducătorilor ei, au început a simpatiza cu Revoluția bolșevică.

Armata rusă de pe Frontul român, condusă de generalul Dmitri Șcerbaciov, avea sediul în cartierul Socola din Iași, capitala în exil a României, Bucureștiul aflându-se sub ocupația trupelor Puterilor Centrale.  Începând cu luna februarie, după emiterea primului decret oficial al Sovietului de deputați ai muncitorilor și soldaților din Petrograd (Ordinul nr. 1), armata rusă începuse să se dezintegreze, iar ritmul a crescut după semnarea armistițiului. Soldații ruși s-au transformat în briganzi care își ucideau adesea ofițerii, alegeau comitete revoluționare și începeau să jefuiască, să omoare și să violeze populația civilă din România.  Generalul Șcerbaciov a pierdut controlul asupra majorității unităților ruse care nu dezertaseră, în favoarea revoluționarilor bolșevici. Șcerbaciov i-a scris prim-ministrului român Ion I. C. Brătianu: "Armatele ruse au devenit bande fără lideri, inoculate cu un anarhism violent, incapabile să mențină frontul și incapabile să organizeze demobilizarea în vederea retragerii, care fără o aprovizionare corespunzătoare este în sine o acțiune devastatoare". Dar la cererea sa de sprijin, Brătianu a răspuns: "Nu pot cere niciunui soldat român să te apere de propriile tale trupe fără să mă văd intervenind în Rusia și provocând un conflict cu noii conducători". Oricum, România va trebui în curând să se confrunte cu rușii.

În decembrie 1917, bolșevicii radicali din Petrograd au instigat la demararea unei campanii de organizare și inițiere a unei revoluții bolșevice în România și Basarabia. Bolșevicii au instalat tunuri care ținteau orașul Iași, sediul guvernului român în exil, iar la 22 decembrie 1917, soldații români au atacat o tabără de bolșevici și i-au expediat cu un tren înapoi în Rusia. A doua zi, un alt tren plin de trupe bolșevice a părăsit Odesa, dar a fost întors înapoi la râul Prut de soldații români.  În ziua următoare, o bombă a fost dezamorsată la reședința Casei Regale a Regelui Ferdinand I.

Dezintegrarea armatei ruse
Din cauza numeroaselor trupe rusești rămase încă pe linia frontului, guvernul român a început să ia măsuri preventive în restul țării. Teritoriul din spatele frontului era împărțit în opt regiuni militare (Botoșani, Fălticeni, Iași, Podu Iloaiei, Roman, Vaslui, Bacău și Bârlad) care au întărit efectivele locale ale  jandarmeriei cu unități militare, arestând și deportând bandele rusești care cutreierau și jefuiau  teritoriul. Grupurile mai mici au fost ușor neutralizate și expediate peste Prut. Ciocniri sporadice au avut loc atunci când au fost folosite armele, dar în majoritatea cazurilor incidentele au fost rezolvate pașnic.

Nu același lucru se poate spune despre cazurile de dezertare și despre cazurile de mari unități, divizii sau batalioane care au părăsit linia frontului. Acolo unde a fost posibil, dezertorii au fost dezarmați pașnic, apoi trimiși cu trenul înapoi în Rusia. Ordinele generalului român Constantin Prezan erau clare: nicio unitate rusă nu putea părăsi frontul pentru a se întoarce în Rusia fără aprobarea scrisă a înaltului comandament rus. Unitățile care se deplasau din proprie inițiativă și fără un ordin precis urmau să fie dezarmate. Ordinele mai spuneau că unitățile ruse nu trebuie să fie agresate și că soldații ruși trebuie tratați corect și cu demnitate. Dar "toți cei care trăiesc și se mută în această țară, indiferent de naționalitate, trebuie să respecte legile noastre și ordinea publică". Cea mai mare teamă a guvernului român a fost bolșevizarea României.

La 12 ianuarie 1918, la Pechea, la nord-vest de Galați, o delegație a Diviziei 13 Ruse a venit la sediul Diviziei 4 Române pentru a anunța că a doua zi, trupele ruse vor părăsi frontul și vor trece râul Prut către Republica Moldova. Generalul Șcerbaciov a ordonat trupelor sale să rămână pe poziție, dar i s-a spus că soldații ruși nu-l mai recunosc drept comandantul lor și vor pleca spre pământul rusesc. Soldații ruși au amenințat că vor distruge totul în cale dacă trupele române se vor opune.

Pe linia frontului dintre Tecuci și Galați se găsea Armata a 6-a rusă cu un efectiv de aproximativ 35.000 de soldați. Divizia a 4-a Română a fost plasată în apropiere, pentru a-i supraveghea. După ce a luat la cunoștință despre ultimatumul rusesc, Divizia a 4-a a început să se pregătească și a primit în ajutor două batalioane dotate cu mitraliere și artilerie de la Divizia a 13-a vecină. La 16 ianuarie 1918, divizia a 40-a rusă a început să se deplaseze spre Basarabia și a trecut Prutul. A doua zi, Divizia 12 Rusă și-a început retragerea lângă Pechea, dar a revenit pe front când a fost blocată de Divizia a 4-a Română. La 18 ianuarie 1918, Divizia a 9-a a Corpului 1 de armată Siberian comandat de generalul Eugen Iskritsky a început să se deplaseze spre Galați, unde Divizia a 10-a era deja încartiruită. Divizia a 9-a număra 6.000 de soldați dedicați cauzei bolșevismului.

Bătălia pentru Galați

Pentru gălățeni, situația era alarmantă. Numărul de soldați din Corpul siberian era mai mare decât cel al locuitorilor Galațiului. Arhivele românești consemnează cel mult 500 de militari în toate detașamentele românești. Constantin Niculescu-Rizea, comandantul Forțelor Navale Române din sectorul Galați, a primit ordinul de a opri înaintarea dinspre vest a coloanelor rusești și de a apăra orașul. Două companii românești și jumătate din Regimentul 21, situate pe Dealul Țiglina, au apărat zona de vest a orașului. În Galați se aflau un detașament de Marină și două plutoane de infanterie. Două mici detașamente au fost dislocate la Filești, pentru a veghea căile de acces dinspre nord și dinspre est, respectiv dinspre Basarabia. Pe Dunăre erau staționate patru ambarcațiuni de patrulare, un torpilor și o barcă a Flotilei Române a Dunării. Colonelul Bădescu, comandantul Brigăzii a 8-a Infanterie din Fântânele, avea misiunea de a ataca dinspre nord și vest coloanele rusești, situate în zona parțial mlăștinoasă dintre balta Mălina, lacul Cătușa și râul Siret. Forțele rusești erau mult mai numeroase și mai bine pregătite.

La 19 ianuarie, Divizia a 9-a rusă a depășit un mic detașament românesc la Șendreni și a ajuns la Movileni, unde și-a instalat artileria. O delegație rusă a mers la Galați și i-a cerut lui Niculescu-Rizea să permită trecerea trupelor ruse prin oraș spre Basarabia. Niculescu-Rizea a răspuns că primise ordinul său de a opri acea acțiune. Rușii au dat un ultimatum: dacă nu li se permite trecerea, la ora 3 după-amiaza încep să bombardeze Galațiul.

Timp de 15 ore, bateriile rusești de lângă Movileni au tras asupra Galațiului. Bombele au căzut în centrul orașului, dar au produs pagube minime, deoarece rușii trăgeau la întâmplare. Arhivele nu consemnează victime în rândul populației civile. În acea noapte, pericolul mai mare pentru populație a fost încercarea Diviziei a 10-a ruse de a incendia orașul, prin umplerea mașinilor cu benzină și izbirea vehiculelor în flăcări de clădiri. În cursul zilei de 20 ianuarie, bateriile românești de artilerie au răspuns, trăgând spre unitățile ruse de la Movileni.

Până pe 21 ianuarie, rușii au continuat să bombardeze Galațiul și au ocupat mlaștinile de la vest de lacul Cătușa. Un puternic detașament rus a reușit să captureze un ofițer și 14 soldați pe dealul Țiglina. Regimentul 34 rus a atacat Fileștiul. O baterie de artilerie grea rusă și șase mitraliere au fost amplasate pe dealul Giurgiulești de pe malul râului Prut, iar un batalion rusesc format din două companii de mitraliori, un detașament de cavalerie și o baterie de artilerie, a trecut râul Prut, înaintând spre Galați. Rușii au dezarmat posturile de miliție și de grăniceri români, instalând unități de artilerie în apropierea lacului Brateș. Infanteria rusă, precedată de patrule de cavalerie, a intrat în oraș, unde au fost întărite cu peste 200 de soldați de infanterie din Divizia a 10-a rusă. O canonieră rusă, înarmată cu un tun de 150 mm, a urcat în amonte pe Dunăre, dinspre Reni. Dinspre Giurgiulești, au fost trase obuze de artilerie asupra orașului Galați.

Pe 22 ianuarie, românii au contraatacat. Brigada a 8-a de infanterie a sosit de la Fântânele și a surprins trupele ruse staționate în mlaștina de la nord de Movileni. Navele românești de pe Dunăre, bateriile de pe malul sudic al Dunării și două avioane românești au aruncat bombe asupra rușilor. Infanteria română a inițiat un atac la baionetă, a urcat dealul Țiglinei, i-a eliberat pe românii capturați și i-a pus pe fugă pe ruși. Detașamentul Filești a capturat două plutoane de infanterie și un grup de mitraliori. Atacați și alungați dinspre nord și est, rușii au început să se deplaseze în dezordine spre sud, spre Gara Barboși și spre podul peste Siret. Artileriștii și aviatorii români au vizat masa de soldați ruși adunați acolo. O mână de soldați a creat panică în rândul rușilor, atât de mult încât două regimente, 33 și 35, având aproape 3.000 de soldați, au fugit spre sud și s-au predat forțelor germane.

Spre sfârșitul zilei, trupele ruse rămase s-au predat, fiind dezarmate și trimise peste Prut, în Republica Democrată Moldovenească.

Consecințe

Victoria repurtată de armata română la Galați, a avut urmări atât pe plan militar cât și politic, întrucât nu doar frontul a fost salvat, ci a fost evitată bolșevizarea altor unități militare rusești de pe linia frontului (care totalizau cca. un milion de soldați) și chiar a Moldovei. La acel moment, orașul Galați, port la Dunăre, situat între râul Siret (dincolo de care erau armatele Puterilor Centrale) și râul Prut (dincolo de care se retrăsese în dezordine o mare parte a armatei rusești), reprezenta cel mai sudic punct de pe linia frontului.

După această victorie, Basarabia a putut primi ajutorul armat pe care îl solicitase, astfel încât să poată proteja populația de jafurile și crimele comise de armatele ruse ce se retrăgeau în mare dezordine.

Galațiul nu a fost singurul loc în care soldații ruși s-au ciocnit cu românii. În zilele următoare au avut loc ciocniri între trupele ruse și române la Bacău, Botoșani, Mihăileni, Pașcani și Timișești. Pe 27 ianuarie, cea mai sângeroasă ciocnire a avut loc la Fălticeni. Românii au înregistrat 14 morți și 83 de răniți. Rușii au suferit peste 100 de morți și 500 de răniți.

Certurile și disputele bolșevice din teritoriile fostului Imperiu Țarist au determinat Puterile Centrale să anuleze armistițiul pe 18 februarie 1918, demarând operațiunea Faustschlag și cucerind, în următoarele două săptămâni, cea mai mare parte a Ucrainei, Belarusului și țărilor baltice. România a fost ocolită de această ofensivă.

Până la sfârșitul lunii martie 1918, trupele române intraseră în Republica Democrată Moldovenească (ai cărei locuitori erau în cea mai mare parte de etnie română) și o eliberaseră de trupele bolșevice. Consiliul Național al Republicii Moldova, Sfatul Țării, a decretat la 9 aprilie 1918 unirea Basarabiei cu România. Această uniune a fost recunoscută de principalele Puteri Aliate prin Tratatul de la Paris din 1920.  Rusia comunistă nu a recunoscut legitimitatea unificării României și Basarabiei, considerând-o o ocupare a unui teritoriu rusesc.

Importanță

Bătălia de la Galați a fost singura din istorie în care România a utilizat forțe aeriene, terestre și navale combinate într-o singură bătălie.
Este, de asemenea, singura bătălie din Primul Război Mondial în care trupele unor foști aliați s-au luptat între ele în vizorul trupelor inamicului comun.

Importanța victoriei românești de la Galați în fața trupelor bolșevice a fost evidențiată și prin decernarea a două medalii, din partea Italiei și Franței. La 25 mai 1921, orașul Galați a fost recompensat cu Ordinul "Croce di guerra al valor militare" de către generalul Pietro Badoglio, șeful de stat major al armatei italiene, în timp ce generalul francez Henri Berthelot i-a conferit Ordinul "La Croix de Guerre".

Un monument comemorativ a fost dedicat eroilor Bătăliei de la Galați, dar acesta a fost demolat după ce comuniștii au preluat controlul asupra României după al Doilea Război Mondial.  După căderea comunismului, monumentul a fost refăcut în aceeași locație, fiind inaugurat pe 20 ianuarie 2018, la împlinirea a 100 de ani de la eroicele lupte duse pentru apărarea orașului

Galerie foto

Referințe

Bibliografie

Lectură suplimentară

Legături externe

Bătălii de pe frontul românesc în Primul Război Mondial
1918 în România
Bătăliile României
Galați

Lupta de la Galați (1918)


بوغدانسي (Богданци) هي عاصمة بلدية بوغدانتسي في جمهورية مقدونيا.

مراجع

بلدات مقدونيا
بلدية بوجدانسى
مدن مقدونيا

بوغدانتسي


Red Dragon (en français « Dragon rouge »), est une milice séparatiste loyale au gouvernement intérimaire de l'Ambazonie et faisant partie du Conseil d'autodéfense de l'Ambazonie. Elle est dirigée par Oliver Lekeaka et contrôle la majeure partie du départment du Lebialem dans la région du Sud-Ouest du Cameroun, chassant les chefs traditionnels et les administrateurs locaux. Le groupe est fortement affaibli en 2022, Oliver Lekeaka ayant été tué.

Histoire
Le 31 décembre 2018, l'armée camerounaise affirme avoir tué le « Field Marshal », Oliver Lekeaka, dans le Lebialem. Sa mort a rapidement été démentie par le gouvernement intérimaire de l'Ambazonie, ainsi que par des sources au sein de l'armée camerounaise. Oliver Lekeaka refait surface dans une vidéo une semaine plus tard, prouvant que les rapports sur sa mort étaient effectivement faux. En mars 2019, l'armée camerounaise affirme avoir tué le général Ayeke de la milice, ainsi que deux séparatistes qui ont tenté d'intervenir. Cependant, le  est réapparu par la suite en tant que chef d'une autre force d'insurgés, les Alou Guerrilla Fighters. En octobre 2019, Oliver Lekeaka s'autoproclame roi du Lebialem, s'attirant la condamnation des chefs traditionnels du département. Les autorités camerounaises lancnt  ensuite des raids dans le Lebialem, afin de capturer ou de tuer Oliver Lekeaka, entraînant des pertes dans les deux camps. En octobre 2020, l'armée camerounaise tue finalement le , ce qui a fait de la milice Red Dragon, dirigée par Oliver Lekeaka, le groupe rebelle dominant dans le Lebialem. À ce moment-là, le journaliste Atia T. Azohwi déclare qu'Oliver Lekeaka réussi à s'assurer un .

En février 2021, les hommes du Red Dragon tuent au moins trois chefs traditionnels à Essoh Attah, dans le Lebialem. Dans la crise du leadership ambazonien, les Red Dragon se sont rangés du côté de la faction fidèle à Samuel Ikome Sako. Le Conseil de restauration, l'organe législatif du gouvernement intérimaire, s'est séparé de la faction de Samuel Ikome Sako au début de 2022 et a déclaré plus tard que Marianta Njomia avait remplacé Samuel Ikome Sako en tant que président. Les Red Dragon semblent désormais fidèles à la faction de Marianta Njomia.

Le , l'armée camerounaise, dont le Bataillon d'intervention rapide, auraient localisé Oliver Lekeka, à Menji et mène un raid. Selon le gouvernement camerounais, Oliver et l'un de ses gardes sont tués au cours de l'attaque, tandis que les autres membres du Red Dragon prennent la fuite. Le gouvernement intérimaire de l'Ambazonie confirme sa mort quelques jours plus tard, mais conteste les circonstances de sa mort. Selon son frère, Chris Anu, Oliver Lekeka est tué par un initié qui a ensuite informé les forces camerounaises de l'emplacement du cadavre.

Le commandant adjoint des Forces de défense de l'Ambazonie (FDA), Capo Daniel, affirme qu'Oliver Lekeaka avait été  à la tête de la milice Red Dragon, sans toutefois nommer cette personne. Le groupe serait toujours actif au début de l'année 2023.

Références

Histoire militaire du Cameroun
Faction armée en Afrique
Organisation indépendantiste
Faction armée indépendantiste
Ambazonie
Mouvement guérillero

Red Dragon (milice)


«إن ماي آرمز»  أو «بين ذراعيّ» هي أغنية للفنانة الأسترالية كايلي مينوغ وأخذت من ألبومها العاشر إكس (2007). وهو من تأليف مينوغ، كالفين هاريس، ريتشارد «بيف» ستانارد، بول هاريس وجوليان بيك. وهي من إنتاج كالفين هاريس وستانارد. وتم إصدارها في جميع أنحاء العالم بوصفها كما في الأغنية الثانية من الألبوم في 15 فبراير 2008، في حين كانت بمثابة كانت ثالث منفردة منه في المملكة المتحدة واستراليا ونيوزيلندا. كما ظهرت عام 2012 في ألبوم أفضل الأعمال، ذا بيست أوف كايلي مينوغ. وقدم لها هاريس الأغنية وهي تسجل في أحد الاستوديوهات في برايتون.

«في ذراعي» هي أغنية سينثبوب تدخل بها عناصر من موسيقى الريترو والرقص. وتتحدث الراوية في الأغنية عن حبيبها وكيف سيشعر وهو بين ذراعيها. تلقت الأغنية مراجعات إيجابية عموما من نقاد الموسيقى، وأشاد بعضهم بالكلمات واعتبروها من أفضل أغاني الألبوم. ومع ذلك، كانت انتقد بعض المقيمين إنتاج الأغنية. بشكل عام كانت الأغنية ناجحة تجاريا، وبلغت المراكز العشرة الأوائل في دول مثل رومانيا وبلجيكا وفرنسا وسويسرا والمملكة المتحدة. ومع ذلك، لم تشهد نفس النجاح في بلدها الأم أستراليا، حيث وصلت للمركز 35، لتكون أدنى مركز لها في العقد منذ أغنية «كاوبوي ستايل».

تم إخراج فيديو كليب الأغنية من قبل ميلينا ماتسوكاس وتم تصويره في لوس أنجلوس، كاليفورنيا، إلى جانب فيديو كليب أغنية «واو». أدت مينوغ الأغنية في ثلاث من جولاتها. أولها جولة كايلي إكس 2008، حيث ظهرت كسائق حنطور في القرن التاسع عشر، أمام خلفية بالأبيض والأسود فقط. كما أدتها في جولتها في أمريكا الشمالية فور يو فور مي، جولة أفروديت ورلد، جولة كيس مي ونس مور. وفي الآونة الأخيرة، أدتها على جولة كايلي سامر 2015.

الخلفية والإصدار
تم تشخيص كايلي بسرطان الثدي في 17 مايو 2005، قبل إصدار ألبوم «إكس»، فتم تأجيل ما تبقى من جولتها «شوغيرل – ذا غريتيست هيتس» وانسحابها من مهرجان غلاستونبري. كانت تتعافى من السرطان في ملبورن، وبدأت بكتابة الأغاني في منتصف العام 2006، حيث وصل السرطان لمراحله الأخيرة ولم تكن قد عملت في الموسيقى في السنة السابقة.

«إن ماي آرمز» هي ثاني أغنية يتم إصدارها من الألبوم عالميا، وإن كانت ثالث أغنية تصدر منه في المملكة المتحدة وأستراليا ونيوزيلندا. وبسبب هذا تم إصدار أغنية «واو» لتكون التالية من الألبوم، رغم أنها ثاني ما أصدر منه في البلدان المذكورة سابقا. لكن إصدار «إن ماي آرمز» العالمي لم يشمل أمريكا الشمالية، إذ أراد المسوقون أن تكون «أول آي سي» أول أغنية سائدة من الألبوم بعد أغنية النوادي «واو». أصدرت أغنية «إن ماي آرمز» بعد يوم واحد من إصدار «واو» ولم تنجح على القوائم.

تتبع الأغنية صنف السينثبوب وبها عناصر من الدانس بوب. وهي أول أغنية لمينوغ تصدر على قرص فينيل 7 بوصة منذ أغنية «سوم كايند أوف بليس» عام 1997.

استقبال النقاد

نالت الأغنية مراجعات إيجابية من نقاد موسيقى البوب. قارن توم إيوينغ في تقييم على بيتشفورك ميديا الأغنية إلى ثنائي الموسيقى الإلكترونية الفرنسي «جوستيس» وكتب أن مينوغ «عادت بهذا اللحن بحماسة». ووصفها بروس سكوت من مجلة بريفيكس بأنها «مليئة بنفس السحر المتقن الذي جعل أغنية مثل لوف آت فيرست سايت ناجحة». ذكر إيفان سودي من PopMatters، أن الأغنية «تتطلب كل انتباهك».

منح مارك ساذرلاند من بيلبورد الأغنية مراجعة إيجابية، وكتب: «ستبحث عن أي إشارة لما عانته مؤخرا، ولكن لا تزال تملك القلب والروح، وهي أفضل مجموعة من الإيقاعات لها منذ زمن». ولكنها تلقت مراجعات سلبية أيضا. في استعراض على موقع Allmusic، لم يعجبن كريستوفر ترو بالأغنية ووصفها بأنها «باردة ورتيبة». قالت جوان أندرمان من صحيفة بوسطن غلوب إن الأغنية هي «مجرد نشيد رقص بارد كالجليد».

الأداء على القوائم
في بلجيكا، دخلت الأغنية قائمة الأغاني الفلمنكية في المركز 33 في 3 فبراير 2008. وصعدت في الأسبوع التالي إلى المركز 14. كما نجحت أيضًا في قائمة أغاني الوالون حيث وصل إلى المركز 11. كما وصلت إلى المركز الثامن في اليونان وألمانيا - حيث أصبح أول أغنية تدخل العشر الأوائل لمينوغ منذ أغنية «سلو» عام 2003 - بالإضافة إلى المركز العاشر في فرنسا على قائمة مبيعات النسخ والمركز الثاني على قائمة التحميل، لتكون أنجح أغانيها في فرنسا منذ أغنية «كانت غيت يو آوت أوف ماي هيد» عام 2001. وصلت الأغنية إلى الخمس الأوائل في جمهورية التشيك وتركيا، والعشرة الأوائل في سلوفاكيا وسويسرا، والعشرين الأوائل في النمسا وأيرلندا وهولندا والسويد.

كما دخلت قائمة أغاني المملكة المتحدة في المركز 69 عن التحميل من الإنترنت، وبلغت ذروتها في المركز العاشر بعد ثلاثة أسابيع. وفي أستراليا بلغت المركز 35، وهو أدنى مركز وصلنه مينوغ على مدى عقد (منذ أغنية «كاوبوي ستايل» في عام 1998)، ولم تبق في الخمسين الأوائل إلا لأسبوعين فقط. لم تصدر الأغنية رسميا في الولايات المتحدة، إلا أنها حظيت بشعبية معتدلة على الراديو، وذخلت قائمة أغاني البث الإذاعي الأمريكية في اليوم الأول من وضعها في الإذاعة.

الأغنية المصورة
تم إخراج الفيديو كليب للأغنية على يد ميلينا ماتسوكاس وتم تصويره في لوس أنجلوس مع فيديو كليب أغنية واو. هناك خمسة تسلسلات رئيسية: تظهر مينوغ في الأول، وهي ترتدي ملابس بتصميم مربع قرمزية بيضاء، صممها غارث بوغ (وارتدتها المغنية الإيرلندية روشين ميرفي في فيديو أغنيتها «أوفرباورد» في العام السابق)، مع نظارات شمسية مستقبلية؛ وفي الثاني تغني مينوغ على الميكروفون في غرفة تسجيل زرقاء؛ تظهر في المشهد الثالث مع فرقة من الراقصين؛ وتظهر في المشهد الرابع في فستان أصفر وترقص في صندوق وردي؛ وفي المشهد الأخير ترقص أمام مروحة عملاقة ترتدي فستان دولتشي أند غابانا. تتقاطع المشاهد الخمسة مع انتهاء الفيديو وتتلاشى تدريجياً. تم عرض الفيديو لأول مرة على الإنترنت في 29 يناير 2008. وتم عرضه لأول مرة على محطات التلفزيون في جميع أنحاء أوروبا في 31 يناير 2008. فيديو «إن ماي آرمز» هو أحد أكثر مقاطع الفيديو مشاهدة لمينوغ مع أكثر من 16 مليون مشاهدة على يوتيوب.

إصدارات أخرى
أعلنت شركة إي إم آي ميوزيك تايوان في 15 أكتوبر 2007 أن مينوغ قامت بتسجيل ثنائي للأغنية مع المغنية التايوانية جولين تساي. تم تضمين الأغنية في النسخة الآسيوية من ألبوم إكس الذي صدر في نوفمبر 2007.

طلبت إي إم آي ميوزيك من المغني وكاتب الأغاني المكسيكي أليكس سينتيك تسجيل بعض المقاطع من الأغنية باللغة الإسبانية في أوائل عام 2008. تم نشر الأغنية أول مرة عبر قناة سينتيك الرسمية على يوتيوب في 24 أبريل 2008،  وأكدت إي إم آي والصحافة المكسيكية حقا أن الأغنية حقيقية بالفعل ومن المقرر إطلاقها إلى محطات الإذاعة المكسيكية في الأسبوع الأخير من أبريل. تم التأكيد لاحقًا على أن الأغنية سيتم إدراجها في ألبوم سينتيك التجميعي، «بيست أوف 1989 و 2009»، والذي تم إصداره في المكسيك في يونيو 2008. وتقرر أيضًا إصدار نسخة مكسيكية خاصة من ألبوم إكس، ولكن تم تأجيلها إلى 26 أغسطس. 2008.

القوائم

القوائم الأسبوعية

قوائم نهاية السنة

تاريخ الإصدار

مراجع

وصلات خارجية
 Official website

أغان عن النشاط الجنسي
أغان كتبتها كايلي مينوغ
أغان كتبها كالفين هاريس
أغان منفردة حققت المركز الأول في بولندا
أغان منفردة حققت المركز الأول في رومانيا
أغان منفردة في 2008
أغاني 2007
أغاني كايلي مينوغ
مقاطع فيديو موسيقية أخرجها ميلينا ماتسوكاس

إن ماي آرمز


Cheng Siwei (* 1935 in Xiangxiang, Hunan; † 12. Juli 2015) war ein chinesischer Politiker der Demokratischen Staatsaufbaugesellschaft Chinas (DNAC), einer der Acht demokratischen Parteien und Gruppen neben der Kommunistischen Partei Chinas, und war von 1998 bis 2008 unter anderem Vizevorsitzender des Ständigen Ausschusses des Nationalen Volkskongresses.

Leben

Nach dem Schulbesuch studierte Cheng Siwei von 1951 bis 1956 an der Technischen Universität Südchina in Guangzhou sowie am dortigen Institut für Ingenieurwesen. Danach war er von 1956 bis 1958 als Arbeiter im Forschungsinstitut für Chemieingenieurwesen in Shenyang beschäftigt, ehe er von 1958 bis 1973 als Ingenieur im Forschungsinstitut für Chemieingenieurwesen in Tianjin tätig war. Danach war er zwischen 1973 und 1981 Ingenieur in der Abteilung für Erdölchemie im Forschungsinstitut für Erdölchemieingenieurwesen, ehe er anschließend ein Studium an der University of California, Los Angeles (UCLA) absolvierte, das er 1984 mit einem Master of Business Administration (M.B.A.) abschloss.

Nach seiner Rückkehr nach China war er von 1984 bis 1993 Chefingenieur im Wissenschaftlich-Technologischen Büro des Ministeriums für chemische Industrie sowie zugleich von 1988 bis 1993 Vizevorsitzender des Wissenschaftlich-Technologischen Forschungsinstitutes dieses Ministeriums. Im Anschluss war er von 1994 bis 1996 Vizeminister im Ministerium für chemische Industrie.

Zeitgleich begann er mit seinem politischen Engagement und war zunächst von 1994 bis 1996 Vizevorsitzender des Zentralkomitees der Demokratischen Nationalen Aufbauvereinigung Chinas, einer von acht außerhalb der KPCh zugelassenen Parteien der Volksrepublik.

1996 wurde er dann Vorsitzender des Zentralkomitees der Demokratischen Nationalen Aufbauvereinigung Chinas und damit Parteivorsitzender. Diese Funktion bekleidete er bis zu seiner Ablösung durch Chen Changzhi im Dezember 2007.

Darüber hinaus war er zwischen 1998 und 2008 auch Vizevorsitzender des Ständigen Ausschusses des Nationalen Volkskongresses, einem 150-köpfigen Gremium des Nationalen Volkskongresses, das die Arbeit der Volksvertretung zwischen den Planersitzungen wahrnimmt. In diesem Amt folgte ihm ebenfalls Chen Changzhi.

Seit 2003 war er zudem Vorsitzender der Forschungsgesellschaft für "weiche Wissenschaften" (China Soft-Science Research Society) sowie Direktor der Abteilung für Wissenschaftsmanagement der Nationalen Naturwissenschaftlichen Stiftung. Darüber hinaus war er Ehrenprofessor für Betriebswirtschaftslehre an der Universität Hongkong. Cheng Siwei war zuletzt Vorsitzender des Internationalen Finanzforums und traf in dieser Funktion am 26. Januar 2010 mit Petra Roth zusammen, der Oberbürgermeisterin von Frankfurt am Main.

Weblinks
 Eintrag in chinavitae.com (englisch)
 Eintrag in chinatoday.com (englisch)
 Eintrag in china.org (englisch)
 Cheng Siwei: US has been financially irresponsible (Interview mit BBC News vom 2. September 2010, englisch)

Einzelnachweise

Politiker (Volksrepublik China)
Parteimitglied (China)
Chemieingenieur
Ehrenprofessor der Universität Hongkong
Chinese
Geboren 1935
Gestorben 2015
Mann

Cheng Siwei


STI may refer to:

In science and technology

Biology and psychology
 Sexually transmitted infection
 Signal transduction inhibitor, a drug type
 Soft tissue injury
 Symptom targeted intervention, for treating depression

Electronics and computing
 Shallow trench isolation, prevents current leakage inside chips
 STI (x86 instruction), enables interrupts
 Still Image Architecture in MS Windows

Other uses in science and technology
 Shimano Total Integration, for bicycle gears
 Speech transmission index, a measure of speech intelligibility
 Stationary target indication, a radar mode
 Subaru Impreza WRX STI, car models
 Verkehrsbetriebe STI, a bus operator, Bern, Switzerland

Businesses and organizations

Educational organizations
 Sail Training International
 STI College, Philippine IT network

In science and technology
 Semantic Technology Institute International
 Sega Technical Institute
 Subaru Tecnica International, motorsports division
 Sony, Toshiba, and IBM, co-developers of the Cell microprocessor

Other businesses and organizations
 Scottish Trade International (1991-2001), later Scottish Development International
 Canadian airline Sontair, ICAO code, see List of airline codes (S)

Other uses
 Cibao International Airport, IATA airport code
 Stieng language (ISO 639 code: "sti") of Vietnam/Cambodia
 Stirlingshire, historic county in Scotland, Chapman code
 Straits Times Index, a stock market index
 Shun Tin station, MTR station code

See also
 ST1 (disambiguation)

STI


Færøerne deltog i tolv sportsgrene ved Island Games 2017 og vandt i alt 87 medaljer, heraf var 30 guld. Halvdelen af guldmedaljerne blev vundet i svømning. Færøerne blev nummer to sammenlagt, næst efter Isle of Man.

Badminton

Kilde:

Bordtennis

Kilde:

Bueskydning

Kilder: in.fo  og
islandgames2017results.com

Cykling

Kilde:

Referencer

Eksterne henvisninger
 Island Games 2017 - Officiel hjemmeside

Island Games
Sport på Færøerne
Begivenheder i 2017

Færøerne ved Island Games 2017


An Scirpus paniculatocorymbosus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Georg Kükenthal. An Scirpus paniculatocorymbosus in nahilalakip ha genus nga Scirpus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Scirpus

Scirpus paniculatocorymbosus


İran Tümen'i ya da Tomen'i  İran'daki 10 Kıran (Riyal) karşılığına denk gelen para miktarı yerine kullanılan gayrıresmî sözcük.

Türkçe köken olarak on bin anlamına gelen bu sözcük 1798-1825 yılları arasında 10.000 dinar = 1 Tuman olarak kullanılan İran'ın resmî para biriminin adı idi. 1932 yılında 1 tuman yerine 10 riyal oranında riyal tedavüle kondu.

Bugün pek çok İranlı, günlük kullanımda Riyal olarak ifade etmek yerine aynı miktardaki para birimini bir sıfır atarak Tuman olarak söylemektedirler.

Ayrıca bakınız
 İran riyali

İran ekonomisi
Asya para birimleri

İran tümeni


20224 Johnrae este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
20224 Johnrae este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Eric Walter Elst. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,24 ua, o excentricitate de 0,03 și o înclinație de 9,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 20001-21000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

20224 Johnrae


El profesor Ho Yinsen es un personaje ficticio que aparece en los cómics estadounidenses publicados por Marvel Comics. El personaje es generalmente representado como un personaje secundario del superhéroe Iron Man (Tony Stark), y desempeña un papel clave en la historia de origen de Iron Man como un tutor y coconstructor de su primera armadura.

El actor Shaun Toub interpretó al personaje Yinsen en la película Iron Man en el 2008, y en el 2013, Iron Man 3.

Historial de publicación
El profesor Yinsen apareció por primera vez en Tales of Suspense # 39 (marzo de 1963), y fue creado por Stan Lee (escritor), Larry Lieber (escritor) y Don Heck (artista). El personaje es un científico asiático, cuyo origen y nombre varían, apareciendo solo en el origen de Iron Man y sus recuentos.

Biografía del personaje ficticio

Biografía del personaje original
Ho Yinsen fue un pacifista, físico, ingeniero, y profesor de la ciudad ficticia (o estado) de Timbetpal; mientras Tony Stark se encontraba en la universidad, Stark había admirado mucho el trabajo del anciano. En su vejez, Yinsen fue capturado en Vietnam por el señor de la guerra Wong-Chu antes de que Tony Stark también fuese capturado. Stark había tropezado con una mina terrestre y fue herido por varias esquirlas que estaba moviéndose lentamente hacia su corazón. Yinsen construye una placa magnética y la estampa al pecho de Stark, esto logró impedir que las esquirlas alcance el corazón su corazón salvándole la vida. Wong-Chu ordena a Yinsen y Stark que construyan armas para él. En su lugar, Yinsen ayuda a Stark en secreto a construir la primera armadura de Iron Man. Al terminar la armadura se disponen a escapar juntos pero Yinsen decide sacrificar su vida distrayendo a Wong-Chu con el fin de ganar tiempo para que Stark active su armadura. Stark se pone la armadura, convirtiéndose en Iron Man; hiere a Wong-Chu y libera a todos los prisioneros.

Doce de los ex prisioneros de Wong-Chu fueron discípulos de Yinsen, uno de estos discípulos, Sun-Tao, los lleva a establecer un culto casi religioso llamado los Hijos de Yinsen. Los Hijos de Yinsen desarrollan una tecnología muy avanzada a partir de notas en un diario de Yinsen que él había escrito antes de su muerte; ellos utilizan esta tecnología para crear la aparente utopía de la Nueva Timbetpal, una ciudad flotante ambulatoria, por lo general envuelta, en el cielo. Se reveló que Wong-Chu sobrevivió a la explosión de las municiones arrojadas y que el cerebro de Yinsen fue preservado con vida, rescatado por un mercader interdimensional llamado Doctor Midas. Doctor Midas vendió el cerebro de Yinsen en una subasta a Wong-Chu. Iron Man ayuda a los Hijos de Yinsen a derrotar a Wong-Chu, quien es decapitado por uno de los Hijos de Yinsen, y recupera el cerebro de Yinsen.

Los Hijos de Yinsen intentan resucitar a Ho Yinsen colocando su cerebro dentro de una armadura consciente de Iron Man, que, desconocido para ellos, estaba en realidad bajo el control de Ultron. Ultron creyendo falsamente ser un resucitado Ho Yinsen, los Hijos de Yinsen siguen sus instrucciones hacia la planificación de una guerra; sólo Sun-Tao se niega a obedecer, por lo que es desplazado como líder de los Hijos de Yinsen por un hombre llamado Tigre Minn. Ultron lleva a los Hijos de Yinsen para revelarse al público y establecer la Iglesia de Yinsen. Sun-Tao recupera el cerebro de Yinsen y, a continuación Iron Man, Sun Tao-, y Yocasta trabajan juntos para derrotar a Ultron y los Hijos de Yinsen y liberar al prisionero de Ultron Antigone. Ultron intenta volar la ciudad flotante de los Hijos de Yinsen para matar a todos ellos, así como Iron Man, sin embargo, la armadura sensible parece haber absorbido lo suficiente de los pensamientos de Yinsen que parte de ella actúa para salvar a Iron Man y Sun-Tao de la destrucción de la ciudad.

Biografía del personaje después del retcon de Afganistán
En la historia de "Ejecutar Programa" de Invincible Iron Man vol. 4, un retcon establece que Tony Stark y Ho Yinsen habían sido capturados, no por los comunistas en Vietnam, sino más bien por el Talibán en Afganistán, y que Ho Yinsen fue asesinado bajo las órdenes de cinco terroristas (Dennis Kellard, Ara Tanzerian, Zakim Karzai, Aftaab Lemar, y Kareem Mahwash Najeeb). Antes de morir, Yinsen habían sido obligado a implantar una unidad receptora "bio-magnética" dentro del cerebro de Stark. En un intento fallido de recuperar el dispositivo de control para el implante, los terroristas envían un asesino a sueldo (Andrei Gorlovich) para asesinar a la esposa de Yinsen.

Años más tarde, algunos de los cinco terroristas se han convertido en diplomáticos. El hijo adolescente afligido de Yinsen (cuyo nombre nunca se reveló), culpando a Stark por la muerte de sus padres, toma el control del dispositivo en el cerebro de Stark y lo utiliza para controlarlo para asesinar a los cinco ex terroristas, volviéndose así culpable de los asesinatos, cuando Stark, con el fin de tratar de probar su inocencia, se enfrenta al hijo de Yinsen, el hijo de Yinsen es baleado y muerto con un rifle de francotirador por un agente de S.H.I.E.L.D. actuando por orden del calloso Nick Fury.

Como parte de All-New, All-Different Marvel, se revela que Yinsen tiene una hija llamada Dra. Toni Ho que trabaja como ingeniera y tiene tres doctorados. Se convierte en miembro del A.I.M. rehabilitado, donde sus siglas se cambiaron de Advanced Idea Mechanic a Avengers Idea Mechanic después de que fuera comprada por Sunspot. Como parte de los Mecánicos de la Idea de los Vengadores, la Dra. Toni Ho forma parte del equipo de apoyo para los Nuevos Vengadores. Toni Ho se unió a los U.S. Avengers en su versión de la armadura Iron Patriot.

Otras versiones

Marvel Adventures
En Marvel Adventures, Gia-Bao Yinsen era un inventor pacifista y profesor de la ciudad ficticia de Madripoor que critica a Tony Stark por permitir que las armas que Stark diseñó para caer en las manos de Advanced Idea Mechanics (A.I.M.), que están utilizando las armas para atacar Madripoor. Al volar un avión experimental, Stark es derribado y capturado por AIM que también tiene prisionero a Yinsen. Usando los restos del avión de Stark, Stark y Yinsen trabajan juntos para diseñar un par de armaduras de Iron Man, una de oro y otra roja, llevando a ambas. Yinsen es asesinado durante su huida de A.I.M.

Iron Man: Season One
El Dr. Hoy Yin Sen es un nacional del país ficticio de Chardistán. Muere por accidente cuando se desvía una bala dirigida a Iron Man.

Marvel Mangaverse
En Marvel Mangaverse, Ho Yinsen es uno de los creadores de la tecnología Iron Man.

Iron Man: Fatal Frontier
En la Tierra-14029 como se ve en Iron Man: Fatal Frontin Infinite Comics, esta versión de Ho Yinsen todavía estaba cautiva de los terroristas de Afganistán. Cuando Yinsen estaba a punto de operar a Tony Stark para poner un electroimán en su pecho para salvarlo de la metralla que se aproximaba a su corazón, Stark rechazó la salvación y contra la voluntad de Ho activó un "traje de rescate" sin armas, para que Yinsen escapara del cautiverio. En sus mundos finales, Stark le pidió a Yinsen que usara el traje para rescatar al mundo de personas como él. Yinsen escapó de la cueva de los terroristas afganos al desviar las balas usando las habilidades de la armadura. En el camino a casa, Yinsen evitó que el DC-10 se estrellara al descubrir que podía usar esta armadura para proteger al mundo como Rescate. Yinsen más tarde mejoró el traje de rescate. En algún momento en el tiempo, él luchó brevemente con los Defensores por un malentendido antes de finalmente unirse a ellos y expandirse por todo el mundo convirtiendo a la Tierra en un "Mundo Defensores". En el presente, Yinsen estaba dando un discurso conmemorando la muerte de Tony Stark y el día en que se convirtió en Rescate.

Capitán Gran Bretaña y los Poderosos Defensores
Durante la historia de Secret Wars, una variación de Ho Yinsen reside en el dominio de Battleworld en Yinsen City, donde se desempeñó como su Barón. También se le muestra que tiene una hija llamada Toni que opera como Kid Rescue. Basado en los sueños que tiene de una Tierra previa al mundo de batalla, probablemente provenga de la Tierra-14029.

En otros medios

Televisión
 El personaje apareció en la serie de televisión animada Iron Man de 1994, con la voz de Neil Ross. Esta versión recibe el nombre de Wellington Yinsen. Trabaja con el profesor Arnold Brock antes de que Arnold se convierta en el Mandarín. Mandarín más tarde captura a Yinsen y Tony Stark para construir una armadura para sus secuaces. En cambio, Yinsen ayuda a Stark a convertirse en Iron Man para ayudarlo a escapar. Yinsen es vaporizado por el Mandarín en el proceso mientras protege a Iron Man y al muñeco de Tony Stark.
El profesor Ho Yinsen aparece en Marvel Anime: Iron Man con la voz de Hiroaki Hirata en la versión japonesa y la de Kyle Hebert en el doblaje inglés. La historia temprana de esta versión es similar a la de su versión cinematográfica, ya que ayuda a instalar el electroimán inicial que mantiene vivo a Tony Stark después de que terroristas lo derriben en su helicóptero y lo convenza de que reflexione sobre su carrera como fabricante de armas. Sin embargo, Yinsen está vivo aunque corrompido por el Ministro de Defensa Kuroda de Zodiac y se convierte en Iron Man Dio después de robar el prototipo de armadura.

 El Dr. Yinsen aparece en la segunda temporada de Iron Man: Armored Adventures episodio "El Invencible Iron Man Parte 2: Renacimiento". Aparece como un especialista médico de Stark International y el hombre que reparó el corazón de Tony Stark después del accidente del avión de Howard Stark. Más tarde se lo ve en el episodio "Iron Monger Vive" después de que Howard fue atacado con un veneno por el Jefe de Seguridad O'Brian (que se reveló que era Whitney Stane).

Películas
 En la película animada de 2007 directamente para video The Invincible Iron Man, pero el actor de voz no está acreditado. Esta versión es Ho Yen y ayuda a James "Rhodey" Rhodes a tratar el corazón dañado de Tony Stark después de ser capturado por intentar desenterrar una ciudad antigua y le cuenta la leyenda del Mandarín. Posteriormente es asesinado por Wong-Chu.

 El profesor Yinsen apareció en la película Iron Man de 2008, interpretado por Shaun Toub. En la película, él es un médico e ingeniero de la pequeña aldea ficticia de Afganistán, Gulmira, y es capturado por la rama local de un grupo terrorista internacional llamado Los Diez Anillos junto a Tony Stark. Ayuda a Stark a crear el reactor de arco miniaturizado y la primera armadura de Iron Man, y posteriormente se sacrifica para ganar tiempo para que la armadura se cargue.
Shaun Toub repitió el papel en un cameo en la película de 2013 Iron Man 3. Se lo vio reuniéndose brevemente con Stark durante un flashback en la víspera de Año Nuevo de 1999, a la que también asistió Aldrich Killian. Esta aparición estableció su nombre completo como Ho Yinsen. Durante el flashback, Stark bromea: "Finalmente conocí a un hombre llamado Ho".

Videojuegos
 Shaun Toub vuelve a interpretar su papel como Yinsen para la adaptación de videojuegos Iron Man 2008. Se lo puede ver en el nivel de tutorial recorriendo a Tony Stark a través de las diversas características del traje de Iron Man y poniendo sus armas en línea. A diferencia de la película, no lo matan al ganar tiempo para Tony Stark en escapar, sino que se sacrifica deliberadamente para evitar que los Diez Anillos adquieran las notas de Tony sobre la armadura de Iron Man y las municiones que estaban almacenadas con ellos.

Referencias

Enlaces externos
 Ho Yinsen en Marvel.com

Científicos ficticios
Personajes de Marvel Comics
Personajes de cine
Chinos ficticios
Personajes creados por Stan Lee
Personajes creados por Don Heck
Ingenieros ficticios
Personajes de Iron Man

Ho Yinsen


Himlen røvtur - retur er en dansk kortfilm fra 2012 instrueret af Michael Torp Mikkelsen efter eget manuskript.

Handling
Bjarne vil i virkeligheden helst ikke skuffe nogen, og på trods af sine ihærdige forsøg på at undgå det, er det det eneste, han gør. Vil det lykkes for Bjarne at sige fra over for sin altdominerende chef, Pedersen, og i stedet for tilbringe mere tid med sin søn Elias?

Medvirkende
 Lotte Heise

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2012

Himlen røvtur - retur


Robert Winthrop Kean (* 28. September 1893 in Elberon, Monmouth County, New Jersey; † 21. September 1980 in Livingston, New Jersey) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1939 und 1959 vertrat er den Bundesstaat New Jersey im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Kean entstammte einer bekannten Politikerfamilie. Sein Ururgroßvater John Kean (1756–1795) war Delegierter zum Kontinentalkongress. Sein Onkel war US-Senator John Kean (1852–1914); auch sein Vater Hamilton Fish Kean (1862–1941) gehörte dem Senat an. Robert Kean besuchte bis 1911 die St. Mark's School in Southboro (Massachusetts). Danach studierte er bis 1915 an der Harvard University. In den Jahren 1915 bis 1917 war er Bankangestellter in Carteret und in New York City. 1916 war er als Mitglied der Nationalgarde von New York während eines Grenzkonflikts mit Mexiko eingesetzt. Während des Ersten Weltkrieges war er Oberleutnant der US Army. Für seine militärischen Leistungen wurde er mit dem Silver Star und dem Distinguished Service Cross ausgezeichnet. Zwischen 1920 und 1969 war Kean neben seiner politischen Arbeit in Livingston, Newark und New York City in der Investmentbranche sowie im Bankgewerbe tätig. Gleichzeitig schlug er als Mitglied der Republikanischen Partei eine politische Laufbahn ein. In den Jahren 1936, 1960 und 1964 war er Delegierter zu den jeweiligen Republican National Conventions.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1938 wurde Kean im zwölften Wahlbezirk von New Jersey in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 3. Januar 1939 die Nachfolge des Demokraten Frank W. Towey antrat. Nach neun Wiederwahlen konnte er bis zum 3. Januar 1959 zehn Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Bis 1941 wurden dort noch weitere New-Deal-Gesetze der Bundesregierung unter Präsident Franklin D. Roosevelt verabschiedet. Seit 1941 war auch die Arbeit des Kongresses von den Ereignissen des Zweiten Weltkrieges und dessen Folgen geprägt. Danach erlebte Kean als Abgeordneter den Beginn des Kalten Krieges, den Koreakrieg und innenpolitisch die Bürgerrechtsbewegung.

Im Jahr 1958 verzichtete Kean auf eine weitere Kandidatur für das US-Repräsentantenhaus. Stattdessen bewarb er sich erfolglos um einen Sitz im Senat. Nach dem Ende seiner Zeit im Kongress setzte er seine früheren Tätigkeiten fort. Von 1959 bis 1961 war er Vorsitzender einer präsidentialen Beraterkommission (National Advisory Committees of the White House Conference). Außerdem war er von 1959 bis 1962 republikanischer Parteivorsitzender im Essex County. Robert Kean verbrachte seinen Lebensabend in Livingston, wo er am 21. September 1980 verstarb.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für New Jersey
Mitglied der Republikanischen Partei
Träger des Silver Star
Träger des Distinguished Service Cross (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1893
Gestorben 1980
Mann

Robert Kean


Laurent Deville (* 24. November 1967) ist ein ehemaliger luxemburgischer Fußballspieler.

In seiner Spielerkarriere war er für Swift Hesperingen, Union Luxemburg, Sporting Mertzig und Progrès Niederkorn. Ferner spielte er in 17 Partien für die Nationalmannschaft Luxemburgs. In der Nationalmannschaft spielte er auch zusammen mit seinem jüngeren Bruder Franck. In der Nationalelf spielte auch sein Neffe Maurice, der Sohn von Bruder Frank. Mit Swift Hesperingen gewann er 1990 das Luxemburger Pokalfinale, mit Union Luxemburg gewann er 1996 die Coupe de Luxembourg und bestritt insgesamt 10 Europapokalspiele (0 Tore).

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Luxemburg)
Fußballspieler (FC Progrès Niederkorn)
Fußballspieler (RFC Union Luxemburg)
Fußballspieler (Swift Hesperingen)
Luxemburger
Geboren 1967
Mann

Laurent Deville


Carlo Buzzi (* ca. 1585 in Varese; † 1658), latinisiert auch Butio,  war ein italienischer Architekt und ab 1638 Dombaumeister am Mailänder Dom. Er schlug als solcher für die Fertigstellung der unvollendeten Hauptfassade eine Rückkehr zum Stil der Gotik vor. 1647  arbeitete Buzzi zwei Projekte aus, das erste mit zwei die Hauptfassade flankierenden Glockentürmen, das zweite mit Pyramiden anstelle der Türme. 1651 erschien das Projekt mit Türmen (Fassade, Seitenansicht, Grundriss) unter dem Titel Il Duomo di Milano im Verlag "nella stanpe [sic] dell'Agnelli" in Mailand. 1653 präsentierte Buzzi sein letztes Projekt, das bis zur Fertigstellung der Fassade 1803 unter Napoleon Bonaparte im Wesentlichen bestimmend blieb.

Literatur

 Carl Friedrich von Wiebeking: Theoretisch-practische bürgerliche Baukunde, durch Geschichte und Beschreibung der merkwürdigsten antiken Baudenkmahle und ihrer genauen Abbildungen bereichert, Band 2, 1823, S. 285

Weblinks
 Wiebeking bei Google Books
 Buzzis Domprojekt (mit Türmen), publiziert 1651
 problema della facciata Zum Problem der Domfassade mit Abbildungen (italienisch)

Architekt (Mailand)
Architekt des Barock
Historische Person (Italien)
Dombaumeister
Geboren im 16. Jahrhundert
Gestorben 1658
Mann

Carlo Buzzi


Die bzw. das SPG-82 () ist ein ab 1950 in der Sowjetunion verwendeter Raketenwerfer. Die Waffe vereint die Eigenschaften eines Granatwerfers und einer Panzerabwehrwaffe und wurde in motorisierten Schützen- und Luftlandeeinheiten zur Bekämpfung von gepanzerten Fahrzeugen, Feldbefestigungsanlagen und ständigen Kampfanlagen, zum Niederhalten und Vernichten von Truppen innerhalb und außerhalb von Deckungen und zum Schaffen von Gassen in Drahthindernissen eingesetzt. Obwohl in regulären Streitkräften mittlerweile meist durch modernere Waffensysteme ersetzt, findet sie sich noch in der Bewaffnung verschiedener Armeen und irregulärer Kräfte.

Die Abkürzung SPG () steht für stankowy protiwotankowy granatomjot () und bedeutet sinngemäß Granatwerfer zur Panzerabwehr auf Lafette. Mit der Version SG-82 konnten auch Splittergranaten zur Bekämpfung weicher Ziele verschossen werden, die Abkürzung SG () steht für stankowy granatomjot () und bedeutet sinngemäß Granatwerfer auf Lafette. Der GAU-Index der Waffe ist 56-G-661 (). Für die SG-82 wurde der GAU-Index 56-G-662 () vergeben. In der DDR wurde die SPG-82 als Geschoßgranatwerfer SG 82 oder schwere Panzerbüchse SPG-82 bezeichnet.

Entwicklung
Die Entwicklung der Waffe begann 1942 im Spezialkonstruktionsbüro 36 () des Ministeriums für Erdölindustrie unter der Leitung von A. P. Ostrowski () und N. G. Grigorjan (). Beteiligt war auch P. P. Schumilow. Die Munition wurde im Wissenschaftlichen Forschungsinstitut Nr. 6 (NII Nr. 6) () entwickelt. Die Granate war zunächst drallstabilisiert. Die Werkserprobungen zeigten ungenügende Ergebnisse. Aufgrund der Rotation der Granate defokussierte der Hohlladungsstrahl, was zu geringen Durchschlagsleistungen führte. Da die entstandenen Probleme nicht gelöst werden konnten, wurde ab 1944 eine neue flügelstabilisierte Hohlladungsgranate entwickelt. Die Brennschlusszeit des Raketenmotors wurde verkürzt. Um die geforderten ballistischen Leistungen zu erreichen, musste dessen Ladung vergrößert werden. Dies führte wiederum zu einer Verstärkung des Abschussrohres und zur Erhöhung des Gesamtgewichtes der Waffe. Nach Abschluss der Erprobungen wurde die Waffe 1950 in die Bewaffnung der Sowjetarmee übernommen.

Konstruktion
Bei der Waffe handelt es sich um eine Glattrohrwaffe, die flügelstabilisierte Munition verschießt.

Rohr
Das Rohr mit dem Kaliber von 82 mm besteht aus zwei Teilen, dem Mündungs- und dem Verschlussteil, die über eine Muffe miteinander verbunden sind. Am Rohr sind der Spann- und Abzugsmechanismus, die Visiereinrichtung und die Schulterstütze befestigt. Ebenfalls am Rohr befestigt ist ein zusammenklappbarer Schutzschild mit zwei großen Sichtfenstern. Der Schutzschild schützt die Besatzung vor dem Abgasstrahl des Geschosses, da der Raketenmotor auch noch nach dem Verlassen des Rohres arbeitet. Schutz gegen Infanteriegeschosse und Splitter bietet der Schutzschild nicht. Geladen wird die Waffe von hinten über den Verschluss. Die Schulterstütze befindet sich links, der Spatengriff mit Abzug links vom Rohr.

Visier
Als Visier kommt ein mechanisches Visier mit Kimme und Korn zum Einsatz. Die SG-82 besitzt zwei Visiere, die die unterschiedlichen ballistischen Charakteristiken der Granaten berücksichtigen.

Lafette
Als Lafette kommt das schon beim schweren MG Gorjunow SG-43 verwendete einachsige Radfahrgestell zum Einsatz. Die Lafette dient vorrangig zum leichteren Transport der Waffe unter Gefechtsbedingungen. Am vorderen Teil des Rohres ist ein klappbarer Griff angebracht, mit dem die Waffe gezogen werden kann. Für den Transport über größere Entfernungen wird die Waffe auf ein Transportfahrzeug verlastet. Die Waffe kann auch von drei Soldaten am Zugriff und an dem auf den hinteren Lauf angeschweißten Tragegriff getragen werden. Abgefeuert wird die Waffe im Regelfall vom Radfahrgestell. Die Waffe kann auch – ohne Fahrgestell – von der Schulter abgefeuert werden, dazu muss sie jedoch aufgrund des Gewichtes von zwei Soldaten getragen und ausbalanciert werden.

Munition
Verschossen wird die Hohlladungsgranate PG-82 (). Die reaktive Granate besteht aus dem Gefechtskopf, dem Raketenmotor, dem Schwanz mit sechs festen Stabilisierungsflossen, die von einem Ring umschlossen werden, der Anzündladung und dem Zünder für den Gefechtskopf. Die trichterförmig geformte Einlage des Hohlladungsgefechtskopfes besteht aus Stahl. Im Raketenmotor wird Nitroglyzerin in Pulverform verwendet. Der Raketenmotor arbeitet noch kurze Zeit, nachdem die Granate das Rohr der Waffe verlassen hat. Die maximale Visierreichweite liegt bei 300 m, die Entfernung des direkten Schusses bei 200 m. Auf diese Entfernung können 175 mm Panzerstahl durchschlagen werden.

Für die SG-82 steht weiterhin die Splittergranate OG-82 () zur Verfügung. Mit Ausnahme des Gefechtskopfes ist die Granate analog zur PG-82 aufgebaut. Die Visierreichweite liegt bei 700 m.

Technische Daten

Einsatz
In der Sowjetarmee wurde die SPG-82 in den Panzerabwehrzügen der motorisierten Schützenbataillone eingesetzt. Dort wurde sie jedoch bereits ab 1954 durch das rückstoßfreie 82-mm-Geschütz B-10 abgelöst.

Einsatz in den bewaffneten Organen der DDR
Für die Einheiten der Kasernierten Volkspolizei war die Ausrüstung mit SPG-82 vorgesehen. Tatsächlich müssen auch entsprechende Waffen genutzt worden sein, wie entsprechende Fotos belegen. Informationen über Stückzahlen und Strukturen liegen derzeit jedoch nicht vor.

Literatur
 А. А. Лови, В. В. Кореньков, В. М. Базилевич, В. В. Кораблин: Отечественные противотанковые гранатометные комплексы. Техника молодежи
, 2001.
 Wilfried Kopenhagen: Die Landstreitkräfte der NVA. Motorbuch Verlag, Stuttgart 2003, ISBN 3-613-02297-4.
 В. Н. Шунков: Оружие Красной Армии. Мн.: Харвест, 1999. ISBN 985-433-469-4.

Weblinks
  (russisch)
  (englisch)

Einzelnachweise

Raketenwerfer (Sowjetunion)

SPG-82


සයිඩ් ආබිඩ් අලි (උපත 9 සැප්තැම්බර් 1941) යනු, හිටපු තුන් ඉරියව් ඉන්දියානු ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි. පිතිකරු ලැයිස්තුවෙහි පහළින් පිතිකරණයෙහි යෙදුනු ඔහු මද වේග පන්දු යවන්නෙකි.

මුල් දිවිය
ආබිඩ් අලි අධයාපනය ලැබුවේ හයිද්‍රබාද්හී  ශාන්ත ජෝර්ජ් ග්‍රැමර් පාඨශාලාවෙහි සහ සියළු සාන්තුවරයන්ගේ උසස් පාසැලෙහිය. 1956 දී, තෝරා ගැනීමේ කමිටු සාමාජිකයන් විසින් හයිද්‍රබාද් පාසැල් වෙනුවෙන් තරග කිරීමට ඔහු තෝරා ගන්නා ලද්දේ, ඔහුගේ පන්දු රැකීම පිළිබඳව ඔවුන් සතුටට පත්වූ නිසාය. කේරල කණ්ඩායමට එරෙහිය ඔහු ලකුණු  82 රැස් කල අතර හොඳම පන්දු රකින්නා ත්‍යාගය දිනා ගති. වසර කිහිපයකට පසුව  හයිද්‍රබාද් රාජ්‍ය බැංකුව විසින් ක්‍රිකට් කණ්ඩායමක් ඇරඹු විට, ඔහුට එහි රැකියාවක් ලැබුණි. පන්දු යවන්නකු වීමට පෙර ඔහු ඇරඹුවේ කඩුළු රකින්නකු ලෙසිනි.

ක්‍රීඩා අභිවෘත්තිය
1958–59 තරග වාරයෙහිදී හයිද්‍රබාද් කණිෂ්ඨ කණ්ඩායම වෙනුවෙන් තරග කල ආබිඩ් ඊළඟ වසරෙහිදී ප්‍රාන්ත රංජි කුසලාන කණ්ඩායමෙහි තරග වැදුනි. පළමු වසර කිහිපය තුල ඔහු පන්දු යැවුවේ නැති තරම් වන අතර 1967 වන තුරු පළමු රංජි ශතකය වාර්තා නොකලේය. එම වසරෙහිදී පෙර බලාපොරොත්තුවකින් තොරව, ඕස්ට්‍රේලියාව සහ නවසීලන්තය වෙත තරග සංචාරක කණ්ඩායම සඳහා ඔහු තෝරා ගන්නා ලදි.

ඕස්ට්‍රේලියාවට එරෙහි පළමු ටෙස්ට් තරගය සඳහා ක්‍රීඩා කල කණ්ඩායමට ඔහු තෝරා ගන්නා ලද්දේ බොහෝ විට ආබාධයක් නිසා කණ්ඩායමෙන් බැහැරවූ නායක එම්. ඒ. කේ. පටාවුඩිගේ ස්ථානය ගනිමිනි. ඉනිම දෙකෙහිම ලකුණු 33 රැස් කල ආබිඩ් ලකුණු  55 සඳහා කඩුළු 6 දවා ගත්තේ, එම අවස්ථාව වන විට මංගලාවතරණයෙහිදී ඉන්දියානුවෙකු විසින් සිදු කල හොඳම ක්‍රීඩා කිරීම සනිටුහන් කරමිනි. තුන්වන ටෙස්ට් තරගයෙහිදී ආරම්භක පිති හරඹය සඳහා යැවුනු ඔහු, ලකුණු 47 ක් රැස් කළේය. මෙයින් පසුව අවසන් ටෙස්ට් තරගයෙහිදී ඔහු ඉනිම දෙක සඳහා ලකුණු 81 සහ 78 රැස් කළේය.

1971 පෝට් ඔෆ් ස්පේන් ටෙස්ට් තරගයෙහිදී බටහිර ඉන්දීය කොදෙව්වන්ට  එරෙහිව  සුනිල් ගවස්කාර් විසින් දිනුම් ලකුණ ලබා ගනිද්දී පන්දුවට පහර නොදෙන අන්තයේ සිටි ක්‍රීඩකයා වූයේ ආබිඩ්ය. තරගමාලාවෙහි අවසන් ටෙස්ට් තරගයෙහිදී අසීරු ඉලක්කයක් හඹා යෑමට බටහිර ඉන්දී කොදෙව්වන් ප්‍රයත්න දරද්දී, අනුයාත පන්දු වලදී  රෝහාන් කැන්හායි සහ ගැරී සෝබර්ස් දවා ගැනීමට ආබිඩ් සමත් විය. මාස කිහිපයකට පසුව, ඕවල් ක්‍රීඩාංගණයෙහිදී ඉන්දියාව විසින් එංගලන්තය කඩුළු සතරකින් පරාජය කරද්දී ඔහු විසින් ජයග්‍රාහී ලකුණු සතර රැස් කරන ලදි.

එම තරගමාලාවෙහිදීම මැන්චෙස්ටර් ටෙස්ට් තරගයෙහිදී, දිවා ආහාරයට පෙර ලකුණු 19 ලබා දී පළමු කඩුළු සතර දවා ගත් ඔහු එංගලන්තය කඩුළු 4 ට ලකුණු 41 තත්ත්වයට ඇද දැමීය.

තවද ටෙස්ට් තරග නවයක් ක්‍රීඩා කල ඔහු, 1975 ලෝක කුසලාන තරගයෙහිදී නවසීලන්තයට එරෙහිව ලකුණු 70 ක් රැස් කර ගති. තවද වසර කිහිපයක් ඔහු පළමු පෙළ ක්‍රිකට් ක්‍රීඩා කළේය. රංජි කුසලානය සඳහා හයිද්‍රබාද් කණ්ඩායම වෙනුවෙන් ලකුණු 2000 අභිබවා රැස් කළ ආබිඩ් අලි  සියයකට වඩා කඩුළු දවා ගත්තේය. ඔහුගේ ඉහළම පුද්ගලික ලකුණු රැස් කිරීම වන්නේ 1968-69 තරග කාල වාරයෙහිදී කේරල කණ්ඩායමට එරෙහිව නොදැවී ලබා ගත් ලකුණු 173 වන අතර  හොඳම පන්දු යැවීම වන්නේ 1974 දී සරේ කන්ඩායමට එරෙහිව දි ඕවල් ක්‍රීඩංගණයෙහිදී ලකුණු 23 ක් ලබා දෙමින් කඩුළු 6 ක් දවාලීම වෙයි.

ආශ්‍රිත

1941 උපත්
 1975 ක්‍රිකට් ලෝක කුසලාන සඳහා ක්‍රීඩා කල ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
හයිද්‍රබාද් ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
ඉන්දියානු මුස්ලිම්වරු
ඉන්දීය එක් දින ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
ඉන්දීය ටෙස්ට් ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
ඉන්දියානු ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
දකුණු කලාපයෙහි ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
ඉන්දියාවෙහි රාජ්‍ය බැංකුව සඳහා ක්‍රීඩා කළ ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
ජීවත් වන්නෝ
තෙලුගු ජනයා
ටෙස්ට් මංගලාවතරණයෙහිදී කඩුළු පහක් දවාලූ ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍ය ජාතික ක්‍රිකට් කණ්ඩායමෙහි පුහුණුකරුවෝ
ඉන්දියානු ක්‍රිකට් පුහුණුකරුවෝ
ඉන්දියාවේ හයිද්‍රබාද්හී උපන් ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ

සයිඩ් ආබිඩ් අලි


Pasărea albastră (titlu original: The Blue Bird) este un film american mut alb-negru fantastic din 1918 regizat de Maurice Tourneur sub auspiciile producătorului Adolph Zukor. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Tula Belle și Robin Macdougall. Scenariul este scris de Maurice Maeterlinck pe baza piesei sale de teatru L'Oiseau bleu (Pasărea albastră) din 1909.

Prezentare

Atunci când bietul bătrân văduv Berlingot îi întreabă pe Tyltyl și pe Mytil, fiul mai tânăr și fiica vecinilor săi mai bogați, dacă vor să-i împrumute pasărea lor de companie pentru a-și înveseli fiica bolnavă, Mytyl îl refuză cu egoism. În acea noapte, când copiii dorm, zâna Bérylune intra în casă lor cu chipul lui Berlingot, înainte de a se transforma în adevărata sa înfățișare frumoasă. Ea insistă ca cei mici să caute pasărea albastră a fericirii. Ea îi dă lui Tyltyl o pălărie magică care are puterea să-i arate interiorul lucrurilor. Drept urmare, sufletele din foc, apă, lumină, pâine, zahăr și lapte devin personificate, iar câinele și pisica lor de companie pot vorbi acum cu stăpânii lor. Înainte ca toți să-și dea seama, Bérylune îi avertizează pe copii că noii lor tovarăși vor pieri, odată ce căutarea lor este dusă la bun sfârșit.

Prin urmare, zâna îi duce prin diferite locuri pentru a căuta pasărea fericirii. La Palatul Nopții, pisica trădătoare o avertizează pe Maica Nopții, după ce a auzit profeția zânei. Câinele îl salvează pe Tyltyl de unul dintre pericolele de la palat. Într-un cimitir, morții se trezesc la miezul nopții, iar Tyltyl și Mytil se reîntâlnesc cu bunica, bunicul și frații lor. Ei primesc o pasăre albastră, dar când ei pleacă, pasărea dispare. Apoi, ei vizitează Palatul Fericirii. După ce au văzut diverse bucurii și fericiri mai mici, le este prezentată cea mai mare dintre ele: iubirea maternă sub forma propriei lor mame. În cele din urmă, sunt transportați în Regatul Viitorului, unde copiii așteaptă să se nască, inclusiv fratele lor nenăscut. Nicăieri nu găsesc însă pasărea albastră.

După ce se întorc acasă cu mâna goală, cei doi copii văd că pasărea s-a aflat tot timpul într-o colivie în casa lor. Mytil îi dă pasărea lui Berlingot care se întoarce puțin mai târziu cu fiica sa, care acum se simte bine. Cu toate acestea, pasărea scapă din mâinile fiicei și zboară. Tyltyl o consolează  pe fata din vecini, apoi se întoarce către public și cere spectatorilor să caute păsări albastre acolo unde o să le găsească cel mai probabil: în casele lor.

Distribuție
 Tula Belle - Mytyl
 Robin Macdougall - Tyltyl
 Edwin E. Reed - Daddy Tyl
 Emma Lowry - Mummy Tyl
 William J. Gross - Grandpa Gaffer Tyl
 Florence Anderson - Granny Tyl
 Edward Elkas - Widow Berlingot
 Katherine Bianchi - Widow Berlingot's Daughter
 Lillian Cook - Fairy Bérylune
 Gertrude McCoy - Light
 Lyn Donelson - Night
 Charles Ascot - Dog
 Tom Corless - Cat
 Mary Kennedy - Water
 Eleanor Masters - Milk
 Charles Craig - Sugar
 Sammy Blum - Bread
 S.E. Potapovitch - Fire
 Rose Rolanda

Producție
Filmul a fost turnat în Fort Lee, New Jersey; multe dintre primele studiouri de film din cadrul  industrii cinematografice americane timpurii aveau baza acolo la începutul secolului al XX-lea.

Lansare și primire
A avut premiera la 31 martie 1918 și a fost distribuit de Paramount Pictures.

În 2004, filmul a fost selectat pentru a fi păstrat în Registrul de Film al Statelor Unite de către Biblioteca Congresului Statelor Unite ale Americii ca fiind "semnificativ din punct de vedere cultural, istoric sau estetic"..

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme americane din 1918

Filme din 1918
Filme americane
Filme mute
Filme regizate de Maurice Tourneur
Filme Paramount Pictures
Filme fantastice
Filme alb-negruScenarii de Maurice Maeterlinck
Filme din Registrul Național de Film (SUA)

Pasărea albastră (film din 1918)