Goodbye (also called Goodbye Cream) is the fourth and final studio album by Cream, with three tracks recorded live, and three recorded in the studio. It was released in Europe by Polydor Records and by Atco Records in the United States, debuting in Billboard on 15 February 1969. It reached number one in the United Kingdom and number two in the United States. A single, "Badge", was subsequently released from the album a month later. The album was released after Cream disbanded in November 1968.

Background and recording
Just before Cream's third album, Wheels of Fire, was to be released, the group's manager Robert Stigwood announced that the group would disband after a farewell tour and a final concert at the Royal Albert Hall in November. Just before the start of their farewell tour in October 1968, Cream recorded three songs at IBC Studios in London with producer Felix Pappalardi and engineer Damon Lyon-Shaw. The songs "Badge" and "Doing That Scrapyard Thing" featured Eric Clapton using a Leslie speaker, while all three recordings featured keyboard instruments played by either Jack Bruce or Felix Pappalardi. The group started their farewell tour on 4 October 1968 in Oakland, California and 15 days later on 19 October the group performed at The Forum in Los Angeles where the three live recordings on Goodbye were recorded with Felix Pappalardi and engineers Adrian Barber and Bill Halverson.

In a 1969 Rolling Stone interview, producer Phil Spector told a possibly apocryphal story about how Atlantic Records head Ahmet Ertegun caused the album to happen: "Like the Cream are breakin' up, and he said, 'like man you have to do a final album for me.' They said, 'Why man, we hate each other,' or somethin' like that. Ahmet said, 'Oh no man, you have to do one more album for me. Jerry Wexler has cancer, and he's dyin' and he wants to hear one more album from you.' So they go in, make the album and he says, 'Like man, Jerry Wexler isn't dyin', he's much better, he's improved.'"

Compiling, artwork, and packaging
The original plan for Goodbye was to make it a double album, with one disc featuring studio recordings and the other with live performances like Wheels of Fire. With a lack of quality material on hand, however, the album was only one disc with three live recordings and three studio recordings.

The original LP release of the album was packaged in a gatefold sleeve with art direction handled by Haig Adishian. The outer sleeve featured photography by Roger Phillips with a cover design by the Alan Aldridge ink Studios, while the inner sleeve featured an illustration of a cemetery by Roger Hane that had the song titles on tombstones. A Compact Disc reissue of the album for the Cream Remasters series in 1998 featured an inlay photograph and had the inner-sleeve illustration in the liner notes of the album.

Critical reception

In a contemporary review for Rolling Stone, music critic Ray Rezos felt Cream deserved to depart with a better album. He wrote that most of the live songs sounded inferior to the original recordings and that the studio tracks were marred by the same flaw as on Wheels of Fire, namely the presence of blues playing on songs whose compositions were not blues in his opinion. Nonetheless, Goodbye was voted the 148th best rock album of all time in Paul Gambaccini's 1978 poll of 50 prominent American and English rock critics.

In a retrospective review for AllMusic, senior editor Stephen Thomas Erlewine called Goodbye a work of "hard, heavy rock" and "strong moments" rather than cohesiveness, with live music that is generally better than on Wheels of Fire and a side of studio recordings that also found Cream "at something of a peak". Robert Christgau also reacted favourably to the album, citing it as his favorite record from the group. J. D. Considine was less impressed in The Rolling Stone Album Guide (1992), deeming Goodbye an incomplete record with "exquisite studio work" but mediocre live performances.

Track listing

 Sides one and two were combined as tracks 1–6 on CD reissues.

Notes:
 [1–3] recorded live at The Forum, Los Angeles, 19 October 1968.
 Original pressings of the album (as well as the single) list composer credit on "Badge" to Clapton alone.
 "Anyone for Tennis" was originally released as a non-album single, as well as by Atco on the soundtrack album to the film The Savage Seven (catalogue no. SD 33-245, 1968). The song was subsequently sometimes included on pressings of Wheels of Fire (1968) and later pressings of Goodbye by Polydor.

Personnel
Cream

 Ginger Bakerdrums , backing vocals , percussion
 Jack Brucebass guitar , lead vocals , piano , organ
 Eric Claptonguitars , lead vocals  backing vocals

Additional musicians

 L'Angelo Misterioso (George Harrison)rhythm guitar
Felix Pappalardipiano , mellotron , bass

Recording

 EngineersBill Halverson, Adrian Barber, Damon Lyon-Shaw

Charts

Certifications

References

1969 albums
Cream (band) albums
Polydor Records albums
Atco Records albums
1969 live albums
Polydor Records live albums
Atco Records live albums
Albums produced by Felix Pappalardi
Albums recorded at the Forum
Albums recorded at IBC Studios
Albums with cover art by Alan Aldridge

Goodbye (Cream album)


අත්භුත රාමයණය යනු වාල්මිකි සෘෂි විසින් සංස්කෘත භාශාවෙන් රචනා කෙරු වීර කාව්‍යයකි. එය වාල්මිකි රාමායණයේම තවත් සංස්කරණයකි.

අත්භුත රාමායණ


قصر الحب  (ويعني بالعربية قصر العريشة) هو مسلسل درامي اجتماعي تركي. من إخراج تشاغان ايرمك عُرض على قناة أي تي في.

القصة
تدور أحداث مسلسل «قصر الحب» حول حسام الذي ورث ثروة طائلة عن والده المتوفى، ومرام الرسامة الموهوبة ذات الأحاسيس المرهفة، والمنتمية لعائلة متوسطة الدخل. وتشاء الأقدار أن يتقابل حسام ومرام في نيويورك؛ حيث تنشأ قصة حب قوية بينهما تنتهي بزواجهما في مدينة نفسهير شرقي تركيا، بالقرب من مسقط رأس حسام.

عندما يقرّر الزوجان العيش والاستقرار في قصرٍ تاريخيٍّ قديم تملكه والدة حسام في مدينة أنطالية تبدأ مرام باكتشاف نمط حياة جديد ومختلف كليّ عن ذاك الذي عاشته في إسطنبول مع عائلتها، لا سيّما عندما تكتشف مدى تأثّر حسام بالعادات المتوارثة، والتزامه بتقاليد عائلته التي ترأسها والدته القوية والمحافظة.

روابط خارجية

مراجع

دراما تركية
صناديق تصفح التلفزة التركية
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في إسطنبول
قوالب تركيا
مسلسلات تلفزيونية أنتجت في إسطنبول
مسلسلات تلفزيونية تركية انتهت
مسلسلات تلفزيونية تركية انتهت في 2004
مسلسلات تلفزيونية تركية بدأ عرضها في 2002
مسلسلات تلفزيونية تركية دبلجت للعربية
مسلسلات تلفزيونية تركية في عقد 2000
مسلسلات تلفزيونية درامية تركية
مسلسلات قناة أي تي في التركية

قصر الحب (مسلسل)


En kernefjerner er et køkkenredskab, som er beregnet til hurtig og smidig fjernelse af små kerner i blommer, mirabeller, kirsebær og lignende frugter.

Skønt der findes mange forskellige varianter, er fremgangsmåden altid den samme: Frugten lægges i en holder og en stav trykker kernen ovenfra ud af frugten. Ved deling af blommer bliver frugten samtidig delt i fire dele af en kniv. Kernefjernere er udarbejdet i metal eller kunststof. Der findes mange forskellige udformninger, hvor der er to hovedgrupper: Håndholdte eller fastgjorte.

Weblinks

Køkkenredskaber

Kernefjerner


Carlo Schmidl (* 7. Oktober 1859 in Triest, Kaisertum Österreich; † 7. Oktober 1943 in Triest) war ein italienisch-österreichischer Musikverleger und Kunstsammler.

Leben
Sein Vater Anton Schmidl (1814–1880) war Konzertdirektor und zog von Budapest nach Triest. Carlo (Carl) Schmidl lernte bei seinem Vater Musiktheorie und Violine. 1872 begann er im Alter von dreizehn Jahren als Kopist und Sekretär am Fondaco Vicentini zu arbeiten, einem der damals größeren Triestiner Musikverlage. 1889 gründet er sein eigenes Musikgeschäft, die Carlo Schmidl & Co., der er im Jahr darauf auch die Fondaco Vicentini einverleibte. 1902 verkaufte er sein Unternehmen an den Mailänder Musikverlag Ricordi, für den er 1901 eine Niederlassung in Leipzig gründete, und die er bis 1906 leitete.

In den darauffolgenden Jahren veröffentlichte er unter anderem Werke und Biographien italienischer und österreichischer Komponisten und sammelte währenddessen auch zahlreiche Handschriften, Frühdrucke und andere Materialien mit Bezug zu Theater und Musik. 1924 schloss er mit der Stadt Triest eine Vereinbarung zur Gründung eines Museums am Teatro Giuseppe Verdi. Er ließ seine in fünfzig Jahren zusammengetragene Sammlung in dieses Museum einfließen und überließ der Stadt diese Sammlung nach seinem Tod. Seit 1947 ist das städtische Theatermuseum Carlo Schmidl nach ihm benannt und heute im Palazzo Gopcevich am Canal Grande untergebracht.

Veröffentlichungen
 Dizionario universale dei musicisti Bd. 1, Ricordi, Mailand, 1887–1890
 Dizionario universale dei musicisti Bd. 2, Ricordi, Mailand, 1928–1929

Weblinks

Einzelnachweise

Musikverleger
Kunstsammler
Person (Triest)
Person (Cisleithanien)
Italiener
Geboren 1859
Gestorben 1943
Mann

Carlo Schmidl


An Crepidium tjiwideiense in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Dariusz Lucjan Szlachetko. An Crepidium tjiwideiense in nahilalakip ha genus nga Crepidium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Jawa. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Crepidium

Crepidium tjiwideiense


Rasmus Kjeldahl (født 27. marts 1965) er en dansk økonom og har været direktør for Børns Vilkår siden 2013.

Opvækst og uddannelse
Rasmus Kjeldahl er søn af ingeniør Poul Kjeldahl og bibliotekar Inger Kjeldahl (f. Ottar Jensen). Han voksede op i Skanderborg, hvor han gik på Niels Ebbesen Skolen og sidenhen Skanderborg Amtsgymnasium. Kjeldahl er uddannet cand.agro fra Den Kgl. Veterinær- og Landbohøjskole ved Københavns Universitet og uddannet ph.d. i økonomi fra Wye College, University of London.

Karriere
Rasmus Kjeldahl har været forsker ved Statens Jordbrugsøkonomiske Institut (1990-1995), hvorefter han blev embedsmand i EU-Kommissionen (1995-2000). Fra 1997-1999 var Kjeldahl vicekabinetchef og medlem af Kommissær Ritt Bjerregaards Kabinet. Kjeldahl besad posten som sektorchef i Fødevareministeriet fra 2002 og har i 11 år været direktør for Forbrugerrådet (2002-2013). Siden 2013 har han været direktør for Børns Vilkår.

Udover sine ansættelser har Rasmus Kjeldahl besiddet en række bestyrelsesposter. Kjeldahl er formand for Varefakta, næstformand for Poesiens Hus og medlem af Roskilde Universitets bestyrelse. Han har tidligere været medlem af Datarådet, Det Økonomiske Råd, Nationalbankens repræsentantskab og siddet i bestyrelsen for tænketanken Concito, Fødevareøkonomisk Institut, Disciplinærnævn for Ejendomsformidling samt været næstformand for Promilleafgiftsfonden, formand for Danwatch og formand for Fonden Københavns Madhus.

I 2020 udgav Rasmus Kjeldahl bogen "Verdens bedste barndom" om danske børns opvækst.

Privat
Privat har Rasmus Kjeldahl børnene Nina, Esther og Johan. Kjeldahl er gift med Mette Aagaard, der er udviklingschef i Slagelse Kommune, og parret er sammen bosat i København. Rasmus Kjeldahl bruger sin fritid på sin sejlbåd og på cykling.

Referencer

 Rasmus Kjeldahl på LinkedIn

Økonomer fra Danmark
Personer i Kraks Blå Bog

Rasmus Kjeldahl


est un site web agrégateur de critiques de jeux vidéo lancé en . Il a pour but de recenser les critiques formulées par la presse spécialisée sur un jeu vidéo donné, en établissant une moyenne des notes attribuées et un pourcentage de critiques recommandant le jeu.

Historique

Genèse
 est créé en réponses aux controverses liées au fonctionnement de Metacritic, un autre agrégateur de notes de jeux vidéo : en effet, le score d'un jeu sur ce site fait partie intégrante de son succès commercial et des éventuels bonus accordés aux développeurs. Or, cet indice peut être biaisé à cause de l'opacité de Metacritic vis-à-vis de ses méthodes de calcul des scores et de choix des publications , aboutissant à de nombreuses critiques vis-à-vis de la trop grande importance accordée à ce site par l'industrie vidéoludique.

Développement et mise en ligne
Le développement d' est dirigé par Matthew Enthoven (). Le site est conçu de façon que les informations soient facilement visibles et vérifiables, aussi une mise en page simple est adoptée.

La conception du site commence en , puis celui-ci est mis en ligne le . Seuls les jeux sortis à partir de cette date y sont répertoriés.

En ,  est utilisé comme référence dans l'. Le 12 décembre 2022, le site GOG.com l'intègre à son tour sur ses fiches de présentation jeu.

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Metacritic

Liens externes

.

Site web lancé en 2015
Agrégateur de critiques de jeux vidéo
Base de données sur le jeu vidéo sur Internet

OpenCritic


A prova da plataforma 10 m individual masculino dos saltos ornamentais no Campeonato Mundial de Esportes Aquáticos de 2022 foi realizada nos dias 2 e 3 de julho, em Budapeste, na Hungria.

Calendário
Horário local (UTC+2).

Medalhistas

Resultados

Ligações externas

 Site da Federação Internacional de Natação

Eventos do Campeonato Mundial de Esportes Aquáticos de 2022

Saltos ornamentais no Campeonato Mundial de Esportes Aquáticos de 2022 - Plataforma 10 m individual masculino


Jerome "Jay" Anderson (Mullens, Virginia Occidental,  - Helsingborg, Suecia, ) fue un jugador y entrenador de baloncesto estadounidense que jugó dos temporadas en la NBA, además de hacerlo en la AABA. También ejerció de entrenador en Suecia y en Noruega durante más de 10 años. Con 1,96 metros de estatura, jugaba en la posición de Escolta.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante cuatro temporadas con los Mountaineers de la Universidad de Virginia Occidental, en las que promedió 12,6 puntos y 6,4 rebotes por partido.

Profesional
Fue elegido en la quincuagésimo tercera posición del Draft de la NBA de 1975 por Boston Celtics, y también por los San Diego Conquistadors en la séptima ronda del Draft de la ABA, eligiendo la primera opción, donde jugó una temporada en la que se proclamaría campeón de la NBA, ayudando con 2,8 puntos por partido.

Al año siguiente, tras ser despedido, fichó como agente libre por Indiana Pacers, donde jugó una temporada siendo uno de los últimos hombres del banquillo, promediando 2,4 puntos por partido.

En 1978 se fue a jugar con los West Virginia Wheels de la All-American Basketball Alliance, donde fue el segundo mejor anotador del equipo, promediando 16,0 puntos por partido.

Entrenador
Tras su etapa como jugador, se marchó a Suecia, donde ejerció como entrenador durante 12 años, 9 de ellos en el Sundsvall Dragons, tras los cuales entrenó también en Noruega. En 2009 falleció en la ciudad sueca de Helsingborg, tras una larga batalla contra la leucemia.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Anderson en NBA.com
 Ficha de Jerome Anderson en ultimatenba.com
 Estadísticas en la NCAA

Baloncestistas de Virginia Occidental
Entrenadores de baloncesto de Estados Unidos
Entrenadores de baloncesto de Suecia
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los West Virginia Mountaineers
Baloncestistas de los Boston Celtics
Baloncestistas de los Indiana Pacers
Nacidos en Mullens
Fallecidos en Helsingborg
Fallecidos por leucemia
Fallecidos por cáncer en Suecia

Jerome Anderson


Tāre Lhamo, também conhecida como Tāre Dechen Gyalmo (Ano do Tigre da Terra 1938–26 de março de 2002), foi uma mestre budista tibetana, visionária e reveladora de tesouros (gter ston) que ganhou renome no leste do Tibete. Ela é renomada como herdeira de linhagens nyingma e por suas reencarnações reconhecidas pelos tibetanos, sendo responsável pela difusão de iniciações e textos revelados, restauração de locais budistas e estabelecimento de tradições cúlticas e folclóricas, como festivais em torno da figura lendária épica de Gesar de Ling. Foi especialmente elogiada em hagiografias e conhecida por seus milagres que salvaram vidas durante as dificuldades da Revolução Cultural e por prolongar a vida de muitos mestres. Foi dito que suas atividades para beneficiar os outros incharam como um lago na primavera.

Aos 40 anos, Tāre Lhamo tornou-se a consorte de sabedoria de Namtrul Rinpoche Jigme Phuntsok, também conhecido como Orgyen Namkha Lingpa (1944–2011), o Quarto Namkai Nyingpo e o renascimento do pai dela, Apang Terchen. O eminente casal trabalhou incansavelmente para restaurar e expandir o estudo e a prática religiosa em suas comunidades. Sua base era Nyenlung no condado de Serta, Sichuan, perto de Dodrupchen e Larung Gar.

Tare Lhamo descobriu muitos tesouros (gter chos) do Mantra Secreto e do Darma dzogchen, incluindo sádanas, cantos de pássaros e cantos de realização. Juntamente com Namtrul Rinpoche, suas obras coletadas de mais de 600 textos (conforme a contagem da compilação) estão publicadas em tibetano.

De acordo com Tulku Orgyen Zangpo Rinpoche, um de seus tesouros era sobre amarrar diferentes tipos de nós com barbante como um meio hábil de realizar desejos ou atividades para beneficiar os outros. "Khandro tinha uma centena de tipos diferentes de nós que ela usava para diferentes propósitos, como longevidade. Ou, se você estava doente ou tinha obstáculos ou queria um filho ou filha."

Notavelmente, Tāre Lhamo foi a primeira a reconhecer Dudjom Sangye Pema Zhepa, filho de Dola Tulku Jigme Chökyi Nyima, como um renascimento do Dudjom Rinpoche, Jigdral Yeshe Dorje. Essa identificação veio a ela em poemas de escrita dakini e foi confirmada por Chadral Sangye Dorje.

Vida pregressa

Biografias
"Vinha Espiralante da Fé: A Vida de Libertação da Suprema Khandro Tare Lhamo" (mkha' 'gro tā re lha mo'i rnam thar dad pa'i 'khri shing; em inglês: Spiraling Vine of Faith: The Life of Liberation of the Supreme Khandro Tare Lhamo) é a biografia oficial de sua juventude, escrita por Pema Osal Thaye, filho do coração de Namtrul Rinpoche e Tare Lhamo. A biografia dedica 126 fólios para contar as vidas de libertação de Yeshe Tsogyal e Sera Khandro como um prelúdio para recontar as de Tare Lhamo.

Outra biografia é "Lâmpada de Joia das Bênçãos" (gter ston grub pa'i dbang phyug gzhi chen nam sprul dang mhka' 'dro tva re bde chen lha mo zung gi mdzad rnam nyer bsdud byin rlabs norbu'i sgron me; em inglês: Jewel Lamp of Blessings), escrita por Abu Karlo e publicado em 2001.

Após o casamento de Tare Lhamo com Namtrul Rinpoche, sua biografia continua na biografia de Namtrul Rinpoche de Pema Osal Thaye, "Guirlanda de Joias: A Vida da Libertação de Namtrul Jigme Phuntsok" (nam sprul 'jigs med phun tshogs kyi rnam thar nem bu'i do shal; em inglês: Jewel Garland: The Life of Liberation of Namtrul Jigme Phuntsok), publicada em "Oferendas de Nuvens para Deleitar os Vidyadharas e Dakinis" (skyabs rje nam sprul rin po che 'jigs med phun tshogs ang mkha' 'gro ta re lha mo mchog gi rnam thar rig 'dzin mkha' 'gro dgyes pa'i mchod sprin; em inglês: Cloud Offerings to Delight The Vidyadharas and Dakinis), 1997.

Primeiros anos e relacionamentos espirituais
Tāre Lhamo nasceu na região nômade de Golok, no leste do Tibete, no condado de Padma. Seu pai era o filho milagroso de Dudjom Lingpa, Apang Tertön (a phang gter chen), Orgyen Trinley Lingpa (orgyan 'phrin las gling pa), também conhecido como Pawo Choying Dorje (dpa' bo chos dbyings rdo rje) (1895–1945). Sua mãe, Damtsik Drölma (dam tshig sgrol ma), era uma emanação de fala de Yeshe Tsogyal.

Quando ela tinha um ano de idade, ela foi em peregrinação com seus pais para o distante Tibete central. Em Lhasa, a família conheceu muitos mestres. Foi nessa época que Dudjom Jigdral Yeshe Dorje (1904–1987) reconheceu Tāre Lhamo como uma emanação de Yeshe Tsogyal, ante à estátua de Jowo Śākyamuni, que servia de autoridade suprema (secundária ao Buda) no reconhecimento de lamas tibetanos, um uso que também foi popular pelo menos no século XX. Nesse momento, ele escreveu esta oração aspiracional: "Emanação conjunta de Varahi, a mãe de todos os budas, e Tsogyal, a dakini de Kham, que leva o nome de Sukha (Sera Khandro), voltou como a nascida do mantra, Tāre. Seus feitos e atividades se espalharão para a Índia, Tibete e China, e ela trará todos aqueles ligados a ela para o reino puro de Khechara." Desta forma, Tāre Lhamo foi considerada como uma emanação de Sera Khandro, embora nenhuma entronização formal tenha ocorrido.

Sera Khandro Deway Dorje (se ra mkha' 'gro bde ba'i rdo rje), também conhecida como Kunzang Dekyong Wangmo (1892-1940), uma emanação de Yeshe Tsogyal, nasceu em Lhasa, mas passou a maior parte de sua vida no leste do Tibete. Um dia, ela deu um cordão de proteção vermelho para a futura mãe de Tāre Lhamo dizendo: "mantenha isso em um lugar seguro. Quando o nó do cordão desaparecer, voltarei para sua casa."

Tāre Lhamo foi também o renascimento de Tra Gelong Tsultrim Dargye (khra dge slong tshul khrims dar rgyas) (1866–1937), um estudioso e emanação de Naropa. Quando a futura mãe de Tāre Lhamo foi receber uma iniciação de Vajrayogini dele, ele disse a ela que um dia ele nasceria em sua família. Então, em seu leito de morte, ele disse a seu discípulo: "No ano do Tigre Masculino da Terra (1938), vá para Apang Terchen. Eu terei nascido lá." Por causa dessas palavras, Tāre Lhamo foi rapidamente reconhecida como o renascimento de Tra Gelong Tsultrim Dargye. E, assim que ela pôde falar, ela pediu que seus implementos rituais fossem devolvidos a ela.

O pai de Tāre Lhamo, Apang Tertön, profetizou o significado da vida de sua filha, dizendo: "Um ser sublime nascerá em minha família. Ela será a emanação combinada de Tra Gelong Tsultrim Dargye e da dakini Sukhavajra (Sera Khandro). Como um duplo renascimento, ela realizará um grande benefício para os seres em uma escala ainda maior do que meus próprios filhos."

Juventude tardia e laços familiares
Aos quatorze anos, Tāre Lhamo e sua mãe estavam viajando a pé para o Mosteiro Dodrupchen, quando uma matilha de cães selvagens os atacou em um campo aberto. Tudo o que podiam fazer era atirar pedras nos cães. Isso incluía uma pedra escura que Tare Lhamo pegou do topo de uma rocha grande. Mais tarde naquela noite, quando ela foi para a cama, ela encontrou aquela pedra escura em sua jaqueta. Em um exame mais detalhado, descobriu-se que era uma urna de tesouro marcada com a sílaba de Yeshe Tsogyal—um BAM vermelho. Sua mãe entendeu mais uma vez que sua filha era uma emanação de Yeshe Tsogyal e disse a ela: "Esta pedra é muito importante. Você deve usá-la próximo ao seu corpo". Tāre Lhamo o colocou dentro de um medalhão e o usou o tempo todo. A partir desse momento, sua vida começou a mudar. Mais tarde, ela soube que continha um tesouro destinado a ser revelado por Dodrupchen Rigdzin Jalu Dorje e ela o ofereceu a ele.

Quando ela tinha 19 anos, Tāre Lhamo foi aconselhada a se casar com Tulku Mingyur Dorje (1934–1959), um renascimento de Vairocana e filho de Dzongter Kunzang Nyima. Seu único filho que teve com ele, Wangchuk Dorje, também conhecido como Tulku Ngaro, morreu de uma doença indeterminada em 1976. A mãe de Tāre Lhamo morreu pouco depois disso, deixando-a desamparada.

Aos 40 anos, Tāre Lhamo tornou-se a consorte de sabedoria de Rinpoche Jigme Phuntsok, também conhecido como Orgyen Namkha Lingpa (1944–2011), o Quarto Namkai Nyingpo e o renascimento do pai de Tāre Lhamo, Apang Terchen. O casal trabalhou incansavelmente para reviver o budismo tibetano no leste do Tibete, restaurando instituições, realizando serviços religiosos, construindo estruturas religiosas e revelando treze volumes de tesouros (listados abaixo). Nyenlung (snyan lung dgon pa) no condado de Serta, Sichuan, seu mosteiro natal, está agora sob a direção do único filho de Namtrul Rinpoche, Shitrul Tulku Lhaksam Namdak.

Professores
Este relato de seus professores e algumas das transmissões que ela recebeu foram extraídos de Spiraling Vine of Faith.

Desde muito jovem, Tāre Lhamo teve visões de Padmakara e das Três Raízes, e recebeu muitas profecias.

Quando criança, ela estudou no mosteiro de seu pai, Tsimda (rtsis mda'''). Aos sete anos, foi-lhe dado por ele o Nyingtik Yabshi (snying thig ya bzhi) de Longchenpa, e seu pai transmitiu seu próprio corpus de tesouros também. Junto com seus irmãos (todos mestres reencarnados), ela se tornou uma das sucessoras de seu pai, embora não tenha reivindicado a posição no Mosteiro de Tsimda. Quando ela tinha nove anos, seu pai morreu e ela vendeu suas joias para construir uma estupa de relicário para suas relíquias. Depois disso, ela recebeu transmissões e orientações dos mestres mais importantes de seu tempo no leste do Tibete. Por exemplo:

Dodrupchen Rigzin Jalu Dorje (rig 'dzin' ja lus rdo rje) (1927-1961) deu-lhe o Nyingthik Yabshi de Longchenpa.

De Dzongter Kunzang Nyima (rdzong gter kun bzang nyi ma) (1904–1958), o neto e encarnação de fala de Dudjom Lingpa, ela recebeu seu ciclo do tesouro de 60 volumes e o ciclo do tesouro de Dudjom Lingpa. Ele a nomeou Guardiã do Darma (chos bdag) de seu próprio ciclo de Yeshe Tsogyal. Seguindo suas instruções, ela plantou uma flecha de longa vida na rocha da porta do tesouro em Nyenpo Yurtse.

Em 1990, de Dola Tulku Jigme Chökyi Nyima Rinpoche, um dos filhos de Dudjom Rinpoche que permaneceu no Tibete, Tāre Lhamo e Namtrul Rinpoche receberam o ciclo completo dos Novos Tesouros de Dudjom. Mais tarde, ela reconheceu seu filho como um renascimento de Dudjom Jigdral Yeshe Dorje.

 Durante a Revolução Cultural
Aos 22 anos, Tāre Lhamo foi exposta à turbulência da Revolução Cultural (1966 a 1976). No Tibete oriental, todas as instituições religiosas foram destruídas e a prática do budismo foi banida.

Foi também uma época de fome. Quando sua comunidade estava morrendo de fome, alega-se que Tāre Lhamo foi capaz de alimentá-los através de seus poderes milagrosos. Por exemplo, se ela tinha uma pequena quantidade de comida, ela multiplicava para alimentar muitos. Ou, mesmo sem aumentar a comida, quem comesse sua comida se sentiria saciado. Dessa e de muitas outras maneiras, Tāre Lhamo cuidou amorosamente de sua comunidade, realizando adivinhações e rituais em segredo tarde da noite e contando histórias que deram às pessoas um farol de esperança durante este capítulo devastador da história do Tibete.

Durante a Revolução Cultural, Tāre Lhamo foi submetida ao trabalho manual. Seu primeiro marido, Tulku Mingyur Dorje, e seus três irmãos morreram na prisão. De acordo com histórias de linhagens orais, ela foi poupada da prisão, talvez por ser mulher, embora tenha sofrido espancamentos e torturas. Em uma ocasião angustiante, as autoridades colocaram seu peito nu em um fogão a lenha quente. De acordo com uma velha que contou esta história a Holly Gayley, Tāre Lhamo teria refletido sobre os sofrimentos muito maiores dos seres nos reinos do inferno e, como resultado, ela não obteve marcas de queimadura.

Outro exemplo relatado de seus poderes milagrosos: uma vez, um pedaço de rocha do tamanho de uma barraca feita de pelo de iaque desprendeu-se da montanha e caiu, destruindo tudo em seu caminho. Vendo isso acontecer, as pessoas começaram a fugir. No entanto, Tāre Lhamo apontou o dedo no gesto ameaçador, e a pedra parou imediatamente. Há muitos milagres que ajudaram sua comunidade relatados em Jewel Lamp of Blessings.

 A vida com Namtrul Rinpoche

 1978-1988

 Cartas e encontro (1978-1980)
Em 1978, seus sonhos diziam que ela deveria conhecer Namtrul Rinpoche Jigme Phuntsok, que morava na província de Sichuan. Ela iniciou uma correspondência e namoro com ele, e, através de um mensageiro secreto, eles trocaram 58 cartas ao longo de um período de dois anos, durante os quais se encontraram apenas uma vez. Essas cartas—talvez únicas na literatura tibetana—contêm expressões de afeto e muitas declarações proféticas de seu destino conjunto de elevar a doutrina budista. Elas agora estão traduzidas e publicadas por Holly Gayley (2019), Inseparable Across Lifetimes: The Lives and Love Letters of the Tibetan Visionaries Namtrul Rinpoche and Khandro Tare Lhamo, que também as analisou em outras publicações.

Suas cartas de amor revelam articulações dos papéis de gênero segundo o contexto budista e da agência local dos tibetanos dominados. Há grande demonstração de reverência por parte de Namtrul Rinpoche a Tāre Lhamo, e vice-versa. Ambos se consideravam mutuamente em suas linhagens reveladas como mestres reencarnados. Tāre Lhamo utiliza-se do termo "esporte da atração" para se referir ao cortejo que realizavam, visando a um fim de se unirem como casal tântrico e revelarem tesouros conjuntamente para se restaurar a destruição do budismo e "degeneração" do Tibete. Há uma convenção de escrita epistolar, seguindo-se modelos de referência pessoal no budismo, mas o estilo de escrita de ambos é diferente, com Tāre Lhamo se utilizando mais de imagens e métrica poética de músicas folclóricas de Amdo, enquanto Namtrul Rinpoche de início segue uma estrutura mais formal.

No intercâmbio de cartas, eles relembram suas encarnações anteriores e apelam pelo reencontro na existência atual, segundo o "princípio da coincidência", com Tāre Lhamo exortando-o a se recordar como um compromisso cármico e incentivando a união segundo bons auspícios; em uma das cartas, ela deseja que ambos nunca sejam separados em instante algum "nessa vida e em toda a sucessão de [nossas] vidas". Compartilham também de temores e dificuldades envolvidas no preparo de se reunirem, como a resistência da família de Tāre Lhamo em deixá-la se separar para ir morar com Namtrul, e também a questão de que ambos moravam em regiões tibetanas diferentes e as fronteiras eram controladas pela China. A um ponto em uma das cartas, Tāre Lhamo alude ao ritual de união sexual de karmamudrā, em que os consortes se unem para evocar memórias e revelar tesouros; ela o descreve utilizando-se de termos tântricos simbólicos da sexualidade, como vajra (referente ao pênis), lótus (referente à vagina), e ao "licor" que leva ao momento beatífico de êxtase da não dualidade e vacuidade."Amigo, joia preciosa da mente. Em um sonho, enquanto durmo, no início da noite, lembro-me de brincar em um belo prado de flores. Lembro-me do maṇḍala do sol e da lua, [nossos] rostos se tocando. Lembro-me de entrelaçar os braços e juntar as pontas dos dedos. Lembro-me de me deleitar com o festival da satisfação. Lembro-me de ter experienciado o festival de grandes meios secretos. Pensar nisso de novo e de novo me deixa terna e triste. Lembro-me de tua pele, lisa como o algodão de uma flor. Lembro-me de tua voz, doce como o dedilhar de um bandolim. Lembro-me de tua mente, amorosa como [o calor do] sol."

 Excerto da Carta 14

 Parceria

Em 1980, Tāre Lhamo deixou sua casa em Qinghai (contra a vontade de seus parentes e contrariando as restrições do governo), para se tornar a consorte de sabedoria de Namtrul Rinpoche. Eles reconstruíram o Mosteiro de Nyenlung e nele viveram, onde serviram como seus principais professores até sua morte.

O casal se tornou discípulos de Khenpo Jigme Phuntsok Jungne (1933–2004), o fundador da Larung Gar. Ele lhes transmitiu Calachacra, todo o corpus de Apang Terton e o Chetsun Nyingtik. Em 1986, ele os entronizou como grandes reveladores de tesouros (gter ton), época em que muitas orações de longa vida foram compostas por sua longevidade. Em 1987, eles viajaram em peregrinação com Jigme Phuntsok para Wutai Shan, perto de Pequim, com uma comitiva de 10.000.

Durante os anos 80 e 90, o casal orientou e ensinou milhares de pessoas em todo o Tibete Oriental, divulgando livremente os tesouros de Dudjom e Apang Terton, bem como seus próprios tesouros. De acordo com Tulku Orgyen Zangpo Rinpoche, ao revelar seus tesouros, era costume de Tāre Lhamo escrever em uma escrita simbólica e de Namtrul Rinpoche transcrever os símbolos.

Em 1981, Namtrul Rinpoche adoeceu gravemente, a ponto de serem realizados pujas (oferendas) para fazer as dakinis recuarem (havia o presságio de que elas buscavam a pessoa no momento iminente da morte e que rituais poderiam afastá-las). O corpo de Rinpoche estava frio como pedra, e ele não conseguia emitir nenhum som. Tāre Lhamo gritou seu nome três vezes enquanto agitava a flecha da longevidade, e Rinpoche gradualmente recuperou a consciência. Quando ele finalmente conseguiu falar, ele disse: "Numerosas dakinis apareceram em um caminho celestial de fitas de seda. Cantando várias melodias, elas vieram ao meu encontro. Quando você jogou a flecha da longevidade, ela cortou o caminho do arco-íris e as fitas de seda. Isso irritou as dakinis e eles foram embora. Então, por enquanto, não há mais problema."

Em 1988, aos 50 anos, Tāre Lhamo teve um sonho no qual viu seu mosteiro natal de Nyenlung como um campo búdico puro. Neste sonho, uma jovem princesa apareceu, e voando juntos, eles viajaram para reinos puros de dakini e receberam ensinamentos de Yeshe Tsogyal.

 1998-2000
Namtrul Rinpoche transcreveu a "Proteção de Armadura Destemida contra Raios" (thog srung 'jigs med go cha; em inglês: Fearless Armor Protection Against Lightning) e ofereceu-a a Tāre Lhamo. De acordo com Pema Osel Thaye: "Então, uma noite, enquanto Tāre Lhamo estava dormindo, um violento granizo surgiu de repente. Quando trovões e relâmpagos atingiram sua residência, sua cama, todos os móveis do quarto e suas roupas foram reduzidos a cinzas, mas ela permaneceu intacta".

Em 1992, o casal fez uma peregrinação ao Tibete central. Quando eles estavam se aproximando da montanha sagrada de Nyenchen Thanglha, a nordeste de Lhasa, nuvens cor de laranja teriam aparecido no cume e os acompanharam ao longo do caminho. Eles visitaram Lhasa e depois Kangri Tokar, onde escreveram um novo texto de tesouro, A Dakini Azul Refulgente: Quintessência do Coração-Mente de Samantabhadra, Instruções Profundas Apontando a Luminosidade da Sabedoria (em inglês: The Blazing Blue Dakini: Samantabhadra's Heart-Mind Quintessence, Pith Instructions Pointing Out Wisdom Luminosity). Eles concederam iniciações em Shuksep e em Tsogyal Latso, o local de nascimento de Khandro Yeshe Tsogyal em Drakda. Em Tsogyal Latso, eles providenciaram para que o templo fosse restaurado e remodelado com novas estátuas encomendadas em Lhasa. Enquanto eles estavam dando o empoderamento Dakini Azul Refulgente, o céu foi envolto em um orbe de luz iridescente. E nas proximidades, nas encostas do Monte Dama Turquesa, surgiu uma trilha para caminhada. As pessoas comentaram que este deveria ser o caminho da procissão para aqueles que vinham para as iniciações. Antes de partir, o casal também realizou rituais para expurgar e purificar o local, momento em que surgiram espontaneamente belas melodias vajra. Depois de visitar Samye, Chimphu e Tradruk, eles viajaram para o Mosteiro Tashilunpo no oeste do Tibete e depois voltaram para Nyenlung.

Seus principais tesouros foram descobertos em Samye Chimphu, Kangri Tokar, Amnye Machen, Dragkar Treldzong, Sergyi Drong-ri Mugpo e Nyenpo Yutse, Trophug Khandro Du Ling, Tashi Gomang, Drakyangdzong, Shujung Pemabum Dzong, Kokonor, Drakda Tsogyal Latso e Doyi Nyingpo.

 Anos finais

Tāre Lhamo morreu em 26 de março de 2002, em um hospital de Chengdu. Ela tinha sido saudável e forte ao longo de sua vida. No entanto, de acordo com Tulku Orgyen Zangpo Rinpoche, em 2000, ela começou a sentir que morreria em breve. Com Namtrul Rinpoche, eles consultaram Khenpo Jigme Phuntsok. Todos concordaram que as indicações de sua morte iminente eram inegáveis. Eles providenciaram exames médicos, mas nada ajudou. Foram consultados diversos médicos, inclusive estrangeiros, que providenciaram exames, sem resolução. Tāre Lhamo apresentava dor na garganta e problemas de digestão, um quadro comum na região de se indicar provavelmente um câncer no esôfago. Quando os monges oraram para prolongar sua vida, os sinais de esperança não surgiram, e consideravam claro que as dakinis logo a escoltariam deste mundo.

Namtrul Rinpoche conta que diversas premonições, como sonhos, e sinais apareceram no período próximo à morte. Segundo ele, a um determinado momento música começou a irradiar do corpo de Tāre Lhamo e uma escrita simbólica apareceu no braço dela.

Depois disso, um dia, Tāre Lhamo vestiu suas melhores vestes e enfeitou seus cabelos. Ela reuniu seus discípulos e ofereceu conselhos ao seu coração. Eles imploraram para que ela renascesse rapidamente e voltasse para eles. Pouco depois, ela se deitara, até morrer. Segundo seu testamento, na hora final de sua morte, a 26 de março de 2002, Tāre Lhamo se colocara em uma postura de repouso considerada no budismo como do tipo "elefante", e que teria ocorrido emanação de perfume e nuvens arco-íris dentro e fora do prédio. Assim que ela faleceu, contam-se em suas biografias também sobre outros sinais de sua realização: sua pele ficou branca. Ela brilhava e era linda.

Seu corpo foi levado para o Mosteiro de Nyenlung e exibido. De acordo com a prática do Dzogchen, seu corpo começou a encolher. Foi colocado em um prato e oferecido na cremação. Durante a cremação, ainda havia mais sinais de que ela havia alcançado a realização de um mestre dzogchen, como arco-íris no céu e flores caindo. Após seu falecimento, Namtrul Rinpoche continuou vigorosamente suas atividades, até sua morte em 2011.

No aniversário de um ano do falecimento de sua companheira, em uma última carta de 2003, Namtrul Rinpoche descreve um lamento relatando seus momentos de tristeza profunda, mas que logo foi consolado ao receber uma visão de Tāre Lhamo. Ele transcreveu versos que ela teria cantado, dentre os quais alguns exemplos:

Namtrul Rinpoche relata que, ao final da visão, a imagem de Tāre Lhamo se dissolveu em luz, que se transformou depois em uma esfera vermelha (bindu).

Hoje, a linhagem de Tāre Lhamo e Namtrul Rinpoche passou para o único filho de Namtrul Rinpoche, Shitrul Tulku Lhaksam Namdak (sprul sku lhag bsam rnam dag), o renascimento de Zhuchen Kunzang Nyima (gzhu chen kun bzang nyi ma) e do filho de Tare Lhamo que morreu em tenra idade. Ele é atualmente o chefe do Mosteiro Nyenlung, onde as estupas relicárias de Tāre Lhamo e Namtrul Rinpoche são colocadas lado a lado.

 Renascimento
Jetsunma Kunga Trinley Palter Sakya nasceu em 2 de janeiro de 2007, filha de Dagmo Kalden Dunkyi e Ratna Vajra Rinpoche, o atual Sakya Trizin, cujo pai era o renascimento de Apang Terton. O 14º Dalai Lama a reconheceu como o renascimento de Tare Lhamo.

 Um Tesouro do Céu: Os Escritos do Tesouro de Orgyen Jigme Namkha Lingpa e Khandro Tāre Lhamo

A Lama Dechen Yeshe Wangmo compilou um catálogo desses treze volumes. Ela é uma detentora da linhagem da Essência do Coração Dakini (mkha 'gro thug thig), um tesouro mental de Dudjom Rinpoche Jigdral Yeshe Dorje, entronizada pelo Repkong Lama Tharchin Tsedrup Rinpoche em 1992. Esta é uma sinopse de seu catálogo:

 Volume 1 (KA): 99 textos: Ciclo Guru (99 sadhanas)
 Volume 2 (KHA): 51 textos: Vajrasattva (10), Guhyasamaja (2), Menlha (2), Orgyen Menlha (7, Longevidade (13), Manjushri (11), Mahakarunika (2), Cintamani (1), Miscelânea (3)
 Volume 3 (GA): 60 textos: Três Raízes Coletivamente (8), Manjushri Irado (2), Vajrapani (4), Drollod (3), Kilaya (13), Guru Drakpo (11), Oito Mandalas (4), Hayagriva (13, Menlha (1)
 Volume 4 (NGA): 55 textos: Yeshe Tsogyal (55 textos)
 Volume 5 (CA): 36 textos: Throma das Dakinis Iradas, Throma de Machik e Khechari (Vajrayogini Irada)
 Volume 6 (CHA): 74 textos: Expansão com Nove Luas Crescentes (Yeshe Tsogyal Vermelha, seu principal ensinamento) (3), Mandaravā (4)
 Tārā (13 textos), Sarasvatī (17), Kurukulle (5 textos), Buddha Virini (9), Nobre Deusa dos Surgimentos Auspiciosos (6), Tārā Branca (), Dakini do Córrego de Riqueza, (2), Vārāhī (3), Singhamukha (3), Deusa Marichi (Ozerchenma) (2), Miscelânea (2)
 Volume 7 (JA): 35 textos: Dakini Luz Azul Refulgente (17), Essência do Coração Uddiyana (10), Vajra Varahi (8)
 Volume 8 (NYA): Protetores: 90 textos: Ekadzati (12), Rahula (2), Gesar (3), Yulha Tokgyur (2), Palden Lhamo (2), Miscelânea – Terra Tsiu Vermelha, Nyenchen Thanglha, Machen [Pomra], Dur Thro Dagmo, Lhachen, Magyal, Irmãs Tenma, Cinco Deusas Tseringma, diversos (73 textos)
 Volume 9 (TA): Gesar de Ling: 1 texto
 Volume 10 (THA): 56 textos: Súplicas (21 textos), Confissões (2 textos), Orações Aspiracionais (8), Miscelânea (25)
 Volume 11 (DA): 14 textos: Guias de Escrita Simbólica (9), Ciclo de Instruções/Conselhos (5)
 Volume 12 (NA): 2 textos: Cartas Coletadas de Orgyen Jigme Namkha Lingpa para Khandro Tare Lhamo (1), Cartas Coletadas de Khandro Tare Lhamo para Orgyen Jigme Namkha Lingpa (1)
 Volume 13 (PA): 17 textos

  Bibliografia

 Life & Works of Tare Lhamo
Abu Karlo (A bu dkar lo) et al., Jewel Lamp of Blessings: Brief Biographies of Namtrul Jigmed Phuntsog and Khandro Tare Lhamo (gter ston grub pa'i dbang phyug gzhi chen nam sprul dang mhka' 'dro tva re bde chen lha mo zung gi mdzad rnam nyer bsdud byin rlabs norbu'i sgron me), Xining: Mtsho sngon nang bstan rtsom sgrig khang, 2001.
Gayley, Holly, Love Letters from Golok: A Tantric Couple in Modern Tibet, Columbia University Press, 2016.
 Gayley, Holly, Inseparable across Lifetimes: The Lives and Love Letters of the Tibetan Visionaries Namtrul Rinpoche and Khandro Tare Lhamo, Snow Lion, 2019
Gayley, Holly, Khandro Tare Lhamo https://treasuryoflives.org/biographies/view/Tare-Lhamo/8651
Orgyen Zangpo Rinpoche, Life of Khandro Tāre Lhamo, entrevista com a Lama Dechen Yeshe Wangmo, Jnanasukha Foundation, http://www.tarelhamo.com/videos
Pema Osal Thaye (Pad ma 'od gsal mtha' yas), Spiraling Vine of Faith: The Life of Liberation of the Supreme Khandro Tare Lhamo (mkha' 'gro tā re lha mo'i rnam thar dad pa'i 'khri shing), Chengdu: Sichuan Ethnic Publishing House (si khron mi rigs dpe skrun khang), 1997a.
Pema Osal Thaye (Pad ma 'od gsal mtha' yas), Jewel Garland, The Life of Liberation of Namtrul Jigme Phuntsok (nam sprul 'jigs med phun tshogs kyi rnam thar nor bu'i do shal), publicado em Cloud Offerings to Delight The Vidyadharas and Dakinis (skyabs rje nam sprul rin po che 'jigs med phun tshogs ang mkha' 'gro ta re lha mo mchog gi rnam thar rig 'dzin mkha' 'gro dgyes pa'i mchod sprin), 1997b.
Péma Osel Thayé, Hagiographies de Taré Lhamo et Namtrul Rinpoché'', traduzido por Jean-Francois Bulliard, Editions Yogi Ling, 2005.

Mortos em 2002
Nascidos em 1938
Nyingma
Lamas do Tibete
Tulkus
Mulheres na religião

Tare Lhamo


Andrés Hurtado de Mendoza y Cabrera 2. Marqués von Cañete (* um 1510 in Cuenca, Kastilien, Spanien; † 30. März 1561 (nach anderen Quellen: 14. September 1560) in Lima, Vizekönigreich Peru) war ein spanischer Offizier, der von 1556 bis 1561 als Vizekönig von Peru amtierte.

Leben
Hurtado entstammt einer einflussreichen Adelsfamilie. Unter Karl V. machte er auf den europäischen Kriegsschauplätzen eine beachtliche Karriere. 1532 heiratete er Magdalena Manrique. Mit dem Tod seines Vaters Diego erbte Andrés 1542 den Titel des Marqués von Cañete.

Seine Zeit in Amerika begann in Panama, wo er sich an den Niederschlagungen von Aufständen beteiligte.

Während seiner Amtszeit als Vizekönig wurde der Bürgerkrieg beendet, den Hernández Girón begonnen hatte. 1556 ernannte er seinen Sohn García Hurtado de Mendoza zum Gouverneur in Chile.

Unter seiner Herrschaft wurde eine Vielzahl neuer Siedlungen gegründet, darunter Cuenca in Ecuador. Ferner gründete er in Lima soziale Einrichtungen wie das Konvent von San Juan de la Penitencia, in denen arme Mestizinnen unterrichtet wurden, und das San-Andrés-Hospital, in der er die Mumien von Viracocha Inca, Pachacútec Yupanqui und Huayna Cápac unterbringen ließ.

Er befahl außerdem die Expedition unter Pedro de Ursúa, die sich ab 1559 auf die Suche nach dem legendären Goldland El Dorado machen sollte.

Als seine größte diplomatische Errungenschaft zählt sein Treffen mit dem Inka Sayri Túpac am 5. Januar 1560, den er mit allen Ehren empfing. Als Gegenzüge für die Aufgabe des Titels Sapa Inka und einer christlichen Taufe erhielt Sayri Túpac den Titel Prinz von Yucay und die Legitimierung seiner Ehe mit seiner Schwester Cusi Huarcay.

Hurtado regierte mit harter Hand und widersetzte sich oft seinen Mitregenten. Sein drakonischer Umgang mit aufständischen Indigenen sowie mit Oppositionellen dürfte König Philipp II. als Anlass gedient haben, ihn durch den vermeintlich konzilianteren Diego López de Zúñiga zu ersetzen. Hurtado starb, kurz nachdem er die Nachricht seiner Abberufung erhalten hatte.

Weblinks

 Kurzbiografie bei Biografias y Vidas (spanisch) - Zugriff am 19. März 2012
 Familiengeschichte bei Grandes de España (spanisch) - Zugriff am 19. März 2012
 Biografie bei Arte Historia (spanisch) - Zugriff am 19. März 2012

Einzelnachweise

Vizekönig von Peru
Markgraf (Spanien)
Herrscher (16. Jahrhundert)
Spanier
Geboren im 16. Jahrhundert
Gestorben im 16. Jahrhundert
Mann

Andrés Hurtado de Mendoza


Ungdom og bøger er en dokumentarfilm fra 1939 instrueret af Thomas P. Hejle efter manuskript af Jørgen Banke og Thomas P. Hejle.

Handling
En beskrivelse af de danske folkebibliotekers historie og arbejdsmetode. Filmen begynder med en gengivelse af H.C. Andersens eventyr "Nissen og Spækhøkeren". Derpå vises almuens vågnende læsetrang i et glimt af en Jeppe Aakjærsk hyrdedrengsskildring, og det antydes, hvorledes B.S. Ingemanns historiske romaner gik ud over landet og lærte store dele af datidens ungdom at læse, og hvorledes oplysningsselskaber og forlag kom den tågnende læsetrang i møde gennem udgivelsen af gode bøger i billige udgaver. Til sidst fortæller filmen om folkebiblioteketsvæsenets opståen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Ungdomsfilm fra Danmark
Biblioteker i Danmark
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1939

Ungdom og bøger


Tratatul de la Devol (în ) a fost un acord realizat în 1108 între Boemund I al Antiohiei și împăratul bizantin Alexios I Comnen, în urma primei cruciade. Este numit după cetatea bizantină Devol (situată în Albania modernă în Districtul Devoll). Deși tratatul nu a fost pus în practică imediat, a fost destinat să facă din Principatul Antiohiei un stat vasal al Imperiului Bizantin.

La începutul primei cruciade armatele cruciate s-au adunat la Constantinopol și au promis să returneze Imperiului Bizantin orice teritoriu ar putea cuceri. Cu toate acestea, Boemund, fiul fostul inamic al lui Alexios, Robert Guiscard, a cerut Principatul de Antiohia pentru el însuși. Alexios nu a recunoscut legitimitatea Principatului și Boemund a mers în Europa în căutare de întăriri. El s-a lansat într-un război deschis împotriva lui Alexios, dar a fost în curând forțat să se predea și să negocieze cu Alexios în tabăra imperială de la Diabolis (Devol), unde a fost semnat tratatul.

În conformitate cu termenii tratatului, Boemund era de acord să devină un vasal al împăratului și să apere imperiul ori de câte ori este nevoie. El a acceptat, de asemenea, numirea unui patriarh grec. În schimb, a primit titlurile de sebastos și Doux (duce) al Antiohiei și i s-a garantat dreptul de a transmite moștenitorilor săi comitatul de Edessa. Ca urmare a acestui fapt, Boemund s-a retras în Apulia și a murit acolo. Nepotul său, Tancred, care era regent în Antiohia, a refuzat să accepte termenii tratatului. Antiohia a revenit temporar sub influența bizantină în 1137, dar abia în 1158 a devenit cu adevărat un stat vasal bizantin.

Tratatul de la Devol este privit ca un exemplu tipic al tendinței bizantine de a soluționa dispute prin diplomație, mai degrabă decât prin război, și a fost atât rezultatul, cât și cauza pentru neîncrederea între bizantini și vecinii lor din Europa de Vest.

Context

În 1097 armatele cruciaților s-au adunat la Constantinopol, călătorind în grupuri spre est prin Europa. Alexios I, care a cerut doar niște cavaleri occidentali pentru a servi ca mercenari pentru a ajuta în lupta împotriva turcilor selgiucizi, a blocat aceste armate în oraș și nu le-a permite să plece până când liderii lor nu au făcut jurăminte promițătoare prin care se obligau să cedeze imperiului orice teritoriu care îi aparținuse anterior și pe care îl puteau cuceri pe drumul spre Ierusalim. Cruciații au făcut în cele din urmă aceste jurăminte, în mod individual, mai degrabă decât în grup. În schimb, Alexios le-a dat ghizi și o escortă militară. Cruciații au fost însă exasperați de tacticile bizantine, cum ar fi negocierea predării de la İznik în timp ce era încă sub asediul cruciaților, pe care sperau să-l jefuiască pentru a ajuta la finanțarea călătoriei lor. Cruciații, simțindu-se trădați de Alexios, care a reușit să recupereze o serie de orașe importante și insule, și o mare parte din vestul Asiei Mici, au continuat fără ajutor bizantin. În 1098, când Antiohia a fost capturată după un lung asediu și cruciații s-au aflat ei înșiși asediați în oraș, Alexios, s-a îndreptat spre ei, dar auzind de la Ștefan al II-lea de Blois că situația era fără speranță, s-a întors la Constantinopol. Cruciații, care au rezistat pe neașteptate asediului, credeau ca Alexios i-a abandonat și i-au considerat pe bizantini nedemni de încredere. Prin urmare, au considerat jurămintele ca fiind invalide.

Pe la 1100, au existat mai multe state cruciate, inclusiv Principatul de Antiohia, fondat de Bohemond în 1098. S-a afirmat că Antiohia ar trebui să fie returnată bizantinilor, în ciuda presupusei trădări a lui Alexios,, dar Bohemond a pretins-o pentru sine. Alexios, desigur, nu a fost de acord; Antiohia avea un port important, era un centru comercial pentru Asia și un bastion al Bisericii Ortodoxe de Est, cu un Patriarh ortodox Estic al Antiohiei important. Aceasta fusese capturată de la imperiu doar cu câteva decenii mai înainte, spre deosebire de Ierusalim, care era mult mai departe și nu se mai aflase în mâinile bizantine de secole. Prin urmare, Alexios nu a recunoscut legitimitatea Principatului, considerând că ar trebui să fie returnat imperiului în conformitate cu jurămintele pe care Bohemond le jurase în 1097. Prin urmare, era pregătit să încerce să îl evacueze pe Bohemond din Antiohia.

Bohemond a adăugat încă o insultă atât lui Alexios cât și Bisericii Ortodoxe de Est, în 1100, când l-a numit pe Bernard Valence ca patriarh latin și în același timp l-a expulzat pe patriarhul grec, Ioan Oxite, care a fugit la Constantinopol. Curând după aceea, Bohemond a fost capturat de danișmendiți din Siria și a fost închis trei ani, timp în care antiohienii l-au ales pe nepotul lui, Tancred, ca regent. După ce Bohemond a fost eliberat, el a fost învins de selgiucizi în bătălia de la Harran în 1104; această înfrângere a dus la o presiune reînnoită asupra Antiohiei atât din partea selgiucizilor cât și a bizantinilor. Bohemond l-a lăsat pe Tancred să controleze Antiohia și s-a întors în Occident, căutând întăriri în Italia și Franța. A câștigat sprijinul papei Pascal al II-lea și sprijinul regelui francez Filip I, cu a cărui fiică s-a căsătorit. Nu este clar dacă expediția poate fi considerată drept o cruciadă.

Rudele normande ale lui Bohemond din Sicilia s-au aflat în conflict cu imperiul bizantin timp de peste 30 de ani; tatăl său, Robert Guiscard a fost unul dintre cei mai formidabili dușmani Imperiului. În timp ce Bohemond era departe, Alexios a trimis o armată pentru a reocupa Antiohia și orașele Ciliciei. În 1107, după ce a organizat o nouă armată pentru cruciada lui planificată împotriva musulmanilor din Siria, Bohemond a lansat un război deschis împotriva lui Alexios, traversând Marea Adriatică să asedieze Durrës, cel mai vestic oraș al imperiului. Ca și tatăl său, Bohemond nu a putut să facă progrese semnificative în interiorul imperiului; Alexios a evitat o luptă directa și asediul lui Bohemond a eșuat, în parte din cauza unei plăgi din rândul armatei sale. Bohemond s-a găsit curând într-o poziție imposibilă, izolat în fața Durrës-ului: evadarea pe mare a fost tăiata de venețieni, iar Pascal II și-a retras sprijinul.

Acorduri

În septembrie 1108, Alexios a cerut ca Bohemond să negocieze cu el la tabăra imperială de la Diabolis (Devol). Bohemond nu a avut de ales decât să accepte, acum că armata, lovită de boală, nu mai era capabilă să îl învingă pe Alexios în luptă. El a recunoscut că a încălcat jurământul depus jurământul în 1097, dar a refuzat să recunoască faptul că a avut o influență asupra circumstanțelor actuale, întrucât, în ochii lui Bohemond, Alexios a încălcat, de asemenea acordul prin răzgândirea de la asediul Antiohiei în 1098. Alexios a fost de acord să considere jurămintele din 1097 ca fiind invalide. Termenii tratatului au fost negociați de generalul Nichifor Vrienios, și au fost consemnați de Anna Komnene:
Bohemond a fost de acord să devină un vasal al împăratului, și de asemenea, al fiului lui și moștenitorului lui Alexios, Ioan;
El a fost de acord să ajute la apărarea imperiului, oriunde și ori de câte ori i se cerea să facă acest lucru și s-a convenit să i plătească anual 200 de talanți în schimbul acestui serviciu;
I s-a dat titlul de sebastos, precum și Doux (duce) de Antiohia;
I-au fost acordate ca feude imperiale Antiohia și Alep (pe acesta din urmă nu îl controlau nici cruciații, nici bizantini, dar s-a înțeles că Bohemond trebuia să încerce să-l cucerească);
A fost de acord să returneze Laodicea și alte teritorii ciliciene lui Alexios;
A fost de acord să îl lase pe Alexios să numească un patriarh grec "printre discipolii marii Bisericii a Constantinopolului"(reinstituirea patriarhului grec a marcat acceptarea de supunere față de imperiu, dar a pus întrebări canonice, care erau greu de rezolvat)..

Termenii au fost negociați în conformitate cu mentalitatea vestică a lui Bohemond, astfel încât el se vedea ca un vasal feudal al lui Alexios, un "om legat" (homo ligius sau ἄνθρωπος λίζιος), cu toate obligațiile pe care acest lucru le implica, cum erau uzuale în Occident: el a fost obligat să ofere ajutor militar împăratului, cu excepția războaielor în care era implicat, și să-l ajute împotriva tuturor dușmanilor săi, în Europa și în Asia.

Anna Komnene a descris acțiunea cu detalii foarte repetitive, cu Bohemond frecvent subliniind propriile greșeli și lăudând bunăvoința lui Alexios și a imperiului; procedura trebuie să fi fost destul de umilitoare pentru Bohemond. Pe de altă parte, scrierea Annei era menită să îl laude pe tatăl ei și termenii tratatului e posibil să nu fie în întregime corecți:

Acordul verbal a fost scris în două exemplare, unul dat la Alexios, iar celălalt dat lui Bohemond. Potrivit Annei, martorii din tabăra lui Bohemond care au semnat propria copie a tratatului au fost Maurus, episcop de Amalfi și legatul papal, Renard, episcop de Tarentum, precum și clerul mic care îl însoțea, starețul mănăstirii Sf. Andrei din Brindisi, împreună cu doi dintre călugării săi și un număr de "pelerini" fără nume (probabil soldați în armata lui Bohemond). De la curtea imperială a lui Alexios, martorii tratatului au fost sebastos Marinos din Napoli, Roger, fiul lui Dagobert, Peter Aliphas, William de Gand, Richard de Salerno, Geoffrey de Mailli, Hubert, fiul lui Raoul, Paul Romanul, trimiși ai unor cunoscuți ai Reginei (din familia fostului kral / rege al Bulgariei), ambasadorii Peres și Simon din Ungaria și ambasadorii Vasile Eunucul și Constantin. Mulți dintre martorii lui Alexios erau chiar ei occidentali, care dețineau poziții înalte în armata bizantină și la curtea imperială; Vasile și Constantin au fost ambasadori în serviciul rudelor lui Bohemond în Sicilia.

Nici una dintre copii nu a supraviețuit. Este posibil să fi fost scrise în latină, greacă sau în ambele. Probabil au fost scrise în ambele limbi, având în vedere numărul de vestici prezenți, dintre care mulți ar fi cunoscut limba latină. Nu este clar cât de multe dintre concesiile lui Bohemond erau cunoscute în toată Europa Latină întrucât doar câțiva cronicari menționează tratatul; Foucher de Chartres spune pur și simplu că Bohemond și Alexios au căzut la pace.

Analiza

S-a considerat că tratatul era în favoarea lui Alexios cu condiția ca Antiohia să fie inclusă în teritoriul imperiului său. Alexios, recunoscând imposibilitatea de a-l scoate pe Bohemond din Antiohia, a încercat să-l absoarbă în structura statului bizantin și l-a pus să lucreze pentru beneficiul imperiului. Bohemond avea să-și păstreze Antiohia până la moartea sa, cu titlul de duce, cu excepția cazului în care împăratul (fie Alexios sau, în viitor, Ioan) alegea, pentru orice motiv, să denunțe înțelegerea. Principatul urma să revină sub directa conducere bizantină după moartea lui Bohemond. Bohemond, prin urmare, nu a putut înființa o dinastie în Antiohia, deși el a primit dreptul de a transmite moștenitorilor săi comitatul de Edessa, precum și orice alte teritoriu pe care reușea să-l preia în interiorul sirian.

Teritoriile lui Bohemond urmau să includă Sf Simeon și coasta, orașele Baghras și Artah și posesiunile latine din Jebel ca-Summaq. Latakia și Cilicia urmau să revină sub conducerea directă bizantină. După cum Thomas Asbridge subliniază, o mare parte din ceea ce împăratul i-a acordat lui Bohemond (inclusiv Alepul) era încă în mâinile musulmanilor (de exemplu, nici Bohemond, nici Alexios nu controlau Edessa, deși la momentul respectiv Tancred era regent atât acolo, cât și în Antiohia). René Grousset numește Tratatul un "dictat", dar Jean Richard subliniază că normele de drept feudale la care Bohemond a trebuit să se supună "nu au fost în nici un fel umilitoare." Potrivit lui John W. Birkenmeier, Tratatul a marcat punctul în care Alexios a dezvoltat o nouă armată, și noi doctrine tactice pe care să le folosească, dar nu a fost un succes politic bizantin; "a schimbat libertatea lui Bohemond pentru o suzeranitate titulară a sudului Italiei, care nu putea fi efectivă, iar pentru o ocupație din Antiohia, care nu a putut fi realizată."

Termenii din tratat au fost interpretați în diferite moduri. Potrivit lui Paul Magdalino și Ralph-Johannes Lilie "Tratatul, cum a fost reprodus de Anna Komnene, arată o familiaritate uimitoare cu obiceiurile feudale occidentale; dacă a fost elaborat de către un grec sau latin aflat în serviciul imperial, a avut o viziune sensibilă pentru mentalitatea vestică a status quo-ului în estul Mării Mediterane." La fel erau și inițiativele diplomatice la care s-a angajat Alexios, în scopul de a pune în aplicare tratatul în timpul lui Tancred (cum ar fi tratatul încheiat cu Pisa în 1110-1111 și negocierile pentru unificarea bisericii realizate cu Pascal al II-lea în 1112). În contrast, Asbridge a susținut recent că tratatul a derivat din mentalitatea greacă, precum și din precedente occidentale, și că Alexios a dorit să considere Antiohia ca intrând sub umbrela aranjamentelor sale fiscale.

Urmări

Bohemond nu s-a mai întors în Antiohia (el a mers în Sicilia, unde a murit în 1111) și clauzele din tratat construite cu atenție nu au fost niciodată puse în aplicare. Nepotul lui Bohemond, Tancred, a refuzat să onoreze tratatul. În mintea lui, Antiohia era a lui prin dreptul de cucerire. El nu a văzut nici un motiv să-l predea cuiva care nu a fost implicat în cruciadă, și a făcut tot posibilul ca acest lucru să rămână așa. Cruciații păreau să creadă că Alexios îl înșelase pe Bohemond oferindu-i Antiohia; ei deja credeau că Alexios era  prefăcut și nedemn de încredere, iar acest lucru a confirmat convingerile lor. Tratatul se referea la Tancred ca titular ilegal al Antiohiei și Alexios a așteptat ca Bohemond să-l expulzeze sau să-l controleze cumva. Tancred, nu a permis unui patriarh grec să intre în oraș; în schimb, patriarhii greci au fost numiți în Constantinopol și și-au exercitat puterea de acolo.

Problema statutului Antiohiei și a orașelor ciliciene învecinate au tulburat imperiul timp de mai mulți ani după aceea. Deși Tratatul de la Devol nu a intrat în vigoare, el a constituit temeiul juridic pentru negocieri bizantine cu cruciații pentru următorii treizeci de ani și pentru pretențiile imperiale asupra Antiohiei, în timpul domniilor lui Ioan al II-lea și Manuel I. De aceea, Ioan al II-lea a încercat să-și impună autoritatea, călătorind spre Antiohia, în 1137 cu armata și asediind orașul. Cetățenii din Antiohia au încercat să negocieze, dar Ioan a cerut predarea necondiționată a orașului. După ce a cerut permisiunea regelui Ierusalimului, Fulk, pe care a primit-o, Raymond, prințul Antiohiei, a fost de acord să predea orașul lui Ioan. Acordul, prin care Raymond a jurat omagiu lui Ioan, s-a bazat în mod explicit pe Tratatul de la Devol, dar a mers dincolo de el: Raymond, care a fost recunoscut ca un vasal imperial pentru Antiohia, a promis intrarea liberă a împăratului în Antiohia, și s-a angajat să predea orașul în schimbul primirii Alepului, Shaizarului, Homsului și Hamei imediat ce acestea erau cucerite de la musulmani. Apoi, Raymond ar domni în regiunile nou cucerite și Antiohia ar reveni sub conducerea directă imperială. Campania nu a reușit în cele din urmă în parte pentru că Raymond și Joscelin al II-lea, conte de Edessa, care a fost și el obligat să se alăture lui Ioan ca vasal, nu și-au făcut treaba pentru care erau solicitați. Atunci când, la întoarcerea lor în Antiohia, Ioan a insistat să intre în posesia orașului, cei doi prinți au organizat o revoltă. Ioan s-a găsit el însuși asediat în oraș, și a fost forțat să plece în 1138, rechemat la Constantinopol. El a acceptat informările diplomatice ale lui Raymond și Joscelin că nu au avut nimic de-a face cu rebeliunea. Ioan a repetat acțiunea în 1142, dar a murit pe neașteptate, iar armata bizantină s-a retras.

Abia în 1158, în timpul domniei lui Manuel I, Antiohia a devenit cu adevărat vasală imperiului, după ce Manuel l-a forțat pe prințul Raynald de Chatillon să îi jure supunere ca pedeapsă pentru atacul lui Raynald asupra Ciprului bizantin. Patriarhul grec a fost reinstaurat și a condus simultan cu patriarhul latin. Antiohia, slăbită de regenții lipsiți de putere după capturarea lui Raynald de către musulmani în 1160, a rămas un stat vasal bizantin până în 1182 când diviziuni interne, ca urmare a decesului lui Manuel în 1180, au împiedicat abilitatea imperiului întări revendicarea.

La frontiera balcanică, Tratatul de la Devol a marcat sfârșitul amenințării normande în sudul litoralului Adriatic în timpul domniei lui Alexios și mai târziu; eficacitatea apărărilor de frontieră au descurajat orice invazie viitoare prin Durrës pentru cea mai mare parte a secolului al XII-lea.

Referințe

Surse

Surse primare

Ana Comnena, , text de la mijlocul sec. al XII-lea

 William of Tyre, Historia Rerum In Partibus Transmarinis Gestarum (A History of Deeds Done Beyond the Sea), translated by E. A. Babock and A. C. Krey (Columbia University Press, 1943). See the original text in the Latin library.
</div>

Surse secundare

1108
Imperiul Bizantin
Principatul de Antiohia
Istoria Albaniei

Tratatul de la Devol


An Pedilochilus papuanus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Pedilochilus papuanus in nahilalakip ha genus nga Pedilochilus, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Papua New Guinea. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pedilochilus

Pedilochilus papuanus


Autolycus, (Yunanca Αὐτόλυκος) Yunan mitolojisinde, Chione ve Hermes'in oğludur. Aynı zamanda Antiklea'nın babası olup Odysseus'un dedesidir. Autolycus hırsızlığı ile tanınmıştı, Sisyphus'un sürülerinin yanı sıra torunu Odysseus'un Truva savaşında kullandığı başlığı da çalmıştır. Autolycus, Argonotlar arasında da yer almıştır.

Yunan mitolojisinde kişiler
Kurgusal hırsızlar
Hermes'in çocukları

Autolikos


Zoloti vorota () est une station de la ligne Sirets'ko-Petchers'ka (M3) du métro de Kiev. Elle est située dans le raïon de Chevtchenko de la ville de Kiev en Ukraine.

Mise en service en 1989, elle est desservie par les rames de la ligne M3. Elle est en correspondance avec la station Teatralna desservie par la ligne Svyatochins'ko-Brovars'ka (M1). Le service est arrêté ou perturbé depuis l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, la station Zoloti vorota, est une station de passage de la Ligne Sirets'ko-Petchers'ka (M3) du métro de Kiev. Elle est située entre la station Loukianivska, en direction du terminus ouest Syrets, et la station Palats sportou, en direction du terminus est, Tchervonyï khoutir.

Elle dispose d'un quai central encadré par les deux voies de la ligne.

Histoire
La station Zoloti vorota est mise en service le , lors de l'ouverture à l'exploitation de la première section de la ligne M3 de Zoloti vorota à Mechnikova (renommée depuis Klovska). La station est due aux architectes AT. Zhegerin et B. Zhegerin ainsi qu'aux artistes G. Koren, V. Fedko, S. Adamenko et M. Ralko.

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte
Zoloti vorota est desservie par les rames de la ligne M3.

Intermodalité

À proximité

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Kiev
 Ligne Sirets'ko-Petchers'ka (M3)
 Ligne Svyatochins'ko-Brovars'ka (M1)

Liens externes
 .
 .

Station de la ligne M3 du métro de Kiev
Station de métro mise en service en 1989

Zoloti vorota (métro de Kiev)


Arcana je simfonijska pjesma za veći orkestar francuskog skladatelja Edgarda Varèsea. Skladana je između 1925. i 1927., a dorađena je između 1931. i 1932. godine.

Pozadina
Prema pismima koja je poslao svojoj supruzi u New Yorku, Varèse je osmislio prvih nekoliko motiva za Arcanu u snu 9. listopada 1925. prigodom posjeta Île Saint-Louisu. U početku je namjeravao dovršiti djelo do početka 1926. jer ga je Leopold Stokowski kanio uvrstiti u glazbeni program Carnegie Halla. Međutim, zbog složena je glazbenog jezika djela premijernu izvedbu morao odgoditi do 1927.

Naziv Arcana odnosi se na alkemijske tajne, a uz izvornu partituru naveden je Paracelsusov citat iz djela Hermetička astronomija. Varèse je glazbenim jezikom Arcane namjeravao istražiti carstvo snova jer je smatrao da umjetnost ne stvara razum, nego nesvjesni dio uma.

Skladba je premijerno izvedena 8. travnja 1927. u Academy of Musicu u Philadelphiji, a odsvirao ju je Philadelphia Orchestra s dirigentom Leopoldom Stokowskim. Max Eschig objavio ju je 1931. Kad je skladba trebala biti prvi put izvedena u Francuskoj, Varèse ju je 1932. preinačio. Izmijenjena je inačica prvi put izvedena 25. veljače 1932. u Parizu, a orkestrom je rukovodio dirigent Nicolas Slonimsky. Godine 1964., godinu dana prije Varèseove smrti, izdavačka kuća Colfranc objavila je izmijenjenu inačicu skladbe. Od 2000. nadalje u posjedu je izdavačke kuće Ricordi.

Struktura
Često nazivana passacagliom, Arcana je šesnaestominutna jednostavačna simfonijska pjesma za veći orkestar. Skladana je za tri pikola, dvije flaute, tri oboe, engleski rog, hekelfon, dva klarineta in Es, dva klarineta in B, basovski klarinet, tri fagota, dva kontrafagota, osam rogova in F, pet truba in C, dva tenorska trombona, basovski trombon, kontrabasovski trombon, tubu, kontrabasovsku tubu, šesnaest prvih violina, šesnaest drugih violina, četrnaest viola, dvanaest violončela, deset kontrabasa, šest timpana s pedalama i šest dodatnih udaraljkaša.

Naročito je velik dio partiture za udaraljke, što je slučaj i s brojnim drugim Varèseovim orkestralnim skladbama.
 Prvi udaraljkaš tijekom sviranja upotrebljava gong srednje veličine, činele, tam-tam višeg zvuka, bas-bubanj i triangl.
 Drugi udaraljkaš tijekom sviranja upotrebljava tam-tam nižeg zvuka, klepetaljku, bas-bubanj, triangl i tamburin.
 Treći udaraljkaš tijekom sviranja upotrebljava doboš, guiro, triangl i dva kineska drveta (višeg i nižeg zvuka s palicama).
 Četvrti udaraljkaš tijekom sviranja upotrebljava doboš, tamburin i činele (s palicama).
 Peti udaraljkaš tijekom sviranja upotrebljava činele, membranofon i dva šuplja komada drveta.
 Šesti udaraljkaš tijekom sviranja upotrebljava ksilofon, glockenspiel, dva kineska drveta (višeg i nižeg zvuka s palicama), zvečku, tamburin, guiro, činele, triangl i tri zvona.

Neki se udaraljkaši tijekom izvedbe djela trebaju zamijeniti za mjesta da bi mogli svirati na glazbalima ostalih izvođača.

Izvori

Vanjske poveznice
 Arcana: Partitura u sklopu International Music Score Library Projecta

Klasične skladbe 20. stoljeća

Arcana


Sociedad Deportiva Huesca este un club de fotbal din Huesca, Spania, care evoluează în Primera División. Fondată în 1960, joacă meciurile de acasă pe stadionul Estadio El Alcoraz cu o capacitate de 5.500 de locuri.

Lotul curent

Antrenori

 José Luis García Traid (1969–70)
 Luis Costa (1977–78), (1982)
 Manolo Villanova (1991–92)
 Juanjo Díaz (1995–96)
 Manuel García Calderón (1996–97)
 Ismael Díaz (2002)
 Fabri (2004)
 Juan Antonio Anquela (2005)
 Miguel Ángel Sola (2005–06)
 Manolo Villanova (2006–08)
 Enrique Llena (2007–08)
 Onésimo Sánchez (2008)
 Antonio Calderón (2008–10)

 Onésimo Sánchez (2010–11)
 Ángel Royo (2011)
 Quique Hernández (2011–12)
 Fabri (2012)
 Ángel Royo (interimar) (2012)
 Antonio Calderón (2012–13)
 Jorge D'Alessandro (2013)
 Pablo Alfaro (2013)
 David Amaral (2013–14)
 Luis Tevenet (2014–15)
 Juan Antonio Anquela (2015–2017)
 Rubi (2017–2018)
 Leo Franco (2018–)

Referințe

Legături externe
Official website
Futbolme team profile
BDFutbol team profile

Cluburi spaniole de fotbal
Fondări în 1960

SD Huesca


Râpa Tartaul sau Tartaul de Salcie este un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Cahul, Republica Moldova. Este amplasat la 0,5 km nord de satul Tartaul de Salcie, pe versantul stâng al râului Salcia Mică. Are o suprafață de 2 ha. Obiectul este administrat de Primăria satului Tartaul de Salcie.

Descriere
Râpa mai este numită de localnici și "Râpa Boierescu". Partea inferioară este alcătuită din grohotiș. Acesta este acoperit de un strat de argile ponțiene, deasupra căruia a fost descoperit un depozit de cărbune cu cristale de sulf. Urmează aluviuni fără reminiscențe de faună, după care cca 2 m de argile de Etulia și, la suprafață, o secțiune de loessuri de culoare gălbuie, care atinge 6 m în grosime.

Statut de protecție
Obiectivul a fost luat sub protecția statului prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 8 ianuarie 1975 nr. 5, iar statutul de protecție a fost reconfirmat prin Legea nr. 1538 din 25 februarie 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Deținătorul funciar al monumentului natural era, la momentul publicării Legii din 1998, Întreprinderea Agricolă "Taraclia de Salcie", dar între timp acesta a trecut la balanța Primăriei satului Tartaul de Salcie.

Monumentul geologo-paleontologic, deși este slab cercetat, are însemnătate științifică regională și valoare instructivă și cognitivă.

Conform situației din anul 2016, aria protejată nu are un panou informativ, iar hotarele ei nu sunt concretizate, astfel situl nu este delimitat în niciun fel. Este recomandată continuarea cercetărilor.

Galerie de imagini

Note

Bibliografie

Legături externe

Tartaul, Râpa
Raionul Cahul

Râpa Tartaul


Yağbasan, Samsun ilinin Tekkeköy ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Samsun iline 31 km, Tekkeköy ilçesine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Tekkeköy'ün mahalleleri

Yağbasan, Tekkeköy


الأربعة الخياليون أو الأربعة الرائعون الجزء الثاني (فانتساتيك فور2) (ظهور سيرفر الفضي)

وهو الجزء الثاني من فيلم الأربعة الرائعون وهو من أفلام الخيال العلمي المقتبسة من مجلة الرسوم مارفل Marvel Comics

وصلات خارجية

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
أفلام أبطال خارقين أمريكية
أفلام أبطال خارقين في عقد 2000
أفلام أبطال خارقين كوميدية
أفلام أجنبية مصورة في اليابان
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية في عقد 2000
أفلام إنتاج 2007
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية 2007
أفلام تقع أحداثها في أماكن خيالية مأهولة
أفلام تقع أحداثها في أوروبا
أفلام تقع أحداثها في اليابان
أفلام تقع أحداثها في دولة إفتراضية
أفلام تقع أحداثها في رومانيا
أفلام تقع أحداثها في سنة 2007
أفلام تقع أحداثها في سيبيريا
أفلام تقع أحداثها في لندن
أفلام تقع أحداثها في مدينة نيويورك
أفلام تقع أحداثها في مصر
أفلام توينتيث سينتشيري فوكس
أفلام حركة مباشرة مبنية على مارفال كومكس
أفلام حولت إلى ألعاب فيديو
أفلام خيال علمي أمريكية
أفلام خيال علمي مغامرات
أفلام خيال علمي وحركة 2007
أفلام خيال علمي وحركة أمريكية
أفلام خيال علمي وحركة في عقد 2000
أفلام عن حفلات الزفاف
أفلام كتب نصها السينمائي دون باين
أفلام كتب نصها السينمائي مارك فروست
أفلام متممة أمريكية
أفلام متممة إنتاج عقد 2000
أفلام مصورة في ألمانيا
أفلام مصورة في بنسلفانيا
أفلام مصورة في جرينلاند
أفلام مصورة في شنغهاي
أفلام مصورة في فانكوفر
أفلام مصورة في لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
أفلام مصورة في مدينة نيويورك
أفلام مصورة في مصر
أفلام من إنتاج آفي آراد
أفلام من إنتاج بيرند إيشنجر
أفلام من إنتاج رالف فينتر
أفلام نهاية العالم
تصوير ثقافي عن ستان لي
تصوير عن ستان لي في الأفلام
سيلفر سيرفر
صناديق تصفح مارفال كومكس
أفلام عن علماء

أربعة مذهلون: ظهور المتزلج الفضي


El volcán Peña Blanca (6030 metros de altitud) es el compañero del volcán El Ermitaño. El Peña Blanca es un volcán ubicado completamente en territorio chileno y es famoso por su belleza, y es el punto de partida para la excursiones en la Región de Atacama.

Ascensión
Pese a que no se sabe mucho sobre este volcán, el Peña Blanca es muy atractivo para los montañistas por su acceso relativamente fácil y su bello colorido.
Su forma es bastante interesante y atractiva para ascender, también ya que este estrato volcán posee en su cono y cumbre al menos tres centros eruptivos de los cuales no hay registros de actividad en la historia posible de registrar.

Su primera subida fue en el año 1956, pero se desconoce sus primeros montañistas.

Véase también
 Seismiles de Salta

Referencias

Seismiles andinos de Chile
Penzzza Blanca

Volcán Peña Blanca


Afrika
 Ägypten
 Herrscher: Ahmad ibn Tulun (868–884)
 Aghlabiden
 Emir: Abu l-Gharaniq Muhammad II. (863–875)
 Emir: Abū Ishāq Ibrāhīm II. (875–902)
 Idrisiden in Marokko
 Imam: Ali II. ibn Umar (866–ca. 885)
 Rustamiden
 Imam: Muhammad ibn Aflah (874–894)

Asien
 Bagan
 König: Pyinbya (874–906)

 Champa
 König: Indravarman II. (854–898)

 China
 Kaiser: Tang Xizong (873–888)

 Indien
 Östliche Chalukya
 König: Vijayaditya III. (849 – 892)
 Chola
 König: Vijayalaya (848–881)
 Pala
 König: Narayanapala (854–908)
 Pallava
 König: Nirupathungan (850–882)
 Pandya
 König: Varagunavarman II. (862–880)
 Pratihara
 König: Samrat Mihir Bhoja Mahan (836–885)
 Rashtrakuta
 König: Amoghavarsha I. (814–878)

 Iran
 Saffariden
 Herrscher: Abu Jusuf Jaqub (861–879)
 Samaniden
 Herrscher: Nasr I. (874–892)

 Japan
 Kaiser: Seiwa (858–876)

 Khmer
 König: Jayavarman III. (850–877)

 Korea
 Balhae
 König: Myungjong Kyung (871–894)
 Silla
 König: Gyeongmun (861–875)
 König: Heongang (875–886)

 Kalifat der Muslime
 Kalif: al-Mu'tamid (870–892)

 Mataram
 König: Kayuwangi (850–898)

 Nanzhao
 König: Meng Shilong (859–877)

 Tao-Klardschetien
 Kuropalat: Bagrat I. (830–876)

Europa
 Bulgarien
 Khan: Boris I. (852–889)

 Byzantinisches Reich
 Kaiser: Basileios I. (867–886)

 England (Heptarchie)
 East Anglia
 König: Oswald (874–875)
 Jórvík
 König: Halfdan Ragnarsson (875–877)
 Mercia
 König: Ceolwulf II. (874–879)
 Northumbria
 König: Ricsige (872–876)
 Wessex
 König: Alfred der Große (871–899)

 Westfrankenreich
 Kaiser: Karl der Kahle (843–877)
 Maine
 Graf: Gauzfried (865–886)
 Grafschaft Toulouse
 Graf: Bernard Plantevelue (872–885)

 Ostfrankenreich
 König: Ludwig der Deutsche (843–876)
 Böhmen
 Herzog: Bořivoj I. (875–889)
 Flandern
 Graf: Balduin I. (863–879)
 Sachsen
 Herzog: Brun (866–880)

 Italien
 Kirchenstaat
 Papst: Johannes VIII. (872–882)
 Neapel
 Herzog: Sergius II. (870–877)
 Salerno
 Fürst: Waifar (861–880)
 Toskana
 Herzog: Adalbert I. (846–884)
 Venedig
 Doge von Venedig: Orso I. Particiaco (864–881)

 Kiewer Rus
 Großfürst: Rjurik (862–879)

 Mährerreich
 Fürst: Svatopluk I. (871–894)

 Norwegen
 König: Harald I. (872–933)

 Raszien
 Großžupan: Mutimir (860–890)

 Schottland
 Königreich Schottland
 König: Konstantin I. (863–877)
 Strathclyde
 König: Run (872–878)

 Spanien
 Asturien
 König: Alfons III. (866–910)
 Grafschaft Barcelona
 Graf: Bernhard von Gothien (865–878)
 Emirat von Córdoba
 Emir: Muhammad I. (852–886)
 Navarra
 König: García Íñiguez (852–882)

 Wales
 Gwynedd und Powys
 Fürst: Rhodri der Große (854–878)

Liste der Staatsoberhäupter 875


Robert « Bob » Bertrand France, né en Jamaïque le  et mort le , est un informaticien américain.

Biographie

Robert B. France est né en Jamaïque le , fils aîné de Robert W. et Jeanette France. Il a fréquenté l'école secondaire en Guyane et a obtenu un baccalauréat ès sciences en sciences naturelles à l'université des Indes occidentales à Saint Augustine, Trinité-et-Tobago, se spécialisant en informatique et en mathématiques et obtenant un diplôme de première classe en 1984. Il a ensuite fréquenté l'université Massey en Nouvelle-Zélande, financé par une bourse du Commonwealth, où il a obtenu un doctorat en informatique en 1990. Au cours de la même année, il épouse Sheriffa R. Soleyn à Saint-Vincent. Ils ont émigré États-Unis|ensemble aux États-Unis et, plus tard, ont déménagé à Fort Collins, au Colorado.

De 1990 à 1992, France était associé de recherche postdoctoral à l'Institute for Advanced Computer Studies de l'Université du Maryland. De 1992 à 1997, il a été professeur adjoint au département d'informatique et d'ingénierie de la Florida Atlantic University (FAU), devenant titulaire en 1997-98. France a ensuite été nommé professeur associé de 1998 à 2004, puis professeur ordinaire à la Colorado State University au sein du département d'informatique. Il a mené des recherches sur le développement de logiciels guidés par les modèles, en particulier concernant les langages formels de modélisation de logiciels et les outils d'analyse associés. Il a été cofondateur et rédacteur en chef de la revue Software and Systems Modeling de 1999 à 2015.

En 2008, Robert France et ses coauteurs Andy Evans, Kevin Lano et Bernhard Rumpe ont reçu le Ten Year Most Influential Paper Award lors de la conférence MODELS 2008 on Model Driven Engineering Languages and Systems pour l'article de 1998 " The UML as a Formal Modeling Notation ". En 2013, France a obtenu une chaire internationale de cinq ans à l'INRIA en France. Il a reçu un prix Dahl-Nygaard senior pour ses recherches, attribué par l'Association Internationale pour les Technologies Objets (AITO) en 2014. La même année, il a reçu le prix du professeur lauréat de l'Université de l'État du Colorado, du Collège des sciences naturelles et un prix d'excellence en science et technologie de l'Institute of Caribbean Studies.

Robert France meurt le , laissant un fils et une fille.

Publications sélectionnées

Références

Liens externes

 Page d'accueil de Robert France
 Robert France sur ResearchGate
 Dr. Robert France, Professeur, Informatique, Colorado State University on Vimeo

Professeur à la Florida Atlantic University
Personnalité en méthodes formelles
Personnalité américaine de l'informatique
Étudiant de l'université Massey
Étudiant de l'université des Indes occidentales
Naissance en octobre 1960
Naissance en Jamaïque
Décès en février 2015
Décès au Colorado
Pages avec des traductions non relues
Décès à 54 ans

Robert France


Caprifolioideae, tribus grmlja iz Azije, Europe, Sjeverne Amerike i sjeverne Afrike. Postoji pet rodova, od kojih je najraširenija kozokrvina, Lonicera.

Rodovi
 Heptacodium Rehder (1 sp.)
 Symphoricarpos Dill. ex Juss. (15 spp.)
 Leycesteria Wall. (6 spp.)
 Triosteum L. (6 spp.)
 Lonicera L. (161 spp.)

Izvori

Kozokrvnice

Caprifolioideae


La gare de Petit-Rosière est une ancienne halte ferroviaire belge de la ligne 147, de Tamines à Landen située à Petit-Rosière sur la commune de Ramillies, dans la province du Brabant wallon en Région wallonne.

Situation ferroviaire
La gare de Petit-Rosière se trouvait au point kilométrique (PK) 38,9 de la ligne 147, de Tamines à Landen, via Fleurus, Gembloux et Ramillies entre les gares de Perwez et de Ramillies.

Histoire
La ligne 147, mise en service en deux étapes en 1865 et 1868 est dotée d'un point d'arrêt réservé aux voyageurs le . Il devient une halte l'année suivante.

Les trains de voyageurs sont supprimés en 1959 à l'exception d'un dernier aller-retour entre Gembloux et Ramillies finalement supprimé le . Le , la desserte marchandises prend fin et la section Perwez - Ramillies - Orp-Jauche ferme complètement. Les rails seront conservés jusqu'en 1989.

Patrimoine ferroviaire
Reconverti en habitation, le  appartient au plan type 1893. Comme en gare de Sauvenière, la façade s'orne de bandeaux de briques rouges et brunes avec des arcs de décharge au-dessus des ouvertures à linteau de pierre. L'aile dévolue à l'accueil des voyageurs et petites marchandises possède quatre travées (deux sont absentes côté rue). Les deux murs-pignons du corps de logis sont éclairés par deux petites fenêtres à arc en plein cintre.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en Belgique
 Ligne 147 (Infrabel)

Liens externes

Gare fermée dans la province du Brabant wallon
Ligne 147 (Infrabel)
Transport à Ramillies
Gare mise en service en 1884

Gare de Petit-Rosière


Lygia Maria Sigaud (Rio de Janeiro, 28 de fevereiro de 1945 – 9 de abril de 2009) foi uma antropóloga, pesquisadora e professora universitária brasileira.

Professora adjunta da Universidade Federal do Rio de Janeiro, Lygia foi pioneira dentro da antropologia brasileira ao revelar as más condições de trabalho na lavoura de cana-de-açúcar da Zona da Mata pernambucana. Autora de vários livros, trabalhou com os temas de trabalho escravo e exploração de trabalhadores na região da Zona da Mata. Lygia dirigia ainda o núcleo de cultura e economia do Museu Nacional.

Biografia
Nascida na capital fluminense em 1945, Lygia ingressou no curso de Sociologia e Política da Pontifícia Universidade Católica do Rio de Janeiro, em 1964. Já em seus últimos anos de graduação, Lygia já trabalhava como jornalista na editoria internacional do Jornal do Brasil. Ao se formar, ingressou na primeira turma de mestrado do Programa de Pós-Graduação em Antropologia Social do Museu Nacional, da Universidade Federal do Rio de Janeiro.

Fazendo parte do projeto Estudo Comparativo do Desenvolvimento Regional do museu, Lygia fez pesquisa no nordeste do Brasil, partindo para a Zona da Mata pernambucana entre 1969 e 1970. Em 1972, Lygia coletou material sobre o processo de expulsão, pelos patrões, dos trabalhadores residentes nos engenhos. Os patrões alegavam que, com a efetivação dos direitos (preconizados no Estatuto do Trabalhador Rural, de 1963, e no Estatuto da Terra, de 1964), eles não podiam mais manter a maior parte dos moradores do engenho; já os trabalhadores e os sindicalistas alegavam que as expulsões eram motivadas pela sonegação desses mesmos direitos. Os trabalhadores expulsos dos engenhos foram se instalando nas pequenas cidades da Zona da Mata, em novos bairros precários chamados de "ponta de rua". Dali passariam a ser recrutados por empreiteiros para os trabalhos nas propriedades canavieiras.

Lygia continuaria estudando o tema em seu doutorado, pela Universidade de São Paulo, onde foi orientada pela professora Ruth Cardoso. Sua tese foi, posteriormente, publicada em livro em 1979. Lygia estudou o estabelecimento desses trabalhadores em um novo local, a submissão desta força trabalhadora a novos patrões e os sonhos desta classe na busca por direitos sociais. Sua pesquisa constituía um interesse novo da antropologia brasileira pelas concepções e pelos usos do direito por parte dos trabalhadores na história brasileira recente.

Ao longo da carreira, Lygia também se dedicou ao estudo sitemático das obras e da vida intelectual de pesquisadores como Bronisław Malinowski, Marcel Mauss e Edmund Leach. Lygia também revelou os efeitos dos grandes projetos hidrelétricos sobre os trabalhadores rurais do nordeste e do sul do Brasil.

Morte
Lygia morreu em 9 de abril de 2009, na capital fluminense, aos 64 anos, devido a um câncer de pulmão. Ela foi velada e cremada no Cemitério do Caju, na zona portuária do Rio de Janeiro.

Publicações
SIGAUD, L. M.; L'ESTOILE, Benoît de (Org.). Ocupações de terra e transformações sociais: uma experiência de etnografia coletiva. 1ª ed. Rio de Janeiro: Editora FGV, 2006. v. 01. 173p.
SIGAUD, L. M.; L'ESTOILE, Benoît de (Org.) ; NEIBURG, Federico (Org.). Anthropology, Empires and Natives. Anthropology and State-Making. Durham: Duke University Press, 2005. 340p.
SIGAUD, L. M.. Lonas e bandeiras em terras pernambucanas. Rio de Janeiro: Museu Nacional - Tecnopop, 2003. v. 1000. 125p.
SIGAUD, L. M.; ESTOILE, B. L. ; NEIBURG, F. G.. Antropologia, Impérios e Estados Nacionais. 1. ed. Rio de Janeiro: Relume Dumará Faperj, 2002. v. 1. 295p.
SIGAUD, L. M.. Estado, Energia Elétrica e Meio Ambiente: o caso das grandes barragens. Rio de Janeiro: COPPE/Editora UFRJ, 1995.
LYGIA SIGAUD, OTAVIO MIELUIK LUIZ PIGUELLI ROSA ; SIGAUD, L. M. . Impactos de Grandes Projetos Hidreletricos e Nucleares. 1. ed. São Paulo: MARCO ZERO, 1988. 199p.
SIGAUD, L. M.. Greve Nos Engenhos. Rio de Janeiro: Paz e Terra, 1980. 114p.
SIGAUD, L. M.. Os Clandestinos e Os Direitos. São Paulo: Duas Cidades, 1979. 260p.

Antropólogos do Rio de Janeiro
Cientistas do estado do Rio de Janeiro
Escritores do estado do Rio de Janeiro
Professores da Universidade Federal do Rio de Janeiro
Antropólogas do Brasil
Naturais da cidade do Rio de Janeiro
Sociólogos do Rio de Janeiro
Alunos da Pontifícia Universidade Católica do Rio de Janeiro
Alunos da Universidade Federal do Rio de Janeiro

Lygia Sigaud


المحافظة كفلسفة سياسية واجتماعية تعزز الحفاظ على المؤسسات الاجتماعية التقليدية في سياق الثقافة والحضارة. بعض المحافظين يسعى للحفاظ على الأشياء كما هي، مع التركيز على الاستقرار والاستمرارية، في حين أن آخرين يدعون بالرجعيين، يعارضون الحداثة ويسعون للعودة إلى «ما كانت عليه الامور». أُستخدم المصطلح في سياق سياسي لأول مرة في فرنسا من قبل فرانسوا رينيه دي شاتوبريان عام 1818، خلال فترة استعادة بوربون التي سعت لدحر سياسات الثورة الفرنسية. هذا المصطلح مرتبط تاريخيا مع السياسة اليمينية، ومنذ ذلك الحين يستخدم لوصف مجموعة واسعة من وجهات النظر. ليس هناك مجموعة واحدة من السياسات التي تعدّ عالميا بأنها محافظة، لأن معنى المحافظة يعتمد على ما يعدّ تقليديا في مكان معين ووقت.

تنوع الفكر المحافظ بشكل كبير كونه تأقلم مع التقاليد والثقافات الوطنية الموجودة. على سبيل المثال، يؤيد بعض المحافظين تدخلًا حكوميًا أكبر في الاقتصاد بينما يدافع آخرون عن نظام اقتصادي قائم على السوق الحرة ومبدأ عدم التدخل. وهكذا فإن المحافظين من مختلف أنحاء العالم -المتمسكين بتقاليدهم- قد يختلفون حول مجموعة واسعة من القضايا. إدموند بيرك، سياسي من القرن الثامن عشر عارض الثورة الفرنسية لكنه دعم الثورة الأمريكية، يُعتبر أحد المنظرين الرئيسيين للسياسة المحافظة في تسعينيات القرن الثامن عشر.

تعريف

مذهب المحافظة Conservatism المحافظ (من اللاتينية: conservare = «حفظ» أو «الحفاظ» [1]) يشير إلى الفلسفات السياسية والاجتماعية المختلفة التي تعتمد التقليد، وبقاء الوضع الراهن. ولكن المصطلح قد استخدم من قبل السياسيين والمعلقين السياسيين مع مجموعة متنوعة من المعاني. مصطلح الحديث السياسي المحافظ كان يستخدم من قبل السياسي الفرنسي دوشاتوبريان عام 1819،

المحافظة حالة ذهنية وفلسفة سياسية التي تنفر من التغيير السريع والابتكار، وتسعى جاهدة لتحقيق التوازن والنظام، وفي الوقت نفسه تجنب التطرف. المحافظة نشأت أصلا كرد فعل ضد عصر التنوير. دعا المحافظين الايمان في العقيدة أكثر من العقل، والتقاليد أكثر من البحث الحر، التسلسل الهرمي على المساواة، والقيم الجماعية على الفردية، والإلهي أو القانون الطبيعي على القانون العلماني، وتؤكد وقائع المحافظة على الوضع الراهن، وتؤيد التوزيع السائد للسلطة والثروة والمكانة الاجتماعية.

للأحزاب السياسية المحافظة وجهات نظر متنوعة، الحزب الديمقراطي الليبرالي في اليابان، والحزب الجمهوري في الولايات المتحدة، وحزب المحافظين في بريطانيا، والحزب الليبرالي من أستراليا، وحزب بهارتيه جنتا بارتي في الهند كلها تعدّ كبرى الأحزاب المحافظة مع مواقف متباينة.

الأصل والنشأة

المحافظة تلقت صيغتها الكلاسيكية في أعمال رجل دولة البريطاني السابق إدموند بيرك، ولا سيما دفاعه تأملات في الثورة في فرنسا (1790)، الذي أعلن رفضه لمبادئ الثورة الفرنسية (1789-1799) وقدم فلسفة شاملة للمجتمع والسياسة. بورك ينظر إلى المجتمع ككل عضوي، يتكون من الأفراد الذين يؤدون أدواراً ووظائف مختلفة. في هذا المجتمع النخبة الطبيعية تكون بحكم المولد، والثروة، والتعليم، ومن المفترض أن توفر القيادة. المجتمع هو ينظم من قبل العادات الموقرة والتقاليد، والتغييرات التي يمكن أن تكون تدريجية، ولكن فقط عندما تكون التغييرات لديهم حظيت بقبول واسع.

بيرك رفض مبادئ المساواة والتمثيل الشعبي، والسيادة الشعبية. كما أنه رفض حق الاقتراع وحكم الأغلبية (الفكرة القائلة بأن الأغلبية العددية للمواطنين يجب أن تكون سلطة اتخاذ القرارات). دافع عن النظام والتوازن والتعاون في المجتمع؛ القيود المفروضة على الحكومة، وسيادة القانون، الطبيعية، والإلهية، والعرف. بيرك سمح لعناصر حكومية محدودة محسوبة لتفادي القصور والاحتكاكات بين مختلف المجموعات وتخفيف الصراع الاقتصادي. لا سيما انه حريص على تجنب حدوث اختلافات واسعة في الثروة.

وقد اثبتت دراسة حديثة أن الامر موجود في ذهن الإنسان حول كونه ليبرالياً ام محافظا وقد اقيمت الدراسة حول مئات الاشخاص عبر تقييم أي الطرفين أكثر احتفاظاً بالصور السلبية والايجابية وذلك بعرض نوعين من الصور امامهما واعادة سؤالهم عن الصور.

محاور
يرى بعض الكتاب مثل صامويل هنتنجتون أن السياسة المحافظة مرهونة بالأوضاع السائدة. بموجب هذا التعريف، يُنظر إلى المحافظين كمدافعين عن المؤسسات القائمة في عصرهم. وفقًا لكوينتين هوج، رئيس حزب المحافظين البريطاني في عام 1959: «إن السياسة المحافظة ليست فلسفة بقدر ما هي موقف، قوة ثابتة، تؤدي وظيفة خالدة في تطوير مجتمع حر، وتتوافق مع ضرورة عميقة وراسخة للطبيعة البشرية بحد ذاتها». على الرغم من عدم وجود تعريف عالمي، يمكن اعتبار موضوعات معينة بأنها شائعة ضمن الفكر المحافظ.

التقاليد
وفقًا لمايكل أوكشوت «أن تكون محافظًا... يعني تفضيل المألوف على المجهول، وتفضيل المجرب على غير المجربة، والحقيقة على الغموض، والواقع الفعلي على الاحتمال، والمحدود على غير المحدود، والقريب على البعيد، والكافي على الفائض، والملائم على المثالي، والمتعة الحالية على السعادة الطوباوية». يمكن أيضًا للتقاليد أن تكون متجذرة بالشعور بالهوية.

التسلسل الهرمي
على النقيض من التعريف التقليدي للمحافظة، فإن بعض المنظرين السياسيين مثل كوري روبن يعرّفون المحافظة بالدرجة الأولى من باب الدفاع العام عن عدم المساواة الاجتماعية والاقتصادية. وبهذه الطريقة، تدعم السياسة اليمينية وجهة النظر القائلة بأن بعض الأنظمة والتسلسلات الهرمية الاجتماعية أمر حتمي أو طبيعي أو اعتيادي أو مستحسن، وعادة ما تدعم هذا الموقف على أساس القانون الطبيعي أو الاقتصاد أو التقاليد. من هذا المنظور، فإن النزعة المحافظة ليست محاولة لدعم المؤسسات القديمة بل هي «تأمل في -والسرد النظري- للتجربة المحسوسة المتمثلة بامتلاك القوة ورؤيتها مهددةً ومحاولة استعادتها من جديد». وعلى العكس من ذلك، قد يجادل بعض المحافظين بأنهم يسعون لحماية سلطتهم بدرجة أقل من سعيهم لحماية «الحقوق غير القابلة للتصرف» وتعزيز المعايير والقواعد التي يعتقدون أنها يجب أن تظل خالدة وأبدية وتنطبق على كل مواطن.

الواقعية
أطلق نويل أوسوليفان على النزعة المحافظة اسم «فلسفة عدم الكمال البشري»، عاكسًا وجهة نظر سلبية بين أتباعها عن الطبيعة البشرية والتشاؤم حول إمكانية تحسينها من خلال المخططات «الطوباوية». جادل توماس هوبز «العراب الفكري لليمين الواقعي» بأن حالة الطبيعة لدى البشر كانت «رديئة وسيئة ووحشية وقصيرة» الأمر الذي تطلب سلطة مركزية.

نماذج

المحافظة الليبرالية
تضم المحافظة الليبرالية الرؤية الليبرالية الكلاسيكية للتدخل الحكومي الأدنى في الاقتصاد. يجب أن يتمتع الأفراد بحرية المشاركة في السوق وتوليد الثروة دون تدخل الحكومة. ومع ذلك، لا يمكن الاتكاء على الأفراد بشكل كامل للتصرف بمسؤولية في مجالات الحياة الأخرى، لذلك يعتقد المحافظون الليبراليون أن الدولة القوية ضرورية لضمان القانون والنظام وأن المؤسسات الاجتماعية ضرورية لتعزيز الشعور بالواجب والمسؤولية تجاه الأمة. المحافظة الليبرالية هي شكل من أشكال المحافظة التي تتأثر بشدة بالمواقف الليبرالية.

نظرًا لأن هذين المصطلحين الأخيرين انطويا على معاني مختلفة بمرور الوقت وعبر البلدان، فإن المحافظة الليبرالية تمتلك أيضًا مجموعة متنوعة من المعاني. تاريخيًا، غالبًا ما يشير المصطلح إلى مزيج من الليبرالية الاقتصادية المناصرة لأسواق عدم التدخل، مع اهتمام التيار المحافظ الكلاسيكي بالتقاليد الراسخة واحترام السلطة والقيم الدينية. ناقضت نفسها مع الليبرالية الكلاسيكية التي دعمت حرية الفرد في المجالين الاقتصادي والاجتماعي.

مع مرور الوقت، تبنت الأيديولوجية العامة للسياسة المحافظة حججًا محافظة ماليًا في العديد من البلدان واستبدل مصطلح المحافظة الليبرالية بالمحافظة. ينطبق هذا الحال أيضًا في البلدان التي كانت فيها الأفكار الاقتصادية الليبرالية جزءًا من التقاليد كالولايات المتحدة، وبالتالي اعتُبرت سياسة محافظة. قد يترادف المصطلحان الليبرالي والمحافظ في البلدان الأخرى التي دخلت فيها الحركات الليبرالية المحافظة للتيار السياسي السائد كحالة إيطاليا وإسبانيا. يجمع التقليد الليبرالي المحافظ في الولايات المتحدة بين الفردانية الاقتصادية لليبراليين الكلاسيكيين والنموذج البيركي من المحافظة (الذي أصبح أيضًا جزءًا من التقليد المحافظ الأمريكي، كما هو الحال في كتابات راسل كيرك).

إن المعنى الثانوي لمصطلح المحافظة الليبرالية الذي نشأ في أوروبا هو مزيج من وجهات النظر المحافظة الأكثر حداثة (الأقل تقليدية) مع آراء الليبرالية الاجتماعية. تطور هذا كمعارضة للآراء الأكثر جمعوية للاشتراكية. غالبًا ما ينطوي على التأكيد على وجهات النظر المحافظة لاقتصاديات السوق الحرة والإيمان بالمسؤولية الفردية مع وجهات نظر جماعية حول الدفاع عن الحقوق المدنية وحماية البيئة ودعم دولة الرفاهية المحدودة. في أوروبا القارية، يُترجم هذا أحيانًا أيضًا إلى اللغة الإنجليزية على أنه محافظة اجتماعية.

التحررية المحافظة
تشرح النزعة التحررية المحافظة بعض الأيديولوجيات السياسية لا سيما داخل الولايات المتحدة التي تجمع بين القضايا الاقتصادية التحررية وجوانب السياسة المحافظة. فروعها الأربعة الرئيسية تتضمن الدستورية، والتحررية الأصلية، ومحافظة الحكومة الصغيرة، والتحررية المسيحية. تختلف جميعها عمومًا عن المحافظة الأصلية من حيث أنها تفضل المزيد من الحرية الشخصية والاقتصادية.

صنف الأغوريون أمثال صموئيل إدوارد كونكين الثالث التحررية المحافظة تحت التحررية اليمينية.

على عكس المحافظين الأصليين، يدعم المحافظون التحرريون سياسات عدم التدخل الصارمة مثل التجارة الحرة، ويعارضون أي بنك وطني والضوابط التجارية. ويعارضون بشدة القوانين البيئية ورفاهية الشركات والدعم الحكومي وغيرها من مجالات التدخل الاقتصادي.

يعتقد العديد من المحافظين، وخاصة في الولايات المتحدة، أنه لا ينبغي للحكومة أن تلعب دورًا رئيسيًا في تنظيم الأعمال وإدارة الاقتصاد. وعادة ما يعارضون الجهود المبذولة لفرض معدلات ضرائب عالية وإعادة توزيع الدخل لمساعدة الفقراء. وهم يجادلون بأن هكذا جهود لا تؤدي إلا لتفاقم آفة البطالة والفقر من خلال تقليل قدرة الشركات على توظيف الموظفين بسبب ارتفاع الضرائب المفروضة.

المحافظة المالية
المحافظة المالية هي الفلسفة الاقتصادية للحكمة في الإنفاق الحكومي والديون. في كتاب  تأملات حول الثورة في فرنسا، جادل إدموند بيرك بأن الحكومة لا تملك الحق في مراكمة ديون كبيرة ثم إلقاء العبء على دافع الضرائب:إن الائتمان الأول والأصلي للمجتمع المدني مرهون بملكية المواطن، وليس بمطالب دائن الدولة. إن أحقية المواطن أسبق زمنيًا، وأهم من حيث سند الملكية، وأعلى شأنًا في حقوق الملكية. لم تكن ثروات الأفراد، سواء كانت حيازة أو بحكم النسب أو بحكم المشاركة في سلع مجتمع ما، جزءًا من ضمان الدائن، صراحةً أو ضمنيًا... لا يمكن للعامة، سواء ممثلة بملك أو بمجلس شيوخ، أن تتعهد بشيء سوى الملكية العامة؛ ولا يمكن أن يكون لها ملكية عامة إلا فيما تستمده من ضريبة عادلة ومتناسقة على المواطنين عمومًا.

محافظة استبدادية

تشير النزعة المحافظة الاستبدادية أو المحافظة الرجعية إلى أنظمة الاستبداد الشخصي التي تركز أيديولوجيتها حول القومية المحافظة بدلاً من القومية العرقية، على الرغم من وجود بعض المكونات العرقية مثل معاداة الأعراق الأخرى. تُظهر الحركات المحافظة الاستبدادية تفانيًا قويًا تجاه الدين والتقاليد والثقافة بينما تعبر أيضًا عن قومية متحمسة تشبه الحركات القومية اليمينية المتطرفة الأخرى. من الأمثلة على القادة المحافظين المستبدين أنطونيو سالازار وإنغلبرت دولفوس. كانت الحركات المحافظة الاستبدادية بارزة في نفس عصر الفاشية، والتي اصطدمت معها أحيانًا. على الرغم من أن كلا الإيديولوجيتين تشتركان في القيم الأساسية مثل القومية ولديهما أعداء مشتركون مثل الشيوعية والمادية، إلا أنه كان هناك تباين بين الطبيعة التقليدية للمحافظة الاستبدادية والطبيعة الثورية والشعبوية والفاشية - وبالتالي كان شائعًا للأنظمة المحافظة الاستبدادية لقمع الحركات الفاشية والاشتراكية الوطنية الصاعدة. وتجلى العداء بين الأيديولوجيتين في الصراع على السلطة من أجل الاشتراكيين الوطنيين في النمسا، والذي تميز باغتيال إنغلبرت دولفوس.

درس عالم الاجتماع سيمور مارتن ليبست الأساس الطبقي لسياسات اليمين المتطرف في حقبة 1920-1960. يقول:
نشأت الحركات المحافظة أو اليمينية المتطرفة في فترات مختلفة من التاريخ الحديث، بدءًا من الهورتيين في المجر، والحزب الاجتماعي المسيحي لدولفوس في النمسا، ودير ستالهيلم والقوميين الآخرين في ألمانيا ما قبل هتلر، وسالازار في البرتغال، إلى ما قبل 1966 الحركات الديجولية والملكيون في فرنسا وإيطاليا المعاصرة. المتطرفون اليمينيون محافظون وليسوا ثوريين. إنهم يسعون لتغيير المؤسسات السياسية من أجل الحفاظ على المؤسسات الثقافية والاقتصادية أو ترميمها، بينما يسعى متطرفو الوسط واليسار إلى استخدام الوسائل السياسية للثورة الثقافية والاجتماعية. إن المثل الأعلى لليمين المتطرف ليس حاكمًا شموليًا بل ملكًا أو تقليديًا يتصرف مثل الحاكم. العديد من هذه الحركات في إسبانيا والنمسا والمجر وألمانيا وإيطاليا - كانت ملكية صريحة ... يختلف مؤيدو هذه الحركات عن مؤيدي الوسطيين، ويميلون إلى أن يكونوا أكثر ثراءً وأكثر تديناً، وهو الأمر الأكثر أهمية من حيث إمكانية الحصول على دعم جماهيري.</blockquote>

مراجع

اتجاه محافظ في بلجيكا
أيديولوجيات سياسية
نظريات اجتماعية
نظريات سياسية

سياسة محافظة


Hayato Tamura (, né le  à Minakami, est un catcheur japonais qui travaille actuellement à la GLEAT.

Carrière

Pro Wrestling Zero1 (2020-2021)
Le 27 août 2020, il effectue ces débuts à la Pro Wrestling Zero1 en battant Chris Vice pour remporter le ZERO1 World Heavyweight Championship.

Le 1er janvier 2021, il perd son titre contre Masato Tanaka.

Le 4 mai 2021, lui et Masato Tanaka perdent contre CIMA et Daisuke Sekimoto.

Gleat (2021-...)
Le 30 décembre, lui, Kazma Sakamoto, Nobuhiro Shimatani, Quiet Storm et Ryuichi Kawakami perdent contre Strong Hearts (El Lindaman, CIMA, Issei Onitsuka, Shigehiro Irie et T-Hawk) dans un Hair Vs. Hair Ten Man Tag Team Elimination Match, ce qui méne au rasage de ces cheveux.

Il participe ensuite au tournoi pour couronner le premier G-Rex Champion qu'il perd en finale contre El Lindaman.

Caractéristiques au catch
 Équipes et clans
 BULK Orchestra (2021-...)

Palmarès
 Gleat
 1 fois G-Infinity Championship avec Check Shimatani (actuel)

Pro Wrestling Zero1
 1 fois ZERO1 World Heavyweight Championship

Récompenses des magazines

 Classé  du classement PWI 500 en 2022

Notes et références

Liens externes

Naissance en septembre 1995
Catcheur japonais

Hayato Tamura


Drame, hrvatski je web portal posvećen domaćem dramskom pismu. Portal djeluje od 2010. godine, a osnovali su ga hrvatski dramski pisci Ivor Martinić, Maja Sviben, Lana Šarić i Jasna Žmak i producentica Mirta Puhlovski.

Portal objavljuje hrvatske dramske tekstove, prijevode drama na druge jezike, te organizira niz natječaja i radionica.

Od 2013. godine organiziraju Natječaj za financiranje prijevoda hrvatskih drama na strane jezike.

Natječaj za prijevode hrvatskih drama

2013.
Žiri: Lana Šarić, Maja Sviben, Ivor Martinić
Pobjedničke drame: Tragična smrt ekonomskog analitičara (Vedrana Klepica) i Jerihonska ruža (Diana Meheik)

2014.
Žiri: Jasna Žmak, Marina Petković, Lana Šarić
Pobjedničke drame: Radnice u gladovanju (Goran Ferčec) i Susret (Nina Mitrović)

2015.
Žiri: Iva Milošević, Diana Meheik, Ivor Martinić
Pobjedničke drame: Kroz sobe (Ivan Vidić) i LIBRETO namijenjen radnicima u osvajanju napuštenih industrijskih postrojenja koji se može pjevati a cappella ili u pratnji radnih mašina, zvukova iz okoline, gradskog limenog orkestra, usne harmonike i šumova koji izlaze iz tvorničkih zidova (Goran Ferčec)

2016.
Žiri: Goran Ferčec, Igor Vuk Torbica, Maja Sviben
Pobjedničke drame: Sportsko srce (Jasna Žmak) i Nema života na Marsu (Una Vizek)

2017.
Žiri: Jelena Kovačić, Selma Spahić, Lana Šarić
Pobjednička drama: Bijeli bubrezi (Vedrana Klepica)

2018.
Žiri: Renata Carola Gatica, Dubravko Mihanović, Ivor Martinić
Pobjednička drama: Ja od jutra nisam stao (Una Vizek)

2019.
Žiri: Ivica Buljan, Anica Tomić, Maja Sviben
Pobjednička drama: Ne zaboravi pokriti stopala (Espi Tomičić)

2020.
Žiri: Katarina Kolega, Ivan Penović, Lana Šarić
Pobjednička drama: Strah tijela od poda (Katja Grcić)

2021.
Žiri: Marina Pejnović, Mirna Rustemović, Ivor Martinić
Pobjednička drama: Crvenmarica (Katja Grcić)

2022.
Žiri: Pavlica Bajsić Brazzoduro, Patrik Lazić, Maja Sviben
Pobjednička drama: email@example.com (Anja Pletikosa)

Izvori

Vanjske poveznice
 Drame.hr

Hrvatsko kazalište
Internet u Hrvatskoj

Drame