Pavagada (en canarés: ಪಾವಗಡ ) es una ciudad de la India en el distrito de Tumkur, estado de Karnataka.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 643  a 159 km de la capital estatal, Bangalore, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 40 676 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Karnataka

Pavagada


VUC & HF Nordjylland er en nordjysk uddannelsesinstitution, hvor det er muligt at forbedre en folkeskoleeksamen eller supplere en studentereksamen (VUC) eller at tage en 2-årig HF.

VUC & HF Nordjylland har disse afdelinger:

 Aalborg
 Frederikshavn
 Himmerland (herunder Hobro, Hadsund og Aars)
 Hjørring
 Brønderslev
 Hirtshals
 Jammerbugt (herunder Aabybro og Brovst)

På flere af uddannelsesstederne tilbydes der ordblindeundervisning og anden hjælp til f.eks. at stave, regne mm.

Eksterne henvisninger
 VUC & HF Nordjyllands hjemmeside

Uddannelsesinstitutioner i Danmark
Voksenuddannelse

VUC & HF Nordjylland


O. Srećko Rimac, OCD (Rovišće) hrvatski je katolički svećenik i teolog, karmelićanin.

Životopis

Mladost i obrazovanje
Nakon završenog studija elektrotehnike pristupio je karmelićanima. Redovničke zavjete položio je 1993. godine, a za svećenika je zaređen 1998. godine. Magistrirao je na Papinskom teološkom fakultetu Teresianum u Rimu iz teološke antropologije.

Pastoralna služba
Niz godina proveo je u Sofiji gdje je pružao duhovnu asistenciju tamošnjoj zajednici sestara karmelićanki, obnašao službu generalnog tajnika Bugarske biskupske konferencije, utemeljio teološko-pastoralni studij te razvijao prevodilačku i izdavačku djelatnost karmelske duhovne literature.

Nakon povratka u Hrvatsku od 2014. do 2020. godine obnašao je službu provincijala Hrvatske karmelske provincije svetoga Oca Josipa.

Izvori

 Marijana Cvrtila, I bosonoga braća mole za Hajduk: evo kako se devet Dalmatinaca snalazi u tajanstvenom životu karmelićana, slobodnadalmacija.hr, objavljeno 26. prosinca 2016., pristupljeno 11. kolovoza 2021.

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Karmelska duhovnost: Razgovor s provincijalom o. Srećkom Rimcem (OCD), benediktova-opcija.org

Hrvatski karmelićani
Hrvati u Bugarskoj
Katoličanstvo u Bugarskoj
Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski rimokatolički teolozi

Srećko Rimac


A bee line is an idiom for the shortest route or a straight line between two points (see "as the crow flies"). Bee line, bee-line, or beeline may also refer to:

Brands and enterprises
 Beeline (brand), a telecommunications brand by VimpelCom Ltd. used in Russia, other post-Soviet states, Laos, Cambodia and Vietnam
 Beeline (software company) for companies to manage temporary staff
 Beeline reader for adding colors to text to speed reading transitions from one line to the next

Transportation
 Bee Line Buzz Company, a former bus operator in Greater Manchester, United Kingdom
 Bee Line Expressway, an earlier name of Florida State Road 528 east of Orlando in the United States
 Bee Line Railroad, a railway in western Indiana, United States; serving Warren County and Benton County
 BEE-LINE, Brussels Airlines callsign
 Bee-Line Bus System of Westchester County, New York, United States
 Beeline, or Okmulgee Beeline, the section of U.S. Route 75 from Tulsa to Okmulgee, Oklahoma, United States
 Beeline Highway (disambiguation), several highways
 First Berkshire & The Thames Valley, formerly known as Beeline.

Other uses
 Beeline (album), a 2002 album by Peter Case
 Beeline (beekeeping), a method for locating a feral bee hive
 Vermilion snapper, a species of fish

See also
 B Line (disambiguation)

cs:B (linka)
nl:Lijn B

Bee line


Sirmilik National Park er en nationalpark i Canada beliggende i Nunavut og med et areal af 22.252 kvadratkilometer. I nationalparken indgår Bylot Island og dele af det nordlige Baffin Island. Området fik status som nationalpark i året 1999 og dets navn, Sirmilik, stammer fra sproget inuktitut og betyder "stedet med gletsjere".

Historie

Området hvor Sirmilik National Park ligger har tidligere været dækket af indlandsis, hvoraf den seneste trak sig tilbage for omkring 6.000 til 8.000 år siden. De første mennesker som bosatte sig i området stammede fra den tidlige Dorsetkultur og ankom for omkring 3.000 år siden. En anden bølge af bosættere fra Thulekulturen indvandrede for omkring 1.000 år siden.

Geografi
Naturen i Sirmilik National Park består for en stor del af bjerge, bjergtoppe og gletsjere, men der findes også lavere beliggende tundraområder, og parken omfatter også mange kystområder. Geografisk inddeles parken oftest i tre områder: Øen Bylot Island, området omkring Pond Inlet mellem Oliven Sound og Parquet Bay, samt halvøen Borden.

Øen Bylot Island omfatter omtrent 11.000 kvadratkilometer og har en klipperig kyst med et rigt fugleliv. Længere inde på øen domineres landskabet af bjerge, hvor de højeste toppe når en højde på 2.100 meter over havet. På den nordvestlige del af øen findes de såkaldte hoodoos, og disse geologiske formationer hører til parkens mere berømte seværdigheder.

Det kolde vand i det smalle Oliver Sound rammes ind af stejle fjeldsider, der gennemskæres af dale formet af gletsjere. Området er kendt for sine slående naturscenerier og er et af de populæreste mål for camping og kajakpadling i parken.

Halvøen Borden domineres af et stort plateau med brede floddale og tundraområder.

Klima

Klimaet i området kendetegnes af lange, kolde vintre og korte, kølige somre. Den varmeste periode falder i slutningen af juli til begyndelsen af august og den koldeste periode er januar.

Dyreliv
Sirmilik National Park har et rigt fugleliv, særligt hvad angår forekomsten af forskellige havfugle, og i løbet af sommeren kan over 70 forskellige fuglearter findes her, hvoraf 45 arter yngler. I vandene uden for kysterne findes også mange marine pattedyr, som sæler og hvaler. Isbjørn, caribou, ulve og polarræv forekommer også i området, ligesom mange gnavere.

Planteliv

Planterne i Sirmilik National Park repræsenterer et bredt udvalg af den arktiske flora, som forskellige mosser, laver, græsser, blomstrende urter, dværgbirk og pil.

Eksterne kilder/henvisninger

 Officielst websted
 Sirmilik National Park  på thecanadianencyclopedia.com

Nationalparker i Canada
Nunavut
Etableret i 2001

Sirmilik National Park


Juan María de Borbón (Jean Marie; Hôtel de Toulouse, Francia, 17 de julio de 1748 - ibídem, 19 de mayo de 1755) fue un noble francés, bisnieto de Luis XIV. Murió en París a la edad de seis años. Fue duque de Châteauvillain desde su nacimiento.

Biografía
Juan María nació el 17 de julio de 1748 en el Hôtel de Toulouse, la residencia parisina del fabulosamente rico duque de Penthièvre, su padre. Penthièvre era el único hijo legítimo de Luis Alejandro de Borbón, conde de Tolosa, quien a su vez era hijo ilegítimo de Luis XIV y Madame de Montespan. Su madre, María Teresa de Este, princesa de Módena por nacimiento, era también descendiente de Luis XIV y Madame de Montespan; su abuela materna, Carlota Aglaé de Orleans, era nieta de ambos e hija de Felipe de Orleans, regente de Francia.

Juan María fue nombrado duque de Châteauvillain en su nacimiento, uno de los muchos títulos que poseía su padre. Cuando nació, en 1748, sus padres ya tenían dos hijos, Luis María, nacido en 1746, y Luis Alejandro, príncipe de Lamballe. La prematura muerte de Luis María en 1749 convirtió a Luis Alejandro en heredero de una de las mayores fortunas de Europa. Como prince du sang, Juan María ostentaba el tratamiento de Su Alteza Serenísima y, por su posición, era una de las personas más importantes de la corte, después del rey, el delfín, los duques de Orleans, Chartres, Montpensier, su propio padre y su hermano mayor, el príncipe de Lamballe. El duque de Montpensier sería futuro cuñado de Juan María, y sería conocido como Philippe Égalité.

Su madre murió en 1754 al dar a luz a su hermano, Luis María Felicidad. El propio Luis María moriría después del nacimiento y su padre no se volvería a casar. Al años siguiente, Juan María murió en París. Fue enterrado en la capilla del Castillo de Rambouillet, residencia favorita de sus padres.

Su hermana Adelaida, futura duquesa de Orleans, trasladaría los restos de Juan María a la Capilla real de Dreux. Deux es actualmente la necrópolis de la Casa de Orleans, que desciende de María Adelaida y su esposo, Felipe Igualdad. El retrato de Juan María por Louis-Michel van Loo se encuentra hoy en el Museo Nacional del Palacio de Versalles.

Títulos y estilos
 7 de julio de 1748 – 19 de mayo de 1755: Su Alteza Serenísima el Duque de Châteauvillain.

Referencias

Enlaces externos

Duques de Francia del siglo XVIII
Casa de Borbón en Francia
Príncipes descendientes de príncipes legitimados de Francia
Juan Maria

Juan María de Borbón


Hal Russell  (born Harold Russell Luttenbacher, August 28, 1926 – September 5, 1992) was an American free jazz composer, band leader and multi-instrumentalist who performed mainly on saxophone and drums but occasionally on trumpet or vibraphone. Russel's fiery music was marked by significant humor, not unlike much of Dutch drummer Han Bennink's output. His music was so accessible that People magazine hailed The Finnish Swiss Tour on ECM as one of its top 5 albums of the year. Russell set the table for the free improv and free jazz scene which exploded later in the 1990s in Chicago.

Biography
Born in Detroit, Michigan, United States, and raised in Chicago, Illinois, from the eighth grade, Russell began playing drums at age four, but majored in trumpet at college; he subsequently drummed in several big bands, including those of Woody Herman and Boyd Raeburn.

As with many young players in the mid-1940s, Russell's life was irreversibly changed by bebop. In the 1950s he worked with musicians including Miles Davis, Billie Holiday, Sonny Rollins, John Coltrane, and Duke Ellington. He succumbed to drugs and was a heroin addict for ten years. In 1959, he joined the Joe Daley Trio, whose Newport' 1963, which was mostly studio material, was reputedly one of the earliest free jazz records.

In the early 1970s, Russell was the regular percussionist for the band at the suburban Chicago Candlelight Dinner Playhouse. Here he played mostly drums, but occasionally vibes and keyboards. At the same time he would host many young jazz musicians for jam sessions at his home, or in Chicago nightclubs.

In 1979, Russell formed the NRG Ensemble, which for most of its existence featured saxophonist Mars Williams, multi-instrumentalist Brian Sandstrom, and percussionist Steve Hunt, among others. At this time he starting playing tenor saxophone, soprano saxophone and trumpet, in addition to drums and vibes. Russell finally issued his first album in 1981 for the Nessa label. In the late 1980s, the group began playing frequently in Europe, and began recording for ECM with The Finnish/Swiss Tour. Russell led the NRG Ensemble until his death.

In addition to the NRG Ensemble, Russell always maintained several auxiliary bands, a partnership with pianist Joel Futterman, the rock-oriented trio NRG 3 with Ed Ludwig on drums and Noel Kupersmith on bass, and The Flying Luttenbachers with Chad Organ on tenor sax and Weasel Walter on drums.

Cited by some as a missing link between the AACM and later Chicago free jazz, Russell was experiencing greater public awareness before his death. Just after completing the semi-autobiographical album The Hal Russell Story, Russell died of a heart attack in September 1992.

Discography
 Elixir (Atavistic, 1979, issued 2001)
 NRG Ensemble (Nessa, 1981) – with NRG Ensemble
 Eftsoons (Nessa, 1981) – with Mars Williams
 Generation (Nessa, 1982) – with NRG Ensemble & Charles Tyler
 Conserving NRG (Principally Jazz, 1984) – with NRG Ensemble
 Hal on Earth (Abduction, 1989) – with NRG Ensemble
 The Finnish/Swiss Tour (ECM, 1991) – with NRG Ensemble
 Albert's Lullaby (Southport, 1991, issued 2000) - with Michael Staron
 Naked Colours (Silkheart, 1991 [1994]) – with Joel Futterman
 Hal's Bells (ECM, 1992)
 The Hal Russell Story (ECM, 1993) – with NRG Ensemble
With The Flying Luttenbachers
Destructo Noise Explosion!: Live at WNUR 2-6-92 (ugEXPLODE, 1992)

References

1926 births
1992 deaths
Avant-garde jazz musicians
American jazz drummers
American jazz saxophonists
American male saxophonists
American jazz trumpeters
American male trumpeters
American jazz vibraphonists
20th-century American drummers
American male drummers
20th-century American saxophonists
20th-century trumpeters
The Flying Luttenbachers members
20th-century American male musicians
American male jazz musicians
NRG Ensemble members

Hal Russell


Tulamben ist ein kleines Dorf im Nordosten der indonesischen Insel Bali.

Lage und Bevölkerung
Der Ort liegt etwa 3 Autostunden von der Inselhauptstadt Denpasar entfernt. Die Entwicklung der touristischen Infrastruktur steckt noch in einer sehr frühen Phase. So gibt es zwar zahlreiche Hotels unterschiedlicher Kategorien, aber es existiert faktisch kein Dorfzentrum da alle Gebäude entlang der Hauptstraße errichtet werden. In Tulamben gibt es in der Zwischenzeit einige kleinere Läden, Restaurants und zahlreiche Tauchschulen.

Der Strand besteht größtenteils aus schwarzem Lavakies und fällt meist relativ flach ab.

Tauchschulen und  -gebiet
Das Dorf ist in erster Linie auf Grund seines Tauchgebietes bekannt. Es existieren Tauchbasen aller bekannter Tauchorganisationen. Die Tauchschulen und der Tauchtourismus haben in den letzten Jahren maßgeblich zur wirtschaftlichen Weiterentwicklung von Tulamben beigetragen und durch einige Projekte auch zu einer sozialen Verbesserung beigetragen. So organisieren die zahlreichen Tauchschulen beispielsweise eine Müllsammlung, stellen Mülltonnen auf und bezahlen Einwohner für die Müllentsorgung. Durch die Gebühren an den Tauchplätzen, insbesondere eine Tragegebühr für die Tauchausrüstungen von der Basis zum Einstieg bildet der Tauchtourismus in der Zwischenzeit die Haupteinnahmequelle für die Bevölkerung.

Die Tauchgebiete in und um Tulamben zeichnen sich durch eine große Artenvielfalt von Weich- und Hartkorallen aus. Auch die Fischbestände sind noch sehr stabil. In erster Linie ist das Tauchgebiet aber ein Makro-Paradies. Mit der 1942 gestrandeten und 1963 gesunkenen USAT Liberty findet sich außerdem eines der bekanntesten Wracks von Indonesien in unmittelbarer Strandnähe.

Einzelnachweise

Ort auf Bali
Ort in Asien
Karangasem

Tulamben


Alatjir (ruski: Алатырь) je rijeka u Rusiji, u Mordoviji. Lijeva je pritoka rijeke Sure.

Dužina rijeke je 296 km. Područje njezinog porječja ima 11,200 km². Alatjir se zaledi u studenom i ostaje zamrznut do travnja. Gradovi Ardatov i Alatjir, nalaze se na ovoj rijeci.

Izvor je oko 10 kilometara zapadno od grada Pervomajska. Opći smjer toka rijeke je istok. Ulijeva se u rijeku Suru na sjevernoj periferiji grada Alatjir. Rijeka teče kroz sjeverni dio Privolške visoravni, u šumovitom području. Najveći šumski predjeli nalaze se na lijevoj obali. Desna obala niže sela Madajeva gotovo je bez drveća.

Izvori

Mordovija
Rijeke u europskom dijelu Rusije
Porječje Volge

Alatjir (rijeka)


Tifüs, Rickettsia bakterilerinin etken olduğu bulaşıcı hastalıktır. Neden olan etken bakteriler hücre içinde yaşama özelliği gösterirler, hücre dışında uzun süre canlı kalamazlar.

Etken
Rickettsia prowazekii (Epidemik tifüs)
Rickettsia typhi (Endemik tifüs)
Orientia tsutsugamushi
Rickettsia australis

Bulaşma yolu
Hastalık; akut tifüslü insanların kanını emerek enfekte olan insan bitinin infeksiyonu diğer insanlara taşımasıyla bulaşır. Enfekte bit, diğer insanlardan kan emerek beslenirken rickettsiaları cilt üzerinde bırakır. Bu kişiler saçlarını ovalarken, rickettsiaları ya da bit parçacıklarını bitin ısırdığı yerin içine sokarak enfekte olurlar. Herhangi bir hayvan kaynağı yoktur

Semptomlar

Epidemik tifüs
Titreme
Öksürük
Deliryum
Yüksek ateş (40 °C)
Eklem ağrısı
Düşük kan basıncı
Döküntü
Fotofobi (Işığa duyarlılık)
Şiddetli baş ağrısı
Şiddetli kas ağrısı
Stupor
Sırt ağrısı

Endemik tifüs
Karın ağrısı
Sırt ağrısı
Vücudun ortasından başlayan ve yayılan mat kırmızı döküntü
Çok yüksek ateş (41 °C)
Kuru öksürük
Baş ağrısı
Eklem ağrısı
Bulantı
Kusma

Hastalığın Seyri
Belirtilerin başlangıcı değişkendir ancak daha çok ani başlar ve ilk belirtiler; baş ağrısı, titreme, yüksek ateş, takatsizlik, öksürme ve şiddetli kas ağrısıdır. 5-6 gün sonra, ilk önce vücudun üst bölümünde başlayan ve daha sonra yüz, avuç içi ve ayak tabanı hariç vücudun her yerine sıçrayan maküler cilt kabarıkları (koyu benekler) görülür. Özel tedavi uygulanmazsa, vaka ölüm oranı %40'lara çıkabilir. Bitle bulaşan tifüs, salgına neden olan tek rickettsia hastalığıdır.

Coğrafi dağılım
Afrika'nın ortası ve doğusunda, Amerika'nın ortası ve güneyi, Asya'nın soğuk bölgelerinde (dağlık) görülür. Tifüse, aşırı kalabalığın ve kötü hijyen koşullarının hakim olduğu cezaevleri ve mülteci kampları gibi yerlerde de rastlanır.

Yolcular için risk
Yolcuların çoğu için çok düşük risk mevcuttur. Mülteci kamplarında görev alan ve kalabalık, kötü hijyen koşullarının hakim olduğu diğer uygulamalar içerisinde yer alan insani yardım görevlileri risk altında olabilir.

Profilaksi
Mevcut değildir.
Bitin vücudu istila etmesini önlemek üzere temizlik yapmak çok önemlidir. Vücut bitini kontrol etmek ve yüksek risk altındaki insanların giysilerinde kullanmak üzere pudra haşarat ilaçları vardır.

Tedavi
Hastalık tedavisiz bırakıldığında ölümcül olabilir. Tedavi çoğunlukla antibiyotikler ile  yapılır.
 Azithromycin (tek ilaçla tedavi)
 Doxycycline
 Tetracycline
 Chloramphenicol (daha az kullanılır)

Bu hastalık Türkiye'de pek fazla görülmez.

Kaynakça

Bakteriyel hastalıklar
Rickettsiales
Vektörel hastalıklar

Tifüs


Korolówka  ist ein polnisches Dorf der Landgemeinde Włodawa im Powiat Włodawski der Woiwodschaft Lublin, direkt an der Grenze zu Belarus. Es liegt ungefähr sechs Kilometer nordwestlich von Włodawa und 75 km nordöstlich der regionalen Hauptstadt Lublin.

Zur Landgemeinde gehören neben 13 weiteren, die drei Schulzenämter Korolówka, Korolówka-Kolonia (Kolonie) und Korolówka-Osada (Siedlung).

Einzelnachweise

Ort der Woiwodschaft Lublin
Włodawa (Landgemeinde)

Korolówka


Fernando Díez de Urdanivia y Díaz (Puebla, 1 de noviembre de 1897 - 21 de enero de 1966) fue un destacado periodista mexicano.

Historia

Se inició en 1917 en el semanario El Progreso de su ciudad natal. En 1923 se recibió de abogado en la Escuela Libre de Derecho. Fue director político de El País en la ciudad de México. Se exilió a los Estados Unidos; en 1927 dirigió el Diario de El Paso y en 1930 el semanario La Libertad, de Los Ángeles.
Colaboró en El Universal de la Ciudad de México. También en varios diarios de provincia y en las revistas Mañana, Todo y Revista Nacional. En 1940 fundó el Instituto Fray Pedro de Gante y publicó el libro La situación de México y la sucesión presidencial. En 1942 fue director de El Occidental de Guadalajara y después jefe de redacción. A partir de 1947 colaboró en Excélsior, donde al año siguiente fue nombrado jefe de la sección editorial. En 1949 puso en marcha la escuela de periodismo que después se llamaría "Carlos Septién García". A fines de 1965 fue fundador de El Heraldo de México, pero a los tres meses cayó enfermo. Murió el 21 de enero de 1966.

Referencias

 Don Fernando Díez de Urdanivia y Díaz: Selección de su obra periodística, Ediciones de la Escuela de Periodismo Carlos Septién García.

Enlaces externos

 Sitio oficial de la Escuela de Periodismo Carlos Septién García.

Periodistas de Puebla
Alumnado de la Escuela Libre de Derecho

Fernando Díez de Urdanivia y Díaz


Los bháratas fueron una tribu aria mencionada en el Rig-veda (el texto más antiguo de la India, de mediados del II milenio a. C.), especialmente en el mándala 3 (capítulo que se atribuye al sabio bhárata VisuáMitra.
En el «Himno del río» (Rig-veda, 3.33) se describe cómo toda la tribu bhárata cruza un río.

Bhárata se utiliza también como un nombre muy antiguo del dios del fuego Agní (literalmente, "lo que se debe mantener", es decir, el fuego que se mantiene vivo gracias al cuidado de los hombres, que en esa época no poseían la tecnología para reencenderlo), y como el nombre del dios guerrero Rudra en el Rig-veda 2.36.8.

En el mándala 7 del Rig-veda (7.18, etc.) se menciona que los bháratas tomaron parte en la Batalla de los Diez Reyes, donde estuvieron en el lado ganador.
Parecen haber tenido éxito en las primeras luchas por el poder entre las distintas tribus arias y tribus no arias de modo que en la tradición posvédica (épica) del texto épico-mitológico Majábharata, el antepasado epónimo se convirtió en el «Emperador Bhárata», conquistador de toda la India, y su tribu y reino se llamaron Bhārata.
Incluso en la actualidad Bharata es el nombre oficial de la República de la India.

Historia antigua de Pakistán
Prehistoria de India

Bhárata (tribu)


Alegerile directe sau scrutinul direct sunt un sistem electoral în care alegătorii își dau votul în mod direct pentru persoana (persoanele) sau pentru partidul pe care îl doresc ales. Sufragiul direct poate fi uninominal sau proporțional.

Spre deosebire de alegerile directe, în alegerile indirecte votanții aleg un corp reprezentativ care la rândul lui alege demnitarul sau înaltul funcționar. De exemplu, în Statele Unite votanții aleg delegații Colegiului electoral, care la rândul lor îl aleg pe viitorul președinte.

Alegeri
Democrație directă

Alegeri directe


Rodamin 123 je organski spoj i bojilo. Često se koristi kao pokazno bojilo u vodi za određivanje brzine i smjera protoka i prijenosa tekućina. Rodaminska bojila fluoresciraju i na taj se način mogu lako i jeftino otkriti fluorometrima. Rodaminska bojila također se dosta koriste u biotehnološkim primjenama poput fluorescentne mikroskopije, protočne citometrije, fluorescentne korelacijske spektroskopije i enzimskog imunološkog testa. Fluorescencija rodamina također se može koristiti kao mjera membranske polarizacije u testovima živih stanica kako unutar mitohondrija, tako i kod bakterija. Ova se upotreba oslanja na činjenicu da se rodamin 123 akumulira u membranama na način koji ovisi o polarizaciji membrane. Apsorpcija rodamina 123 doseže maksimum oko 505 nm, a luminiscencija se može prilagoditi oko 560 nm kada se koristi kao laserska boja. Njegov kvantni luminiscentni prinos je 0,90.

Triarilmetanska bojila

Triarilmetanska bojila su bojila koja se izvode strukturno od bezbojnog trifenilmetana (C6H5)3CH. Najčešća među njima su trifenilmetanska, a manji dio pripada derivatima difenil-naftilmetana C10H7·CH·(C6H5)2. U para-položaju prema centralnom ugljikovu atomu moraju se u molekuli nalaziti na arilnim grupacijama najmanje dvije auksokromne skupine. Kromofor je ove skupine p-kinonoidna grupacija O=C6H4=O, odnosno 0=C6H4=NH. Prema broju i karakteru auksokromnih grupa dijele se ta bojila na trifenilmetanske derivate s dvije amino-grupe, na iste derivate s tri amino-grupe, na hidroksi-trifenilmetanske derivate, aminohidroksi-derivate i derivate difenilnaftilmetana. U svakoj od ovih grupa nalaze se bojila različitih svojstava bojenja: bazna, kisela, močilna i bojeni lakovi. Ako molekula bojila sadrži grupu —COOH u o-položaju prema grupi —OH, bojilo je močilno. Uvođenjem sulfonskih grupa u molekulu dobivaju se od baznih bojila kisela. Sulfonske grupe koje se nalaze u o-položaju prema centralnom ugljikovom atomu povećavaju postojanost prema alkalijama. Bojeni lakovi nastaju od baznih bojila taloženjem s fosformolibdenskom ili fosforvolframskom kiselinom. Trifenilmetanskim bojilima postižu se neobično živahna, briljantna i čista obojenja crvene, ljubičaste, modre i zelene boje, ali su im postojanosti općenito niske, osobito na svjetlu i prema alkalnoj obradi. Zbog toga im upotreba sve više opada u korist postojanih bojila. Bazni predstavnici se najviše upotrebljavaju za bojenje svile i močenog pamuka, a kiseli i močilni za bojenje vune. Najveće količine ovih bojila troše se izvan tekstilne upotrebe, i to za bojenje papira, drveta, šibica, u proizvodnji grafičkih boja, za tinte, kao boje u kozmetici i prehrambenoj industriji.

Izvori

Pigmenti

Rodamin 123


Nacionalna knjižnica Kosova najviša je knjižničarska institucija na Kosovu, a nalazi se u Prištini.

Misija Nacionalna knjižnica Kosova je sakupljati, čuvati, promovirati i učiniti dostupnim dokumentarno i intelektualno nasljeđe. Knjižnica je poznata po jedinstvenoj povijesti i stilu zgrade, koju je projektirao hrvatski arhitekt Andrija Mutnjaković.

Zbirke kršćanske i muslimanske vjerske zajednice smatraju se najstarijim arhivskim knjižnicama na Kosovu. Nacionalna knjižnica službeno je otvorena u studenom 1944. godine u Prizrenu. Godine 1982. preseljena je u sadašnju zgradu u Prištini, a više puta je mijenjala ime.

Tijekom devedesetih godina 20. stoljeća, korištena za smještaj velikog broja izbjeglica iz Bosne i Hercegovine, koji su izbjegli tijekom raspada SFRJ. Nakon NATO-ova bombardiranja SRJ u lipnju 1999. godine otkriveno je, da je Jugoslovenska vojska koristila Nacionalnu knjižnicu kao zapovjedno središte.

Poslije rata na Kosovu postojala je velika želja za rekonstrukcijom zgrade i ponovnim uspostavljanjem knjižničarskih usluga na svim razinama. To je postignuto uz pomoć posebne grupe stručnjaka iz Unescoa, Vijeća Europe i Međunarodne federacije knjižničarskih udruženja i institucija.

Postoje kontradiktorna mišljenja o stilu gradnje. Sadašnja zgrada Nacionalne knjižnice Kosova svečano je otvorena 25. studenoga 1982. godine. Projektirao ju je hrvatski arhitekt Andrija Mutnjaković. Njen prostor sastoji se od 16 500 kvadratnih metara. Izrađena je sa zenit prozorima, s ukupno 99 kupola različitih veličina i u potpunosti je pokrivena metalnom mrežom, koja ima svoju posebnu arhitektonsku simboliku. U njoj se nalaze dvije čitaonice s 300, odnosno 100 mjesta, čitaonica za periodiku, prostorije za posebne zbirke, katalogizaciju i istraživanje, amfiteatar s 150 mjesta i dvorana za sastanke sa 75 mjesta. Knjižnica ima kapacitet za oko dva milijuna svezaka.

Galerija

Izvori

Građevine na Kosovu
Nacionalne knjižnice

Nacionalna knjižnica Kosova


Die Handheld Device Markup Language (HDML) ist eine Auszeichnungssprache, die dazu vorgesehen war, auf Handhelds, Informationsgeräten, Smartphones etc. angezeigt zu werden. Die Sprache ähnelt HTML, ist jedoch für kabellose Geräte und Handhelds mit kleinen Bildschirmen, wie PDAs, Mobiltelefone etc. optimiert.

Die Sprache wurde ursprünglich 1996 vom Unternehmen Unwired Planet entworfen, das zunächst zu Phone.com und danach zu Openwave wurde. HDML wurde zwar dem W3C zur Standardisierung übermittelt, jedoch nicht zu einem Standard erklärt. Stattdessen hatte der Entwurf einen bedeutenden Einfluss auf die Entwicklung und Standardisierung von WML, welche dann HDML praktisch ersetze. (HDML wird jedoch weiterhin in Japan von KDDI-Marken, wie z. B. au eingesetzt, besonders für mobile Onlinebanking-Lösungen.)

Siehe auch
Wireless Application Protocol

Quellen

Beschreibungssprache

Handheld Device Markup Language


Juan Horacio Suárez (Villa Nueva, 12 de março de 1938) - padre católico argentino, bispo da diocese de Gregorio de Laferrère nos anos 2000-2013.

Foi ordenado sacerdote em 2 de dezembro de 1967. reitor do seminário de San Justo (1985-1992), vigário geral da diocese de San Justo, pároco da igreja catedral, vice-presidente da Cáritas diocesana e membro do colégio dos consultores, conselho presbitério e conselho econômico diocesano.

Em 25 de novembro de 2000, foi nomeado pelo Papa João Paulo II como o primeiro bispo da recém-formada diocese de Gregório de Laferrère. Foi ordenado bispo em 23 de dezembro daquele ano pelo então Núncio Apostólico na Argentina, Dom Santos Abril y Castelló. Ele assumiu o governo da diocese 6 dias depois.

Em 19 de dezembro de 2013, ele se aposentou.

Ver também

Bispos católicos da Argentina

Juan Horacio Suárez


Rudolf Wilhelm "Rolf" Marnitz (* 6. Dezember 1925) ist ein deutscher Schauspieler, Regisseur, Hörspiel- und Synchronsprecher.

Leben
Nach einer Schauspielausbildung sowie Gesangsstudium an der Hochschule für Musik Berlin arbeitete Marnitz eine Zeit lang als Regie-Assistent bei Erwin Piscator. Dennoch bildet nicht die Bühne den Schwerpunkt seiner künstlerischen Arbeit, sondern die Tätigkeit für den Hörfunk. Mehr als 15 Jahre lang arbeitete er als Regisseur beim SFB. Darüber hinaus lieh er seine Stimme zahlreichen Hörspiel-Charaktere. Oft wirkte er bei Produktionen Kurt Vethakes für Hörspiel-Labels wie Fontana, KIOSK, Maritim und Karussell mit. Er verkörperte hierbei verschiedene literarische Figuren wie den "Brion de Bois-Guilbert" in Walter Scotts Ivanhoe, den "Vater Jaguar" in Karl Mays Das Vermächtnis des Inka, den "Porthos" in Alexandre Dumas' Die drei Musketiere, den "Captain Bligh" in Meuterei auf der Bounty sowie den "Harry Marsh" in James Fenimore Coopers Wildtöter. Häufig sprach Marnitz bei diesen Produktionen gleich mehrere Rollen, wobei dann jeweils für die Cover neben seinem wirklichen Namen auch die Pseudonyme "Gerhard Zimran" und "Rolf Taunus" verwendet wurden.

Als Synchronsprecher lieh er seine Stimme unter anderem Michel Aumont in Mado, Robert Rietty in Das Omen, Ivan Rassimov in Mondo Cannibale, Ben Piazza in Die Bären sind los sowie William Beckley als Butler in Der Denver-Clan.

In Film- und Fernsehproduktionen ist Marnitz ebenfalls regelmäßig zu sehen. Er spielte in Fritz Genschows Adaption des Dornröschen-Stoffes, in Robert Siodmaks Fluchtdrama Tunnel 28, im Fernsehspiel Ermittlungen gegen Unbekannt nach Günter Wallraff, in Die Zwillinge vom Immenhof sowie in Dito Tsintsadzes Tatfilm Schussangst. Daneben übernahm er zahlreiche Gastrollen in Fernsehserien und -reihen wie Tatort, John Klings Abenteuer, Hafenpolizei, Liebling Kreuzberg, Drei Damen vom Grill, Ein Heim für Tiere und Alarm für Cobra 11 – Die Autobahnpolizei.

Hörspiele (Auswahl)
Die Kinder des Kapitäns Grant, Echo 1966, Regie: Kurt Vethake
Gullivers Reisen, Maritim 1972, Regie: Kurt Vethake
Der Kurier des Zaren, Fips 1972, Regie: Kurt Vethake
Der letzte Mohikaner, Maritim 1972, Regie: Kurt Vethake
Meuterei auf der Bounty, Echo 1972, Regie: Kurt Vethake
Michel bringt die Welt in Ordnung, Fontana 1972, Regie: Kurt Vethake
Ferien auf Saltkrokan, Karussell 1973, Regie: Kurt Vethake
Moby Dick, Condorland 1973, Regie: Kurt Vethake
Durchs wilde Kurdistan, Maritim 1975, Regie: Kurt Vethake
Das Wirtshaus im Spessart, Condorland 1975, Regie: Kurt Vethake
In den Schluchten des Balkan, Maritim 1975, Regie: Kurt Vethake
König Arthur, Bunny 1975, Regie: Kurt Vethake
Wildtöter, Condorland 1975, Regie: Kurt Vethake
Winnetou I, Maritim 1975, Regie: Kurt Vethake
Winnetou II., Maritim 1975, Regie: Kurt Vethake
Winnetou III., Maritim 1975, Regie: Kurt Vethake
Geheimnis-Serie: Geheimnis um ein verborgenes Zimmer, Karussell 1976, Regie: Kurt Vethake
Abenteuer-Serie: Der Berg der Abenteuer, Fontana 1976, Regie: Kurt Vethake
Die drei Musketiere, Condor 1976, Regie: Kurt Vethake
Das Vermächtnis des Inka, Maritim 1976, Regie: Kurt Vethake
Der Schatz im Silbersee, Maritim 1976, Regie: Kurt Vethake
Die Sklavenkarawane, Maritim 1976, Regie: Kurt Vethake
In 80 Tagen um die Welt, Maritim 1976, Regie: Kurt Vethake
In den Kordilleren, Maritim 1976, Regie: Kurt Vethake
Ivanhoe, Condorland 1976, Regie: Kurt Vethake
Old Surehand I, Maritim 1976, Regie: Kurt Vethake
Unter Geiern, Maritim 1976, Regie: Kurt Vethake
Die Abenteuer des Simplicissimus, Bunny 1978, Regie: Kurt Vethake
Professor van Dusen (1): Eine Unze Radium, Folgenreich 1979, Regie: Dietrich Auerbach
Bibi Blocksberg 53: Der Superhexspruch, KIOSK 1991, Regie: Ulli Herzog
Die Schatzinsel, Maritim, Regie: Kurt Vethake
Fünf Freunde auf Schmugglerjagd, Ariola, Regie: Kurt Vethake
Huckleberry Finns Abenteuer, Bella Musica, Regie: Kurt Vethake
Robin Hood, Fontana, Regie: Kurt Vethake
Professor van Dusen – Die Hörspiel-Legende von Michael Koser in neuen Fällen (2): Professor van Dusen reitet das trojanische Pferd, Maritim/Allscore 2015, Regie: Gerd Naumann

Filmografie (Auswahl)
1955: Dornröschen
1962: Tunnel 28 (Escape from East Berlin)
1964: Abenteuerliche Geschichten: Die Schachpartie
1970: Prostitution heute
1970: Die Schatzgräbergeschichte
1973: Die Zwillinge vom Immenhof
1974: Ermittlungen gegen Unbekannt
1976: Tatort – Transit ins Jenseits
1978: Rosi
1978: Kommissariat 9 (Fernsehserie, 2 Folgen)
1987: Stadtrand
1988: The Contract
1990: Birds of a Feather: Falling in Love Again
1991: Reise ohne Wiederkehr
2003: Schussangst

Hörbuch
 Thea von Harbou: Das indische Grabmal. Filme zum Hören, 2007. ISBN 978-3-939988-01-4.

Weblinks

 Rolf Marnitz in der Synchrondatenbank von Arne Kaul

 Verzeichnis der Karl-May-Hörspiele von Rolf Marnitz

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Hörspielregisseur
Hörspielsprecher
Synchronsprecher
Deutscher
Geboren 1925
Mann

Rolf Marnitz


Hans Kusine er en dansk stumfilm fra 1915, der er instrueret af Lau Lauritzen Sr. efter manuskript af P. Nielsen.

Handling

Medvirkende
 Peter Jørgensen - Kontorchef Berg
 Agnes Lorentzen - Fru Berg
 Rasmus Christiansen - Sigurd, Bergs søn
 Helen Gammeltoft - Miss Lily Thompson
 Charles Willumsen

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1915
Film instrueret af Lau Lauritzen Sr.

Hans Kusine


d'Alexandrie est un patriarche d'Alexandrie de l'Église copte de  au

Notes et références

Bibliographie

Gabriel Ier d'Alexandrie


Flora Austriaca, (abreviado Fl. Austriac.), es un libro con descripciones botánicas escrito por el médico y botánico austriaco Nicolaus Thomas Host, que fue publicado en dos volúmenes; el vol. 1, en 1827; y el vol. 2, en 1831.

Nicolaus Thomas Host fue el médico personal de Francisco I de Austria. Siendo joven, Host integra una serie de expediciones botánicas, usualmente acompañando a su amigo, el botánico Joseph von Jacquin (1766-1839), el hijo del "Linneo austríaco" - Nikolaus Joseph Jacquin (1727-1817). Exploraron Austria, Iliria y Tirol, Hungría, Croacia. Algunas de sus colecciones realizadas en tales expediciones se incorporan al "Jardín de Plantas Austríacas", establecidas por Francisco I en 1793. Host llegaría a ser el primer director de ese Jardín, ubicado en los Palacios Belvedere de Viena.

Referencias

Enlaces externos
en IPNI

Libros de botánica
Publicaciones científicas

Flora Austriaca


La cotinguita pipra o cotinga de garganta crema (Iodopleura pipra) es una especie de ave de la familia Tityridae, que se encuentra en Brasil.

Hábitat
Es endémica de la mata atlántica, del oriente de Brasil. Es cada vez más difícil encontrarla debido a la pérdida de hábitat.

Descripción
Mide 9 cm de longitud. El plumaje es suave y denso, de color gris, con la garganta y las coberteras inferiores de la cola rosadas acaneladas, las partes inferiores presentan matices blancos y grises. las alas son largas y la cola corta. El macho posee un penacho gris y al lado del pecho, bajo las alas, un mechón de plumas largas y sedosas de color violáceo y cuando está excitado muestra la zona violeta, un poco erizada, apartando ligeramente las alas.

Su llamado es un silbato agudo y bisilábico, un descendente si-si.

Alimentación
Se alimenta de bayas de hierbas y de insectos que atrapa en vuelo.

Reproducción
Se reproduce durante el invierno. Anida en las tierras bajas del litoral; construye un nido en forma de cesta, sobre ramas secas, decorándolo con líquenes como forma de camuflaje. La hembra pone generalmente un solo huevo.

Taxonomía
Tradicionalmente había sido clasificada dentro de la familia Cotingidae, pero evidencia fuerte ha sido situada ahora en Tityridae, por el SACC.

Han sido identificadas dos subespecies: Iodopleura pipra pipra en el sudeste y Iodopleura pipra leucopygia en el nordeste (en peligro de extinción).

Referencias

Enlaces externos

Albano, Ciro (2010) Foto 1 macho Foto 2 hembra; WikiAves.
Nunes, Fabio (2010) Foto 2 Foto 3; WikiAves.

pipra
Aves endémicas de Brasil
Animales descritos en 1831
Taxones descritos por René Primevère Lesson

Iodopleura pipra


مسابقة ملكة جمال اليابان  هي مسابقة سنوية لاختيار ملكة جمال اليابان تجري كل عام بدءاً من عام 1950.

اقرأ أيضاً
 ملكة جمال العالم

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لمسابقة ملكة جمال اليابان.

تأسيسات سنة 1950 في اليابان
ثقافة شعبية يابانية
جوائز يابانية
مسابقات جمال في اليابان
يابان
أحداث دورية أسست في 1950

ملكة جمال اليابان


El Teatro Agua y Luz Angelita Trujillo, más conocido como Agua y Luz, es un teatro construido en 1955 en Santo Domingo, República Dominicana, (llamada en ese entonces Ciudad Trujillo) en plena inauguración de la Feria de la Paz y Confraternidad del Mundo Libre (hoy Centro de los Héroes) en donde se construyeron una serie de edificios, teatros y hoteles.

Historia

La idea surgió en Barcelona cuando el dictador dominicano realizó un viaje para visitar a Francisco Franco y vio unas fuentes que lo dejaron sorprendido principalmente la Fuente Mágica de Montjuic. Decidió que Santo Domingo debía tener una igual, por lo que contactó al arquitecto Carles Buïgas i Sans, responsable del diseño y la ejecución de la fuente.
En el equipo de Buïgas participaron como Jefes de obras y encargados de obras 3 miembros de la Familia Larrosa procedentes de Barcelona.
José Larrosa y sus dos hijos Jesús Larrosa Somavilla y su hermano José Luis Larrosa Somavilla.

Los 355 chorros de agua bailaban al ritmo de valses, mientras cuatro mil bombillas de diversos colores le daban tono y vivacidad a los movimientos.

El teatro agua y luz fue construido junto con la Feria de la paz y confraternidad del mundo libre con el propósito de celebrar 25 años de gloria en el poder del tirano Rafael Leónidas Trujillo en el 1955. Sus aguas esplendorosas de colores de sonidos avanzados para la época parecían tener vida propia.

Inauguración

Cuando se inauguró la  Feria de la Paz y Confraternidad del Mundo Libre el 20 de diciembre de 1955, Héctor Trujillo cortó la cinta para dar inauguración a la feria y Rafael Leónidas Trujillo pronunció un discurso con el resumen de sus logros.  La hija de Trujillo, Angelita Trujillo fue coronada "Reina de la Feria de la Paz", con el título de Angelita 1.º cuando solo tenía 16 años de edad.

Su vestido, de color blanco, bordeado con 60 pieles de armiño ruso, con un valor de $80,000 dólares, confeccionado en Fontana, Roma. Además de portar un cetro de oro y una corona.

Con la participación de 42 naciones las edificaciones de la feria fueron completadas en un tiempo relativamente corto de solo seis meses.

Legado

Considerado como una joya arquitectónica en la República Dominicana. Su construcción fue valorado a un costo RD$ 2.000.000 de pesos. Fue una pieza única en la zona del Caribe y tercero en el mundo siendo de su naturaleza. Con su planta oval y su gran espacio a cielo abierto, constituía una tipología de sala de espectáculo que aparecieron principalmente en el Caribe y México y que trataban de rescatar el cielo tropical como parte del espectáculo y la Arquitectura.

El teatro fue un lugar en donde entre el sonido y la música y el agua cayendo a raudales por chorros y cascadas y torrentes que creaban espejos rumores en intensidades distintas en sobre planos diferentes.

Era un escenarios de múltiples fuentes y de grandes alternativas visuales y sonoras. Este show acuático fue lo que originó su edificación. En el 1988 fue declarado patrimonio nacional.

Las revistas artísticas más famosas del mundo eran presentadas en el Teatro Agua y Luz, local que era de alta categoría.

En 2004 se pretendió derrumbar el Teatro Agua y Luz para hacer un parqueo que sirva de alivio al entaponamiento de las vías del Centro de los Héroes. La simple idea de acondicionar el espacio donde está el aforo para estacionamientos despertó las reacciones de toda la población que consideraron dicho proyecto como un abuso al patrimonio nacional.

Posteriormente se logró el propósito de no derrumbarla, por lo que se decidió en 2005 la restauración del mismo.

Actualidad

El estado Dominicano entregó por 30 años En 2006 la empresa Dawn Properties acordó con la Corporación de Fomento de la Industria Hotelera y Desarrollo del Turismo (Corphotels) la remodelación del teatro Agua y Luz conservando su construcción original,  pero con la instalación de un restaurante, casino salones VIP y un boutique hotel.

Al año siguiente el proyecto inició con tropezones, y en el mismo 2007 sufrió una primera paralización debido a que supuestamente los constructores no habían llevado a la Dirección de Planeamiento Urbano del Ayuntamiento del Distrito Nacional, ciertas modificaciones que se hicieron a la obra.

El proyecto trató de reiniciar, pero no logró avanzar más, pese a que la empresa pronosticaba que a finales de 2007, el teatro Agua y Luz y sus nuevas áreas estarían concluidos. Los trabajos fueron paralizados definitivamente y hasta la fecha no existe ninguna propuesta ni acercamiento.

En noviembre de 2006 ese proyecto se cotizó en 12 millones de dólares, mientras que la empresa estadounidense mantendrían control del teatro por un período de 30 años.

En el 2019 el presidente Danilo Medina  lo entregó a la Corporación de Fomento de la Industria Hotelera y el Desarrollo del Turismo (Corphotels) y la empresa Consultoría Astur, SA, para su reconstrucción, además de un casino y un hotel. Según se informó esta última empresa pertenece al ingeniero Miguel Vargas Maldonado .

Pero  según  director general de Compras y Contrataciones Públicas Carlos Pimentel que este contrato se había anulado  porque tenía un supuesto contrato de alquiler y entregaba en concesión hasta el 2044 y era un proceso que violaba los principios de la Ley 340.

En el 2022 la Suprema Corte de Justicia anuló de manera definitiva la concesiòn que se le habìa adjudicada de manera ilegal a una empresa vinculada al hijo del exministro de relaciones en el gobierno de Danilo Medina Miguel Vargas Maldonado mediante un comunicado de prensa por Carlos Pimentel titular de la Direcciòn de Contrataciones Pùblicas.

Referencias

Agua y Luz

Teatro Agua y Luz


DIN 601 er en DIN-standard for en maskinbolt.

DIN 601 bliver erstattet med ISO 4016

Kilde
Maskinbolte DIN 601

DIN-standarder

DIN 601


A crise de maio de 1958, também conhecida como Golpe de Argel ou Golpe de 13 de maio, foi uma crise política na França decorrente da Guerra da Independência da Argélia (1954-1962) que levou ao colapso da Quarta República e sua substituição pela Quinta República liderada por Charles de Gaulle, que voltou ao poder após uma ausência de 12 anos.

Tudo começou como um levante político em Argel em 13 de maio de 1958 e depois se tornou um golpe de Estado militar liderado por uma coalizão chefiada pelo deputado de Argel e oficial da reserva Pierre Lagaillarde, os generais franceses Raoul Salan, Edmond Jouhaud, Jean Gracieux e Jacques Massu, e o almirante Philippe Auboyneau, comandante da Frota Mediterrânea. O golpe foi apoiado pelo ex-governador geral da Argélia Jacques Soustelle e seus aliados ativistas.

O golpe teve como objetivo se opor à formação do novo governo de Pierre Pflimlin e impor uma mudança de política a favor dos partidários de direita da Argélia francesa.

Contexto
Crises recorrentes do gabinete chamaram a atenção para a instabilidade inerente à Quarta República e aumentaram as dúvidas do Exército francês e dos pieds-noirs (argelinos europeus) de que a segurança da Argélia francesa, um departamento ultramarino da França, estava sendo minada pela política partidária. Os comandantes do exército se irritaram com o que consideraram um apoio governamental inadequado e incompetente aos esforços militares para encerrar a guerra. Era generalizado o sentimento de que outro desastre como o da Indochina em 1954 estava para acontecer e que o governo ordenaria outra retirada precipitada e sacrificaria a honra francesa para acomedar conveniências políticas.

O golpe
Depois de sua viagem como governador geral, Jacques Soustelle retornou à França para organizar o apoio ao retorno de de Gaulle ao poder, enquanto mantinha laços estreitos com o exército e os colonos. No início de 1958, ele organizou um golpe de Estado, reunindo oficiais do exército dissidentes e oficiais coloniais com gaullistas simpatizantes. Em 13 de maio, elementos de direita tomaram o poder em Argel e convocaram um governo de segurança pública sob o comando do general de Gaulle. Massu tornou-se presidente do Comitê de Segurança Pública e um dos líderes da revolta. O general Salan assumiu a liderança de um Comitê de Segurança Pública, formado para substituir a autoridade civil, e pressionou para que de Gaulle fosse nomeado pelo presidente francês René Coty para chefiar um governo de união nacional investido de poderes extraordinários para prevenir o "abandono da Argélia". Salan anunciou na rádio que o Exército "assumiu provisoriamente a responsabilidade pelo destino da Argélia Francesa". Sob a pressão de Massu, Salan declarou "Vive de Gaulle!" da varanda do edifício do Governo Geral de Argel em 15 de maio. De Gaulle respondeu dois dias depois que estava pronto para "assumir os poderes da República". Muitos se preocuparam ao verem essa resposta como um apoio para o exército.

Em uma conferência de imprensa no dia 19 de maio, de Gaulle voltou a afirmar que estava à disposição do país. Quando um jornalista expressou as preocupações de alguns que temiam que ele violasse as liberdades civis, de Gaulle respondeu com veemência:Eu já fiz isso? Muito pelo contrário, eu os restabeleci quando eles desapareceram. Quem realmente acredita que, aos 67 anos, eu iniciaria a carreira de ditador?Em 24 de maio, pára-quedistas franceses da Argélia pousaram na Córsega, tomando a ilha francesa em uma ação incruenta chamada "Opération Corse". Posteriormente, foram feitos os preparativos na Argélia para a "Operação Ressurreição", que tinha como objetivos a tomada de Paris e a destituição do governo francês, por meio do uso de pára-quedistas e forças blindadas baseadas em Rambouillet. A "Operação Ressurreição" deveria ser implementada se um dos três cenários ocorresse: se de Gaulle não fosse aprovado como líder da França pelo Parlamento; se de Gaulle pedisse ajuda militar para assumir o poder; ou se o Partido Comunista Francês aparentasse fazer qualquer movimento para tomar o poder no país.

Líderes políticos de diversos espectros concordaram em apoiar o retorno do General ao poder, com as notáveis exceções de François Mitterrand, que foi ministro do governo socialista de Guy Mollet , Pierre Mendès-France (membro do Partido Radical-Socialista, ex-primeiro-ministro), Alain Savary (também membro da Seção Francesa da Internacional dos Trabalhadores (SFIO)) e do Partido Comunista. O filósofo Jean-Paul Sartre, um ateu notável, disse: "Prefiro votar em Deus", pois ele seria pelo menos mais modesto do que de Gaulle. Mendès-France e Savary, em oposição ao apoio de seus respectivos partidos a de Gaulle, formariam juntos, em 1960, o Partido Socialista Autônomo (PSA), que levou à criação do Partido Socialista Unificado (PSU).

O retorno de de Gaulle ao poder

No dia 29 de maio, o presidente René Coty disse ao parlamento que a nação estava à beira de uma guerra civil, e que portanto ele estava "voltando-se para o mais ilustre dos franceses, para o homem que, nos anos mais sombrios da nossa história, foi o nosso chefe para a reconquista da liberdade e que recusou a ditadura para restabelecer a República. Peço ao General de Gaulle que converse com o chefe de Estado e examine com ele o que, no quadro da legalidade republicana, é necessário para a formação imediata de um governo de segurança nacional e o que pode ser feito, em um tempo relativamente curto, para uma reforma profunda de nossas instituições." De Gaulle aceitou a proposta de Coty sob a condição de que uma nova constituição fosse introduzida, criando uma presidência poderosa na qual um único executivo, o primeiro dos quais seria ele mesmo, governaria por períodos de sete anos. Outra condição era que lhe fossem conferidos poderes extraordinários por um período de seis meses.

O recém-formado gabinete de de Gaulle foi aprovado pela Assembleia Nacional em 1 de junho de 1958, por 329 votos contra 224, enquanto lhe foi concedido o poder de governar por decretos por um período de seis meses, bem como a tarefa de redigir uma nova Constituição.

A crise de maio de 1958 indicou que a Quarta República em 1958 não tinha mais nenhum apoio do exército francês na Argélia e estava à sua mercê até mesmo em questões políticas civis. Essa mudança decisiva no equilíbrio de poder nas relações civis-militares na França em 1958 e a ameaça da força foram o principal fator imediato no retorno de de Gaulle ao poder na França.

A nova constituição
De Gaulle culpou as instituições da Quarta República pela fraqueza política da França - uma leitura gaullista ainda popular hoje. Como ele encomendou a nova constituição e foi responsável por sua estrutura geral, de Gaulle às vezes é descrito como o autor da constituição, embora ela tenha sido efetivamente redigida durante o verão de 1958 pelo gaullista Michel Debré. O projeto seguiu de perto as proposições dos discursos de de Gaulle em Bayeux em 1946, levando a um executivo forte e a um regime bastante presidencial - ao Presidente sendo atribuída a responsabilidade de governar o Conselho de Ministros, bem como a adoção do artigo 16, conferindo "poderes extraordinários" ao presidente em caso de proclamação do estado de emergência, e do bicameralismo.

Embora a maioria dos políticos apoiassem de Gaulle, Mitterrand, que se opôs à nova Constituição, denunciou a famosa denúncia de "um golpe de estado permanente" em 1964. Em 28 de setembro de 1958, ocorreu um referendo e 79,2% dos que votaram apoiaram a nova constituição e a criação da Quinta República. As colônias (a Argélia era oficialmente três departamentos da França, não uma colônia) puderam escolher entre a independência imediata e a nova constituição. Todas as colônias votaram pela nova constituição e pela substituição da União Francesa pela Comunidade Francesa, exceto a Guiné - que assim se tornou a primeira colônia francesa da África a ganhar a independência, ao custo da cessação imediata de toda a ajuda francesa.

De Gaulle foi eleito Presidente da República Francesa e da Comunidade Africana e Malgaxe em 21 de dezembro de 1958 por sufrágio indireto. Ele foi inaugurado em 8 de janeiro de 1959. Nesse ínterim, De Gaulle conheceu o chanceler alemão Konrad Adenauer em 14 de setembro de 1958 em sua casa em Colombey-les-Deux-Églises; ele havia enviado um memorando ao presidente dos Estados Unidos, Dwight D. Eisenhower, em 17 de setembro de 1958, relembrando sua vontade de independência nacional; também tomou medidas financeiras em 27 de dezembro de 1958 para reduzir o déficit do Estado e, na Argélia, pediu a "paz dos valentes" (paix des braves) em outubro de 1958.

Veja também

 Golpe de Argel de 1961
 Crise de 16 de maio de 1877 (estabelecendo a preeminência do Parlamento sobre o Presidente na Terceira República Francesa)

Leitura adicional

 Alexander, Martin S. e John FV Keiger, eds. França e a Guerra da Argélia, 1954–1962: Estratégia, Operações e Diplomacia (Routledge, 2013)
 Fenby, Jonathan. O General: Charles de Gaulle e a França que Ele salvou (2010)
 Jackson, Julian. De Gaulle (2005) pp. 70-79
 Sowerwine, Charles. França desde 1870: Cultura, Sociedade e a Construção da República (2009) cap. 21

Referências

Golpes de Estado na França
Conflitos em 1958
Batalhas e conflitos sem fatalidades
Guerra de Independência Argelina
1958 na política
1958 na França

Crise de maio de 1958


Atoka may refer to:

Atoka is the word for cranberry in the language of the first nations in eastern Canada, specifically Quebec. The Algonquins of Wisconsin dubbed the fruit "atoqua".
Often using food as medicine, Native American medicine men used cranberries in poultices to draw poison from arrow wounds. Cranberry is known to have both healing and antimicrobial properties.

Atoka, Oklahoma
Atoka County, Oklahoma
Atoka, Tennessee
Atoka, Virginia
Atoka (meteorite)

Atoka


Walter Beardsley Tewksbury (March 21, 1876 – April 24, 1968) was an American track and field athlete. At the 1900 Summer Olympics, he won five medals, including two golds.

Biography
Born in Ashley, Pennsylvania, Tewksbury studied for a dental degree at the University of Pennsylvania, graduating in 1899. Running for the university team, he won the IC4A titles in the 110 and 220 y in 1898 and 1899.

After graduating in 1899, he headed for Paris to compete in the Olympic Games. Tewksbury entered in 5 events, but had strong competition, among others from fellow Penn student Alvin Kraenzlein. In the 100 m, Tewksbury equalled the world record in the semi-finals, but placed second in the final to Frank Jarvis. The following day, he took another second place, behind Kraenzlein, in the 60 m, before entering the 400 m hurdles.

At the time, this event had probably never been contested in the United States, but Tewksbury easily beat the local favourite for the 400 m hurdles title. The event was quite different from present day, as the hurdles were actually telephone poles laid over the track, and the final hurdles was a water barrier (like in the steeplechase). In the final of the 200 m hurdles, he placed third (with Kraenzlein the winner). The final of the 200 m was held a week later; in that race Tewksbury won his second individual Olympic gold, finishing immediately ahead of Norman Pritchard of India.

Tewksbury retired from sports to open a dental practice in Tunkhannock, Pennsylvania, in 1913. He died there on April 24, 1968.

References

External links

1876 births
1968 deaths
People from Ashley, Pennsylvania
Sportspeople from Luzerne County, Pennsylvania
American male sprinters
American male hurdlers
Olympic gold medalists for the United States in track and field
Olympic silver medalists for the United States in track and field
Olympic bronze medalists for the United States in track and field
Athletes (track and field) at the 1900 Summer Olympics
Medalists at the 1900 Summer Olympics
Track and field athletes from Pennsylvania
Penn Quakers men's track and field athletes

Walter Tewksbury


البيرة قرية فلسطينية مهجرة تقع 7 كم شمال مدينة بيسان، على بعد 7.5 كم منها، وفي الشمال الغربي من قرية كوكب الهوا، وتصلها بهما طريق معبدة فرعية. وتصلها طرق ممهدة فرعية بقرى دنة، وكفرة، وجبّول، وخربة أم صابونة. ويمر بجنوبها مباشرة خط أنابيب النفط الذي كان قبل عام 1948 ينقل النفط العراقي لتكريره في مصفاة النفط في حيفا.

أقيمت قرية البيرة فوق قواعد مرتفعات الجليل الأدنى المطلة على غور بيسان. وترتفع نحو 160 م عن سطح البحر. وتشرف على وادي البيرة الذي يجري إلى الشمال منها منحدراً من مرتفعات الجليل وهابطاً إلى غور بيسان ليرفد في النهاية نهر الأردن. وتكثر المياه في وادي البيرة الذي يجري إلى الشمال منها منحدراً من مرتفعات الجليل وهابطاً إلى غور بيسان ليرفد في النهاية نهر الأردن. وتستغل المياه في وادي البيرة في أغراض الري والشرب.

بنيت معظم بيوت البيرة من الحجارة، واتخذ مخططها شكلاً مستطيلاً، إذ امتدت القرية القديمة أول الأمر نحو الشمال والجنوب. ثم أخذ نموها يسير في محورين بمحاذاة الطريقين المؤديتين إلى قرية وادي البيرة في الشرق. وقد بلغت مساحة البيرة في عام 1945 نحو 52 دونماً. وكانت تمتد عبر نموها العمراني فوق بقعة أثرية تحتوي على أنقاض قرية قديمة. وباستثناء بعض الدكاكين الصغيرة فإن البيرة كانت شبه خالية من المرافق والخدمات العامة، ولذا اعتمد سكانها على مدينة بيسان المجاورة كمركز تسويقي وإداري.

لقرية البيرة أراض مساحتها 6.866 دونماً منها 96 دونماً للطرق والأودية، ولا يملك اليهود منها شيئاً. وكانت تستغل في زراعة الحبوب وبعض أنواع الخضر والأشجار المثمرة. وقد شغلت أشجار الزيتون أكبر مساحة بين المحاصيل الزراعية. وإلى جانب الزراعة قامت مهمة الرعي معتمدة على الأعشاب الطبيعية فوق أقدام الجبال. وكانت الزراعة تعتمد على مياه الأمطار والينابيع ذات المياه الغزيرة والعذبة.

كان في البيرة نحو 200 نسمة في عام 1922، وازداد عدد سكانها إلى 220 نسمة في عام 1931. وإلى 260 نسمة في عام 1945. وكان هؤلاء السكان يقيمون في نحو 65 بيتاً عام 1945 وقد طردهم اليهود من ديارهم وهدموا بيوتهم خلال حرب 1948. وكان عددهم عام 48 حوالي 302 نسمة، وكان ذلك في 16 مايو 1948، ويبلغ مجموع اللاجئين من هذه القرية في عام 1998 حوالي 1.852 نسمة.

معنى كلمة البيرة
والبيرة بمعنى الآبار. ذكرها الفرنج باسم "Leberium".

القرية اليوم
لم يبق من القرية سوى حيطان منازلها. فالموقع مُسيَّج، وتُغطيه الأعشاب ونبات الصبار والأشواك. وتنمو بعض أشجار التين والتوت قرب نبع في الوادي، عند أسفل الموقع. أما الأراضي المجاورة فتُستَخدم مرعى للمواشي.

وجميع سكان القرية كانوا من عائلة العمري المنسوبين إلى الصحابي عمر بن الخطاب.

المواقع التي تحمل اسم البيرة في فلسطين
1) البيرة: البلدة متصلة البناء برام الله.

2)البيرة: القرية المتواضعة في قضاء الخليل.

3 و4 و5) تحمل كل منها اسم «خربة البيرة» وتقع في أقضية الرملة وغزة والقدس.

روابط خارجية
 موقع فلسطين في الذاكرة

مراجع

بيرة
بيرة
قضاء بيسان
بيرة

البيرة (بيسان)


Trichocline, rod glavočika iz tribusa Mutisieae, dio potporodice Mutisioideae. Sastoji se od dvadesetak vrsta  u Južnoj Americi.

T. spathulata u Zapadnoj Australijia premještena je u zaseban rod Amblysperma

Vrste

 Trichocline aurea Reiche
 Trichocline auriculata Hieron.
 Trichocline boecheri Cabrera
 Trichocline catharinensis Cabrera
 Trichocline caulescens Phil.
 Trichocline cineraria Hook. & Arn.
 Trichocline cisplatina E.Pasini & M.R.Ritter
 Trichocline crispa (Phil.) Cabrera
 Trichocline dealbata (Hook. & Arn.) Hieron.
 Trichocline deserticola Zardini
 Trichocline exscapa Griseb.
 Trichocline heterophylla Less.
 Trichocline humilis Less.
 Trichocline incana Cass.
 Trichocline linearifolia Malme
 Trichocline macrocephala Less.
 Trichocline macrorhiza Cabrera
 Trichocline maxima Less.
 Trichocline plicata Hook. & Arn.
 Trichocline reptans B.L.Rob.
 Trichocline sinuata (D.Don) Cabrera
 Trichocline speciosa Less.

Sinonimi
 Amblysperma Benth.
 Bichenia D.Don

Izvori

Madieae

Trichocline


أولاد خليفة قرية في محافظة سوهاج في جمهورية مصر العربية.

الموقع الجغرافي
يحدها من ناحية الغرب نهر النيل ومن ناحية الشرق أولاد يحيى الحاجر ومن ناحية الشمال أولاد يحيى بحرى ومن ناحية الجنوب أولاد يحيى قبلى.

قرى دار السلام

أولاد خليفة


Masacrul de la liceul Marjory Stoneman Douglas a avut loc într-o după-amiază a zilei de 14 februarie 2018 în Parkland, Florida, în zona metropolitană Miami. Șaptesprezece oameni au fost uciși și încă șaptesprezece  au fost răniți, făcându-l unul dintre cele mai grave masacre într-o instituție de învățământ din lume. Nikolas Cruz a fost indentificat de martori și a fost arestat la puțin timp după aceea. El a mărturisit, potrivit șerifului din Broward County că a împușcat victimele. El a fost acuzat de 17 cazuri de crimă premeditată și 17 tentative de omor.

Atacul

Atacatorul, Nikolas Cruz a cerut un taxi prin sistemul Uber și a fost lăsat la școală de un șofer de sex feminin la ora 2:19. Purta un rucsac negru și un sac lung. La aproximativ 2:21, în apropierea timpului atacului, personalul și studenții au auzit focurile de arme și au instituit un blocaj "cod roșu".

Cruz a activat alarma de incendiu în timp ce purta o mască de gaz și transporta grenade de fum. El a fost înarmat cu o pușcă; Smith & Wesson M & P15 (o pușcă în stil AR-15) și mai multe încărcătoare, și a început să tragă fără discriminare în studenți și personal.

Tragerile au durat timp de șase minute, dupa care Cruz și-a aruncat arma și a părăsit locul, amestecându-se între studenții care fugeau. A mers la Walmart din apropiere, unde și-a cumpărat un suc de la restaurantul din metrou. Apoi a mers la McDonald's și a rămas acolo înainte de a pleca pe jos la 3:01. El a fost arestat fără incidente pe Wyndham Lakes Drive lângă Coconut Creek, în apropiere de Coral Springs, la aproximativ 3:40. Camerele de supraveghere din școală l-au înregistrat pe Cruz drept făptuitor al masacrului.

Victimele

Șaptesprezece persoane au fost ucise și alte șaptesprezece au fost rănite. Șaptesprezece oameni au fost duși la spitale, cincisprezece dintre acești oameni au fost victime, două au murit în curând. Trei au rămas în stare critică în ziua următoare. Dintre cei uciși, doisprezece au murit în școală, doi în fața liceului, unul pe stradă și doi la spital. Decedații au fost identificați ca:

 Alyssa Miriam Alhadeff (1 mai 2003 - 14 ani)
 Scott Beigel (22 octombrie 1982 - 35 de ani)
 Martin Duque Anguiano (4 septembrie 2003 - 14 ani)
 Nicholas Dworet (24 martie 2000 - 17 ani)
 Coach Aaron Louis Feis (17 mai 1980 - 37 de ani)
 Jaime Taylor Guttenberg (13 iulie 2003 - 14 ani)
 Chris Hixon (25 februarie 1968 - 49 de ani)
 Luke Thomas Hoyer (25 octombrie 2002 - 15 ani)
 Cara Loughran (21 februarie 2003 - 14 ani)
 Gina Rose Montalto (4 aprilie 2003 - 14 ani)
 Joaquín Oliver (4 august 2000 - 17 ani)
 Alaina Joann Petty (22 august 2003 - 14 ani)
 Meadow Jade Pollack (5 octombrie 1999 - 18 ani)
 Helena Freja Ramsay (19 ianuarie 2001 - 17 ani)
 Alexander Logan Schachter (9 iulie 2003 - 14 ani)
 Carmen Marie Schentrup (21 februarie 2001 - 16 ani)
 Peter Wang (9 noiembrie 2002 - 15 ani)

Scott Beigel, a fost profesor de geografie, a fost împușcat după ce a blocat o sală de clasă pentru ca elevii să se ascundă. Unii studenți au supraviețuit, deoarece trăgătorul nu a intrat în sala de clasă.

Aaron Feis, a fost antrenor de fotbal, asistent și gardian la școală. El a fost împușcat și ucis în timp ce proteja doi studenți.

Chris Hixon, directorul sportiv al școlii, a fost ucis când a alergat spre sunetul focului.

Peter Wang, în vârstă de 15 ani, a fost văzut ultima dată în uniforma "Junior Reserve Officers' Training Corps" (JROTC), ținând ușile deschise, astfel încât ceilalți să poată ieși mai repede. El a fost numit erou, iar o petiție a Casei Albe a circulat cerând ca el să fie îngropat cu onoruri militare complete. El, Alaina Petty și Martin Duque au fost onorați de postul Armatei SUA cu medalia "ROTC" pentru eroism la înmormântările lor, iar Wang a fost îngropat în uniforma JROTC Blues. La 20 februarie, a primit o admitere rară în postmumie la Academia Militară a Statelor Unite.

Alyssa Alhadeff, care a jucat și a condus o echipă locală de fotbal în Parkland, a fost onorată de Echipa Națională a Femeilor din Statele Unite înainte de meciul lor, la 7 martie 2018, la aproape trei săptămâni după masacru. Coechipierii și familia ei au fost invitați la joc și au prezentat jerseuri oficiale care au inclus numele lui Alhadeff.

Meadow Pollack era în clasa a XII-a la liceu, când a avut loc masacrul. A fost împușcată de patru ori. În timp ce Cruz împușca în alte clase, se târâse spre o ușă într-o sală de clasă, dar nu reușea să intre. Cara Loughran se alătura lui Meadow, văzând-o pe Loughran, a acoperit-o, încercând să o protejeze de gloanțe. Cruz s-a întors la clasă și le-a văzut pe Pollack și pe Loughran. El le-a împușcat de încă cinci ori, ucigându-le pe amândouă.

În martie 2019, după prima aniversare a masacrului, doi supraviețuitori ai atacului s-au sinucis: un fost student care a absolvit anul trecut și un student înscris în anul școlar. Funcționarii și-au reînnoit eforturile de a oferi sprijin pentru sănătatea mintală comunității școlare și familiilor și au remarcat efectele pe termen lung ale unei astfel de traume.

Atacatorul

Făptașul suspectat a fost identificat ca Nikolas Jacob Cruz, fost student al liceului "Marjory Stoneman Douglas". Fostul său profesor de matematică a spus că un e-mail de la administrația școlii a circulat printre profesori. E-mailul a avertizat că Cruz a făcut amenințări împotriva altor studenți, ceea ce a condus ca institutul să-l interzică în campus. El a fost mai târziu expulzat pentru că, aparent, s-a luat la bătaie cu prietenul actual al fostei sale prietene.

Cruz s-a născut pe data de 24 septembrie 1998, în Margate, Florida, Statele Unite și a fost adoptat la naștere. Tatăl său adoptiv, Roger Cruz, a murit din cauza unui un atac de cord în timpul copilăriei lui Cruz. Mama adoptivă, Lynda Cruz, a murit la vârsta de 68 de ani pe data de 1 noiembrie 2017, din cauza gripei și a pneumoniei. Cruz locuise cu niște rude și prieteni de la moartea ei. El a primit anterior tratament de sănătate mintală, dar a încetat să mai meargă.

Cruz a fost membru al grupului Junior Reserve Officers' Training Corps (JROTC) și a primit mai multe premii pentru performanțe academice remarcabile. El a fost, de asemenea, membru al echipei de pușcă de aer al școlii sale. Un fost coleg de clasă a spus că Cruz a avut probleme de gestionare a furiei și de multe ori a glumit cu privire la arme și violență, inclusiv "împușcările instituțiilor". Un alt prieten l-a descris ca fiind "foarte stresat tot timpul și vorbea foarte mult despre arme și a încercat să-și ascundă fața". Un student de aceeași vârstă a spus: "Cred că toată lumea a avut în minte dacă cineva avea de gând să o facă, el va fi." Un alt coleg de clasă l-a descris ca fiind un singuratic cu puțini prieteni, spunând: "Mi-a spus cum a fost dat afară din două școli private, a fost reținut de două ori, a avut aspirații să se alăture armatei și s-a bucurat de persecuții din partea tuturor".

În 2014, el a fost transferat la o școală pentru copiii cu dizabilități emoționale sau de învățare și s-a întors la liceul Marjory Stoneman Douglas doi ani mai târziu. "Departamentul de Copii și Familii din Florida" la investigat în septembrie 2016 pentru posturile Snapchat în care și-ar fi tăiat brațele și a spus că intenționează să cumpere o armă. Anchetatorii de stat au raportat că Cruz avea depresie, autism și tulburare de hiperactivitate cu deficit de atenție. În evaluarea lor, ei au concluzionat că "era în număr scăzut riscul de a se răni pe el sau pe alții". El a primit anterior tratament de sănătate mintală, dar nu a primit tratament în anul care a condus la împușcare. Un e-mail de la administrația școlii a circulat printre profesori, avertizând că Cruz a făcut amenințări împotriva altor studenți. Aceasta a condus școala să-l interzică să poarte un rucsac în campus.
Sheriff-ul Scott Israel din Broward County a descris profilurile și conturile online ale lui Cruz drept "foarte, foarte deranjante". Ele conțineau numeroase poze și postări despre el cu o varietate de arme, inclusiv cuțite lungi, puști și pistoale. Videoclipurile sale de pe YouTube au inclus amenințări violente, cum ar fi: "Vreau să mor în lupta împotriva uciderii unui număr de oameni". El a lăsat un comentariu la videoclipul unui alt utilizator pe 24 septembrie 2017, afirmând că: "voi fi un trăgător la o școală profesională"', care a determinat utilizatorul să îl raporteze Biroului Federal de Investigații (FBI). Potrivit agentului FBI, Robert Lasky, FBI nu a reușit să identifice comentatorul după efectuarea recenziilor și verificărilor bazei de date.

Poliția a spus că Cruz deține viziuni "extremiste", iar conturile de social media despre care se crede că sunt legate de el conțin slăbiciuni anti-negru și anti-musulmane. Într-un grup privat pe Instagram, el a intitulat "Murica (emoji de pavilion american) și un vultur mare", care a susținut uciderea mexicanilor, negrilor și homosexualilor. El a spus că ura lui pentru oamenii negri era "pur și simplu pentru că erau negri" și el s-a referit la femeile albe în relațiile interrasiale ca trădători. El a declarat, de asemenea, opinii antisemite, chiar față de propria-i mamă.

Proceduri legale

La recuzarea sa în fața judecătorului Kim Theresa Mollica, Cruz a fost acuzat de 17 crime de crimă premeditată. Dacă este condamnat pentru o crimă de capital de către juriu, el ar putea face față pedepsei cu moartea. Potrivit unei declarații făcute de biroul Sheriff-ului din Broward County, el a mărturisit împușcăturile, declarând că a adus încărcătoare suplimentare ascunse într-un rucsac. A cumpărat pușca legal din magazinul de arme din Coral Springs în februarie 2017. La recuzarea pe 15 februarie, el a fost comandat ținut fără legătură. Biroul apărătorului public a declarat că se va pleda vinovat dacă pedeapsa cu moartea va fi luată de pe tablă. Apărătorul general șef din Broward County'l a spus că nu se știe încă dacă avocații lui Cruz vor căuta o apărare de nebunie. Procurorul general din Florida, Pam Bondi, a declarat că anumiți procurori vor căuta pedeapsa cu moartea.

Urmări

Primii respondenți au stabilit un cort de triaj în afara școlii. Catedra școlară a oferit consiliere studenților și familiilor lor. În plus, procurorul general din Florida, Pam Bondi, a declarat că costurile de înmormântări și consiliere sunt acoperite de stat.

Cel puțin trei județe din Florida și Virginia au crescut prezența poliției în școli pe 15 februarie, ca răspuns la împușcături. Clădirea în care a avut loc masacrul va fi ruptă în bucăți.

Reacții politice

Donald Trump și-a oferit rugăciunile și condoleanțele familiilor victimelor, scriind: "Niciun copil, profesor sau oricine altcineva nu ar trebui să nu se simtă vreodată în siguranță într-o școală americană". Într-o adresă televiziată adresată națiunii, el a menționat problemele legate de siguranța școlară și sănătatea mintală. Scott a comandat steaguri la clădirile de stat să fie coborâte în bernă. Donald Trump mai târziu a comandat steaguri să fie coborâte în bernă în întreaga țară. La două zile după împușcături, Trump și soția sa, Melania, au efectuat o vizită de o oră la spitalul victimelor, felicitând medicii și făcând fotografii cu personalul, cu un gest de deget mare ridicat în sus.

Știrile BBC au caracterizat reacțiile politicienilor republicani ca fiind axate pe probleme de sănătate mintală, evitând în același timp dezbaterile privind controlul armelor, motivând că era fie "prea politic sau prea curând". Reprezentantul Casei Republicane, Paul Ryan, a spus că a fost timpul să "renunțăm și să numărăm binecuvântările noastre, în loc să luăm parte și să ne luptăm unul pe altul politic". Senatorul Marco Rubio a spus că "cele mai multe" propuneri privind legi mai stricte cu privire la arme "nu ar fi împiedicat" această împușcătură și "niciuna dintre aceste serii de împușcături în istoria recentă" și că parlamentarii ar trebui să se concentreze pe partea violenței".

Al Hoffman Jr., un donator politic proeminent din Florida GOP și susținător al lui Rubio, a publicat un e-mail trimis politicienilor din Florida GOP după împușcare, inclusiv guvernatorul Rick Scott și fostul guvernator Jeb Bush, angajându-se să nu mai finanțeze grupuri legislative sau candidați care nu erau activi de a interzice vânzarea de arme de atac militare civililor. "De câți ani de zile am facut asta - având aceste experiențe de terorism, ucideri in masă - și de câți ani nimic nu s-a făcut?", a spus Hoffman. "Este sfârșitul drumului pentru mine".

Alianța pentru Securitatea Democrației a afirmat că conturile de bot din Rusia au folosit Twitter pentru a inflama tensiunile prin postarea comentariilor încărcate care susțin sau se opun controlului armelor pentru a împărți americanii. El a spus că alte conturi legate de Rusia au etichetat filmarea ca pe o operațiune de pavilion fals, pe care guvernul american le va exploata pentru a confisca arme de la cetățeni.

La scurt timp după atac, comentariul public a schimbat rapid atenția asupra politicii armelor. Mai mulți supraviețuitori ai studenților au criticat răspunsul, cerând politicienilor să facă lucruri pentru a împiedica mai mulți copii să moară în împușcături decât să ofere condoleanțe. Unii dintre acești studenți au cerut un control mai strict al armelor ca modalitate de acțiune. Unul dintre profesori au spus că au fost atâtea victime chiar și după ce oamenii de la școală au făcut tot ce trebuiau să facă. Ea a simțit că guvernul nu a făcut suficient pentru a păstra studenții la școala ei în siguranță. Rob Runcie a spus: "acum este momentul pentru a avea o conversație reală cu privire la legislația privind controlul armelor".

Sheriff-ul Scott Israel a cerut deputaților să modifice legea privind sănătatea mintală din Florida pentru a permite poliției să rețină și să spitalizeze persoanele care postează posturi perturbatoare pe social media, nu doar amenințări clare. "Vorbesc despre a fi în jurul valorii de bombe, posibil vorbind despre a lua viața oamenilor", a spus el. "Să luăm doar o fotografie cu un pistol sau cu un cuțit sau o armă - ceea ce, în sine, nu este în mod clar deloc ceva de care suntem îngrijorați".

Niciodată din nou MSD

Supraviețuitorii au organizat un grup care nu a reaprins niciodată MSD (Marjory Stoneman Douglas) în urma împușcării. Grupul a început pe social media folosind hashtag "#NeverAgain". El a cerut acțiuni legislative pentru a preveni împușcături similare pe viitor și a condamnat în mod voit deputații americani care au primit contribuții politice din partea Asociației Naționale de Rifle (NRA). "Niciodată din nou" a avut loc pe 17 februarie 2018 în Ft. Lauderdale, Florida, la care au participat sute de susținători. Emma Gonzales a fost menționată pentru discursul său plin de bucurie, mustrând "gândurile și rugăciunile" din partea guvernului și a președintelui. "Martie pentru viețile noastre", o demonstrație la nivel național, care va include un marș în Washington, D.C., fiind planificată pe data de 24 martie 2018.

Infracțiunea FBI a informațiilor

Pe 5 ianuarie 2018, linia de acces public a FBI-ului a primit un pont de la o persoană care era apropiată de Cruz. La 16 februarie (două zile după masacru), agenția a lansat o declarație care detaliază aceste informații. Potrivit afirmației, "apelantul a oferit informații despre armele pe care Cruz le deținea, dorința de a ucide oamenii, comportamentul anormal și perturbarea posturilor de social media, precum și potențialul de a efectua un masacru în școală". După ce a efectuat o anchetă, FBI a recunoscut că a confundat informațiile. Ei au aflat că nu au fost transmise biroului de teren din Miami unde ar fi fost luate măsuri.

Guvernatorul din Florida, Scott, a cerut directorului FBI, Christopher A. Wray, să demisioneze după ce agenția a confundat cu greșeli informațiile care ar fi împiedicat masacrul. Președintele Donald Trump a scris că FBI nu a reușit să detecteze trăgătorul pentru că "petrec prea mult timp încercând să demonstreze implicarea rusească în campania Trump".

Vezi și
 Masacrul de la liceul Columbine (în 1999)
 Masacrul de la Virginia Tech (în 2007)
 Masacrul de la Jokela (în 2007)
 Masacrul de la școala din Sandy Hook (în 2012)

Referințe

Omoruri în Statele Unite ale Americii
2018 în Statele Unite ale Americii
Masacre în Statele Unite


An Paepalanthus chiquitensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Theodor Carl Karl Julius Herzog. An Paepalanthus chiquitensis in nahilalakip ha genus nga Paepalanthus, ngan familia nga Eriocaulaceae.

Mabibilngan ini ha Bolivia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paepalanthus

Paepalanthus chiquitensis


Akantokalicijum (lat. Acanthocalycium), rod kaktusa smješten u podtribus Trichocereinae, dio tribusa Cereeae. Postoji pet priznatih vrsta koje rastu po jugu Brazila, Boliviji, Paragvaju, Urugvaju i sjevernoj Argentini.

Rod je opisan 1935.

Vrste
 Acanthocalycium ferrarii Rausch
 Acanthocalycium leucanthum (Gillies ex Salm-Dyck) Schlumpb.
 Acanthocalycium rhodotrichum (K.Schum.) Schlumpb.
 Acanthocalycium spiniflorum (K.Schum.) Backeb.
 Acanthocalycium thionanthum (Speg.) Backeb.

Izvori

Vanjske poveznice

Cereeae

Akantokalicijum


Aedesia, rod trajnica iz porodice glavočika, smješten u podtribus Linziinae. Postoje tri priznate vrste u zapadnoj tropskoj Africi.

Rod je opisan 1897.

Vrste
 Aedesia engleriana Mattf.
 Aedesia glabra (Klatt) O.Hoffm.
 Aedesia spectabilis Mattf.

Izvori

Vernonieae

Aedesia


වැනේඩිනයිට් යනු පොස්පේට් ඛාණ්ඩයේ ඇපටයිට් වලට අයත් ඛනිජයක් වන අතර එහි රසායනික සංයෝගය Pb5(VO4)3Cl  වේ. අල්ප ප්‍රභවයක් ලෙස ඊයම්ද, වැනේඩියම් ලෝහයද ලබා ගැනීම සදහා කර්මාන්තයේ බහුලව භාවිතා වන්නේ මෙම ලෝපස් වර්ගයයි. ඝන, භංගුර ඛනිජයක් වන වැනේඩිනයිට් බහුලව දැකිය හැකි වන්නේ ෂඩ්පාදක ස්ඵටික ලෙසිනි. එය ගැලීනා වැනි ඔක්සිකරණය වු ඊයම් ලෝපස් දීර්ඝ කාලීනව තැම්පත් වීම නිසා ඇති වූ දුර්ලභ ඛනිජයකි. පළමුව සොයා ගනු ලැබුවේ 1801 වර්ෂයේ මෙක්සිකෝවේ දී වන අතර, වර්තමානයේ දකුණු ඇමරිකාව, යුරෝපය, අප්‍රිකාව සහ උතුරු ඇමරිකාවේ සමහර කොටස් වල වැනේඩිනයිට් නිදි කැනීම් සිදු කරනු ලැබේ.

ආරම්භය
පෙර සිට පවතින ඝනයක සිදුවන රසායනික විපර්යාසයක් නිසා හට ගන්නා වැනේඩිනයිට් ඉතා දුර්ලභ ඛනිජයකි. එම නිසා මෙය ද්වීතික ඛනිජයක් ලෙස හදුන්වනු ලැබේ. මෙය වියළි දේශගුණයන් හී ඔක්සිකරණය වු ප්‍රාථමික ඊයම් ඛනිජයක් ලෙස දැකිය හැක. වැනේඩිනයිට් විශේෂයෙන්ම ලෙඩ් සල්ෆයිඩ, ගැලීනා ආශ්‍රිතව දැකිය හැක. අනෙකුත් සංඝටිත ඛනිජ ලෙස වල්ෆනයිට්, ලෛමොනයිට් සහ  බේරයිට්ස් හැදින්විය හැක.

වැනේඩිනයිට් සොයා ගනු ලැබුවේ ස්පාඤ්ඤ ජාතික ඛනිජ විද්‍යාඥයකු වන ඇන්ඩ්‍රස් මැනුඑල් ඩෙල් රියෝ විසින් 1801 වර්ෂයේදීය. ඔහු මෙම ඛනිජය "brown lead" ලෙස හැඳින්වු අතර එහි අලුත් මුලද්‍රව්‍යයක් අඩංගු බව ප්‍රකාශ කලේය, මෙම මුලද්‍රව්‍යය ඔහු පළමුව පැන්ක්‍රෝමියම් ලෙසද, පසුව ඉරි‍තෝරියම් ලෙසද නම් කලේය. නමුත් පසු කාලයේදී එය අලුත් මුලද්‍රව්‍යයක් නොවන බවත් ක්‍රෝමියම් වලම මලින ආකාරයක් බවත් ඔහු සොයා ගත්තේය. වර්ෂ  1830 දී නීල්ස් ගේබ්‍රියල් සෙෆ්ස්ට්‍රෝම් විසින් අලුත් මුලද්‍රව්‍යයක් සොයා ගන්නා ලදුව එය වැනේඩියම් ලෙස නම් කරන ලදී. පසු කාලයේ දී එය ඇන්ඩ්‍රස් මැනුඑල් ඩෙල් රියෝ විසින් සොයා ගන්නා ලද මුලද්‍රව්‍යයම බවට අනාවරණය විය. වර්ෂ 1838 දී ඩෙල් රියෝගේ "brown lead" සිමපන්, හයිඩල්ගො, මෙක්සිකො හිදී නැවත සොයා ගන්නා ලදුව, එහි ඇති අධික වැනේඩියම් සංයුතිය නිසා වැනේඩිනයිට් ලෙස නම් කරන ලදී. මෙය ජොන්ස්ටොනයිට් සහ ලෙඩ් වැනඩේට් ලෙසද හදුන්වනු ලැබේ.

සිදුවීම්
වැනේඩිනයිට, ඊයම් බෙයාරිම නිදියේ ඔක්සිභුත කලාපයට අයත් ද්වීතික ඛනිජයක් ලෙස හදුනා ගත හැක, වැනේඩියම් ක්ෂීරණය වන්නේ බිතු සෙල සිලිකේට මගිනි. සංඝටිත ඛනිජ ලෙස මීමටයිට්, පිරොමෝපයිට්, ඩිස්ක්ලොයිසයිට්, මෝට්ට්‍රමයිට්, වුල්ෆනයිට්, සෙරුස්ස්යිට්, ඇන්ග්ලෙසයිට්, කැල්සයිට්, බාරයිට් සහ විවිධ අයන් ඔක්සයිඩ් හදුනා ගත හැක.

වැනේඩිනයිට් නිදි ඕස්ට්‍රේලියාව, ස්පාඤ්ඤය, ස්කොට්ලන්තය, දකුණු අප්‍රිකාව, නමීබියාව, මොරොක්කෝව, ආජන්ටිනාව, මෙක්සිකෝව සහ එක්සත් රාජධානියේ ප්‍රාන්ත 4 වන ඇරිසෝනා, කොලොරාඩෝ, නව මෙක්සිකෝව සහ දකුණු ඩකෝටාව ඇතුලුව ලොව පුරා පතිරී තිබේ.

ලොව පුරා පතල් 400 කට අධ්ක ප්‍රමාණයක වැනේඩිනයිට් නිදි පිහිටා තිබේ. සංගණ්‍ය වැනේඩිනයිට් නිදි ලෙස මිබ්ලඩෙන්, මොරොක්කෝ හී ටුයිස්සෙට්, කෝඩෝබා හී ටීසුමෙබ් හා නාමීබියා, ආජන්ටිනා, සයිරා, නව මෙක්සිකෝව සහ එක්සත් රාජධානියේ ගිලා සහ ඇරිසෝනා විශේෂත්වයක් ගනී.

ව්‍යුහය
වැනේඩිනයිට් යනු රසායනික සූත්‍රය Pb5(VO4)3Cl  සහිත ඊයම් ක්ලෝරොවැනේඩේටයකි. එහි සංයුතිය (බර අනුව) ඊයම් 73.15% ක් ද, වැනේඩියම් 10.79% ක් ද, ඔක්සිජන් 13.56% ක් ද, ක්ලෝරින් 2.50% ක් ද වේ. වැනේඩිනයිට් හී පරමාණුක ව්‍යුහය සැලකූවිට එය ක්ලෝරීන් අයනයකින් සමන්විත වන අතර එය අෂ්ටතලයක කොන් වල පිහිටි ද්වීසංයුජ ඊයම් අයන හයකින් වට වී ඇත, ඊයම් අයන එකිනෙක සම්බන්ද වීමෙන් වැනේඩිනයිට් අයනය සෑදේ. ක්ලෝරීන් අයනක් හා ඊයම් අයනයක් අතර දුර පිකෝමීටර 317 වේ. ඊයම් අයන දෙකක් අතර ඇති කුඩාම දුර ඇංග්ස්ට්‍රම් ඒකක 4.48 කි. නොකැඩුනු අෂ්ටතල දාමයක් පවත්වා ගැනීම සදහා එක් අෂ්ටතලයක් යාබදව පිහිටි වැනේඩිනයිට් ඒකකයක මුහුණත සමග සම්බන්ධව පවතී. එක් එක් වැනේඩියම් පරමාණුවක් අවිධිමත් චතුස්තලයක කෝණ ලෙස පිහිටි  ඔක්සිජන් පරමාණු හතරකින් වට වී ඇත. එක් එක් ඔක්සිජන් හා වැනේඩියම් පරමාණුවක් අතර දුර ආසන්නව ඇංග්ස්ට්‍රම් ඒකක 1.72 හෝ 1.76 වේ. දාමය පුරාවට ඊයම් අෂ්ටතලයකට ඔක්සිජන් චතුස්තල තුනක් සම්බන්ධව ඇත.

වැනේඩිනයිට් ස්පටික කොන් හයක් ඇති සමමිතික පද්ධතියකට අනාකූලතාවයක් දක්වයි. මෙම අභ්‍යන්තර ව්‍යුහය මගින් ස්පටිකයේ කොන් සයක් ඇති බාහිර පෙණුම නිරූපණය වේ. සාමාන්‍යයෙන් මෙය සකොන් ප්‍රිස්මයක් අන්දමෙන් දිස්වේ, නමුත් මේවා සකොන් පිරමීඩ, වටකුරු මූලායව හෝ පෘෂ්ට ලෙසද දැකිය හැක. වැනේඩිනයිට් හී ඒකක සෛලය, සමාන සමමිතියක් සහ ගුණ දක්වන භාජ්‍ය කුඩාම ඒකකය සකොන් ප්‍රිස්ම හැඩයක් දක්වයි. වැනේඩිනයිට් හී ඒකක සෛලයයෙහි එම අණු දෙකක් අඩංගු වේ, එහි මාන සැලකූ විට ෂඩාස්‍රයේ එක් එක් පැත්තේ දිග ඇංග්ස්ට්‍රම් ඒකක 10.331 වන අතර ප්‍රිස්මයේ උස ඇංග්ස්ට්‍රම් ඒකක 7.343 වේ. වැනේඩිනයිට් හී ඒකක සෛලයයෙහි පරිමාව v=a2.c.sin(600) යන සූත්‍රයෙන් (a= ෂඩාස්‍රයේ එක් එක් පැත්තේ දිග, c= ප්‍රිස්මයේ උස) ලබා ගත හැකි අතර එය ඝන ඇංග්ස්ට්‍රම් ඒකක 678.72 වේ.

ලක්ෂණ
පොස්ෆේට් කාණ්ඩයට අයත් ඇපටයිට් හී වැනේඩිනයිට් අඩංගු වේ. එය ලෝහ සමඟ රසායනික ශ්‍රේණියක් සාදන අතර, එහි ප්‍රොමොපයිට් (Pb5(PO4)3Cl), මිමෙටයිට් (Pb5(AsO4)3Cl) සහ එම දෙකම සහිතව සාදන ඝන ආක්ෂේපණද අඩංගු වේ. සමහර රසායනික ශ්‍රේණිවල ලෝහ අයන ආදේශක අඩංගු වන නමුත් මෙම ශ්‍රේණිය පොස්පේට් (PO4), ආසනේට් (AsO4) සහ වැනඩේට් (VO4) වැනි ඇනායන ආදේශය කරයි. වැනේඩිනයිට් හී අඩංගු පොදු අපද්‍රව්‍ය ලෙස පොස්පරස්, ආසනික්, කැල්සියම් හඳුනාගතහැක, මේවා වැනේඩියම් වලට සමරූපී ආදේශකයක් ලෙස ක්‍රියා කරයි. වැනේඩිනයිට් හී අපද්‍රව්‍ය ලෙස අධික ආසනික් ප්‍රමාණයක් අඩංගු වන විට එය එන්ඩ්ලිචයිට් ලෙස හදුන්වයි.

සාමාන්‍යයෙන් වැනේඩිනයිට් හී වර්ණය දීප්තිමත් රතු හෝ තැඹිලි-රතු පැහැයකි, නමුත් සමහර අවස්ථාවන්හි දී දුඹුරු, රතු-දුඹුරු, අළු, සුදු පැහැයන් වලින්ද අවර්ණ ලෙසද දැකිය හැක. එහි ඇති විශේෂ පැහැය නිසා එය ඛනිජ රැස් කරන්නන් අතර ඉතා ජනප්‍රිය වේ. එහි වයිරම් දීප්තියෙන් අඩු කහ පැහැයක් හෝ දුඹුරට හුරු කහ පැහැයක් ගනී. වැනේඩිනයිට් සමහර අවස්ථාවන්හි දී පාරදෘශ්‍ය, පාරභාසක හෝ පාරාන්ධ විය හැක, එමෙන්ම එහි කාන්තිය අරාලීය අවස්ථාවේ සිට වජ්‍රමය අවස්ථාව දක්වා වෙනස් වේ. වැනේඩිනයිට් අසමවර්තී වේ, එනම් විවිධ අක්ෂ ඔස්සේ මනින විට එහි ගුණ විවිධ වේ. අසමවර්තී අක්ෂයට ලම්බකව හා සමාන්තරව මිනුම් ලබා ගත් විට වර්තන අංක පිළිවෙලින් 2.350 හා2.416 වේ. මෙමගින් එයට 0.066 ක ද්විවර්තනයක් ලැබේ.

වැනේඩිනයිට් භංගුර සහ සුළු උත්පාදනයක් සහිත වන අතර බිඳුණු විට ශංඛාභ කොටස් බවට පත් වේ. එහි දැඩිබව  මෝ පරිමාණයේ 3-4 අතර වේ, එමෙන්ම තඹ කාසියට සමාන වේ. වැනේඩිනයිට් පාරභාසක ඛනිජයක් ලෙස ගැනීම දුෂ්කරය. එහි මවුලික ස්කන්ධය මවුලයට ග්‍රෑම් 1416.27 වන අතර එහි ඇති අපද්‍රව්‍ය හේතුවෙන් විශිෂ්ට ගුරුත්වය 6.6 හා 7.2 අතර වෙනස් විය හැක.

භාවිත

කානොටයිට් සහ රොස්කෝලයිට් හැරුණු විට වැනේඩියම් මූලද්‍රව්‍ය ලබා ගැනීමට  බහුලව භාවිතා වන කාර්මික ලෝපස් වර්ගය වැනේඩිනයිට්ය, භස්මීකරණය හා ලෝහ උණු කිරීම මගින් මෙය ලබාගත හැක. ඇතැම්විට වැනේඩිනයිට් ඊයම් ප්‍රභවයක් ලෙසද භාවිතා කරණු ලැබේ. වැනේඩියම් නිස්සාරණය කිරිමේ පොදු ක්‍රමය ආරම්භවූයේ වැනේඩිනයිට් ලුණු (NaCl) හෝ සෝඩියම් කාබනේට් (Na2CO3) සමඟ සෙල්සියස් අංශක 850 ක පමණ උෂ්ණත්වයකට රත් කර සෝඩියම් වැනේඩේට් (NaVO3) සාදාගැනීම මගිනි. ඉන් පසු මෙය ජලයේ ද්‍රාවණය කර ඇමෝනියම් ක්ලෝරයිඩ් සමඟ පිළියම් කිරීමෙන් තැඹිලි පැහැ අවක්ශේපයක් වන  ඇමෝනියම්  මෙටාවැනේඩේට් සාදාගනී. මෙම අවක්ශේපය වැනේඩියම් පෙන්ටොක්සයිඩ් (V2O5) හී රොළු අවස්ථාවකට පත් වන තෙක් විලීන කර ගනී. වැනේඩියම් පෙන්ටොක්සයිඩ් කැල්සියම් සමඟ ඔක්සිහරණය කිරීමෙන් පිරිසිදු වැනේඩියම් සදාගත හැක.

මූලාශ්‍ර
 Vanadinite ඉංග්‍රීසි විකී පි‍ටුව ඇසුරෙන්

වැනේඩිනයිට්


Vritra ( m. "Feind, Gewitterwolke") ist in der vedischen Mythologie ein drachen-, wolken- oder schlangenartiger Dämon (Asura) und Feind der Götter und Menschen, der von Indra bekämpft wird. In den Veden ist er auch als Ahi ("Schlange") bekannt.

Mythos
Vritra wird als Sohn der Danu bezeichnet. Er bedrängt alle drei Welten (Triloka) und hält die Wasser gefangen. Indra wird aufgezogen, um Vritra zu bekämpfen, weshalb er auch Vritrahan ("Vritra-Erschlager") genannt. Zuerst zerstört er seine 99 Festungen. Zwischenzeitlich wird er von Vritra verschlungen, doch die anderen Götter zwingen ihn, Indra wieder auszuspeien. Doch dann erschlägt er den Dämonen mit seiner Keule Vajra und befreit so die Wasser der Wahrheit, die von Vritra eingeschlossen wurden und in Form von Kühen zum Meer laufen. Er gibt dem Chaos wieder Form, schafft Leben und lässt die Sonne von Neuem scheinen. Dabei erschafft er auch die Morgenröte und den Himmel, den er von der Erde trennt. Sein Sieg über Vritra lässt sich daher auch als Schöpfungsmythos oder besser gesagt als Weltschöpfungsmythos interpretieren.

Vritra ist ein zentraler Bestandteil der Indramythologie und verkörpert die zerstörerischen, dunklen und chaotischen Kräfte der Natur (Trägheit, Winter und Dürre), während Indra die produktiven Kräfte verkörpert.

Indogermanische Gemeinsamkeiten
Da im iranischen Avesta der Gott Verethragna, dessen Name lautlich exakt zu Sanskrit Vritrahan passt, ähnliche Funktionen wie Indra hat, kann angenommen werden, dass der Mythos des Kampfes mit dem Schlangendämon mindestens indoiranischen Ursprungs ist. Da zudem ähnliche Mythen auch sonst verbreitet sind, so der Kampf des griechischen Helden Herakles mit der Wasserschlange Hydra oder des germanischen Donnergottes Thor gegen die Midgardschlange, wird vermutet, dass hier ein urindogermanischer Mythos vorliegt.

Literatur
 Vritra. In: Gerhard J. Bellinger: Knaurs Lexikon der Mythologie. Droemer Knaur, München 1999.

 Indra. In: Jan Gonda: Veda und älterer Hinduismus (= Die Religionen der Menschheit. Band 11). W. Kohlhammer, Stuttgart 1960.
 Hans Wilhelm Haussig (Hrsg.): Götter und Mythen des indischen Subkontinents (= Wörterbuch der Mythologie. Abteilung 1: Die alten Kulturvölker. Band 5). Klett-Cotta, Stuttgart 1984, ISBN 3-12-909850-X, S. 197.

Einzelnachweise

Asura

Vritra


Dijeceza Rochester je biskupija engleske crkve u engleskoj grofoviji Kent i pripada Canterburyjskoj provinciji. Katedralna crkva biskupije je katedrala Rochester u gradu Rochester.
Latinski episkopski potpis biskupa glasi: "(ime) Roffen", (latinski: Roffensis (biskup) od Rochestera).

Povijest

Drevnu biskupiju ustanovio je 604. godine Augustin od Canterburyja u vrijeme vladavine kralja Æthelberhta od Kenta, a od nje je starija samo susjedna Canterburyjska biskupija, što je čini drugom najstarijom biskupijom u Engleskoj. Njeno osnivanje bilo je prvi dio nerealiziranog plana kojeg je zamislio papa Grgur I. Veliki da Augustin Canterburyjski posveti 12 biskupa na različitim mjestima i još 12 za potencijalno sjedište (kasnije uspostavljene) Yorkijske provincije.

Biskupijske župe

Biskupija Rochester obuhvaća 268 župnih crkava u cijelom:

Zapadni dio grofovije Kent,
Londonska Općina Bexley,
Londonska Općina Bromley.

Biskupijski arhiđakonati

Biskupija je podijeljena na tri arhiđakonata:

 Arhiđakonat Bromley & Bexley (Arhiđakon: Paul Wright),
 Arhiđakonat u Rochesteru (Arhiđakon: upražnjen),
 Arhiđakonat Tonbridge (Arhiđakon: Clive Mansell).

Područje biskupije

Trenutne dijecezanske granice približno se podudaraju s njezinim granicama od prije 19. stoljeća. Dana 1. siječnja 1846. župe u Hertfordshireu od episkopata Lincoln, London i Essex (dio Londonske biskupije) pridružene su Rochesteru, dok su sve župe zapadnog Kenta, osim onih u Rochester dekanatu, prebačene u Canterburyjsku biskupiju. U svibnju 1877. Essex i Hertfordshire postali su dijelom novostvorene biskupije sv. Albans. Dana 1. kolovoza 1877. godine, Rochesterska biskupija dobila je neke sjeverne dijelove Surreyja od Winchesterske biskupije koji su kasnije prebačeni u Southwarksku biskupiju prilikom njenog osamostaljenja 1905. godine.

Izvori

Anglikanstvo u Ujedinjenom Kraljevstvu

Rochesterska biskupija


Sd.Kfz. 251 (Sonderkraftfahrzeug 251, Schützenpanzerwagen) Nazi Almanyası ordusu Wehrmacht tarafından II. Dünya Savaşı sırasında kullanılan yarı paletli zırhlı personel taşıyıcı (ZPT).

Tarihsel gelişim

İlk olarak Nazi Almanyası'nın Hanomag şirketi tarafından İkinci Dünya Savaşı sırasında tasarlanmış ve imal edilmiş bir zırhlı muharebe aracıdır. Bu araçlardan savaş boyunca 15,000'den fazla üretilmiştir.

Bu aracın erken üretim modelleri 1'inci Panzer Tümeni'ne 1939 yılında verildi. Aracın pek çok çeşidi olan dört ana modeli (A - D) vardı. Temel düşünce, bir piyade mangasını düşman hafif silah ve topçu ateşinin bir kısmına karşı koruyarak savaş alanına ulaştırmak için bir aracın kullanılmasıydı. Aracın üstünün açık olması personelin özellikle havada paralanan mühimmata karşı hala hassas olduğu anlamına geliyordu.

İlk iki model az sayıda üretilmiştir. C modeli, daha fazla üretilmiş fakat hafif silah ateşinden makul bir koruma sağlaması için yapılan çok açılı kaplamalar bu modeli üretim için oldukça karmaşık bir araç haline getirmiştir. D versiyonu daha basit tasarımlıdır ve kolayca tek parça, eğik, düz arka kapıları ile tanınabilir.

Aracın arazide görev yapması için tasarlanmasına rağmen ön tekerleklerinin müteharrik olmaması sebebiyle bazı yetersizlikleri vardır.

Standart personel taşıyıcı versiyonu açık personel bölmesinin önünde, sürücünün üst arkasına yerleştirilmiş bir adet 7.92 mm MG34 veya MG42 makineli tüfek ile donatılmıştır. Genellikle uçaksavar maksatlı kullanılan ikinci bir makineli tüfek aracın arkasına monte edilmiştir.

Bu araçlar panzergrenadier askerlerinin panzerlerle beraber harekât yapması ve gerektiğinde piyadeye destek sağlaması amacıyla kullanılmıştır. Uygulamada, bu araçların sayısı asla yeterli olmamış ve birçok panzergrenadier birimi nakliye için kamyonlar ile yetinmek zorunda kalmıştır. Panzer Lehr gibi sadece çok az mümtaz tümen kendi piyade birimlerini donatmak için yeterli sayıda bu araçtan almıştır.

Bu aracın, uçaksavar silahları, hafif obüsler, tanksavar silahları, havan ve hatta güdümsüz topçu roketleri taşıyan özel maksatlı tipleri de üretilmiştir. Kızılötesi algılayıcılarla donatılan Panther tankları için potansiyel hedefleri noktalamak maksadıyla kızılötesi arama ışığı kullanan bir versiyonu da üretilmiştir.

100 km'de 50 litre kadar bir benzin tüketimine sahip araç zamanına göre oldukça ekonomik sayılırdı. Keşif görevlerinde, tanksavar silahlarının taşınmasında (Pak 38, Pak 40 tanksavar toplarını taşımada), yaralı tahliyesi gibi faaliyetlerde kullanılmıştır. Zırhsız ve daha hızlı versiyonun ismi Sd.Kfz 7 adıyla bilinir. Sd.Kfz. 10 modelinin geliştirilmiş, büyütülmüş altyapısını kullanan Sd.Kfz. 250 aracının arka palet sistemi ve personel bölümünün uzatılarak bir steyşın vagona dönüşmesinden ibarettir. Bu yüzden Sd.Kfz 10'a göre 10 km daha yavaştır. Bu gün hâlâ çalışır durumda yüzlercesi bulunmaktadır. 1955 yılında Çekya tarafından OT-810 adı ile tekrar üretilmiştir. Bu üretilen versiyonlarda dizel motor kullanılmış karoseri ise aslına uygun şekilde muhafaza edilmiştir. 1960 yılında üretimi durdurulmuştur.

Modeller

Aracın 23 değişik resmi ve çeşitli resmi olmayan modeli vardır. Her model takip eden bir numara ile tanımlanmaktadır. Ancak model numaralarına ilaveten küçük değişiklikleri belirten bazı sayılar da vardır.

 Sd.Kfz. 251/1 - Schützenpanzerwagen. Standart personel taşıyıcı.
 251/1-I - Yukarıdaki gibi, fakat dahili haberleşme imkânı vardır.
 251/1-II - Yan taraflarında roket rampaları bulunan model. "Stuka zu Fuß" (Yürüyen Stuka olarak adlandırılmıştır) veya Wurfrahmen 40, altı adet yan taraflara monteli kare şeklinde ahşap çerçeveli 280 mm veya 320 mm Wurfkoerper roketi.
 Sd.Kfz. 251/1 - Falke Kızılötesi algılama teçhizatı, Sd.Kfz. 251/20 "Uhu" ile birlikte kullanılır. Çoğunlukla Ausf. D versiyonları.
 Sd.Kfz. 251/2 - Schützenpanzerwagen (Granatwerfer). 81 mm havan taşıyıcı.
 Sd.Kfz. 251/3 - Funkpanzerwagen. Muhabere aracı, komuta maksatlı ilave telsiz teçhizatı montelidir.
 251/3 I FuG8 ve FuG5 telsiz.
 251/3 II FuG8 ve FuG5 telsiz.
 251/3 III FuG7 ve FuG1 telsiz.
 251/3 IV FuG11 ve FuG12 telsiz (9 m teleskobik anten direkli); Komuta aracı versiyonu (Kommandowagen).
 251/3 V FuG11 telsiz.
 Sd.Kfz. 251/4 - Schützenpanzerwagen für Munition und Zubehör des leIG18. Topçeker, başlangıçta 7.5 cm'lik leichtes Infanteriegeschütz 18 için, daha sonra 50 mm'lik PaK 38, 75 mm'lik PaK 40 ve 105 mm'lik Hafif Sahra Obüsü için kullanılmıştır.
 Sd.Kfz. 251/5 - Schützenpanzerwagen für Pionierzug. Şişme botlar ve hücum köprüsü taşıyan Savaş İstihkam aracı. İstihkam Takımı (Pionierzug) Komuta Aracı.
 Sd.Kfz. 251/6 - Kommandopanzerwagen. Komuta aracı versiyonu, harita panoları, şifreleme ve kodlama makineleri ile donatılmıştır.
 Sd.Kfz. 251/7-I - Pionierpanzerwagen. Yanlarında hücum köprü rampaları taşıyan başka bir Savaş İstihkam aracı.
 251/7-II - Yukarıdaki gibi, fakat telsizi değişiktir.
 Sd.Kfz. 251/8-I - Krankenpanzerwagen. Zırhlı ambulans.
 251/8-II - Yukarıdaki gibi, fakat telsizi değişiktir.
 Sd.Kfz. 251/9 - Schützenpanzerwagen (7.5 cm KwK37). "Stummel" lakaplı 75 mm'lik L/24 düşük namlu hızlı silahla donatılmıştır.
 Sd.Kfz. 251/10 - Schützenpanzerwagen (3.7 cm PaK). 37 mm'lik PaK 36 tanksavar silahı montelidir. Takım Komutanı aracı.
 Sd.Kfz. 251/11 - Fernsprechpanzerwagen. Telefon hattı döşeme aracı.
 Sd.Kfz. 251/12 - Messtrupp und Geratpanzerwagen. Topçu birlikleri için ateş idare aracı.
 Sd.Kfz. 251/13 - Schallaufnahmepanzerwagen. Topçu birlikleri için Ses Kayıt aracı.
 Sd.Kfz. 251/14 - Schallaufnahmepanzerwagen. Topçu birlikleri için Ses Kayıt aracı.
 Sd.Kfz. 251/15 - Lichtauswertepanzerwagen. Topçu birlikleri için patlama tespit aracı.
 Sd.Kfz. 251/16 - Flammpanzerwagen. İki alev jeneratörü ve arka tarafa monteli araç dışındaki piyade tarafından kullanılan ayrılabilir alev makinesi bulunur. İlave olarak sehpaya monte standard MG34 makineli tüfek.
 Sd.Kfz. 251/17 - Schützenpanzerwagen (2 cm Flak 38). Uçaksavar, 20 mm Flak 30  ya da Flak 38. Ayrıca "Schwebenlafette" olarak adlandırılan nadir ancak kullanılmış bir model de vardır.
 Sd.Kfz. 251/18-I - Beobachtungspanzerwagen. Topçu ileri gözetleyici aracı.
 251/18-Ia - Farklar bilinmemekle birlikte olasılıkla farklı telsiz teçhizatı ile donatılmıştır.
 251/18-II - Topçu ileri gözetleyici aracının zırhlı modeli.
 251/18-IIa - Farklı telsiz.
 Sd.Kfz. 251/19 - Fernsprechbetriebspanzerwagen. Telefon röle aracı (antrak).
 Sd.Kfz. 251/20 - Schützenpanzerwagen (Infrarotscheinwerfer) Gece muharebesi maksatlı Uhu kızılötesi projektör monteli.
 Sd.Kfz. 251/21 - Schützenpanzerwagen mit Fla MG Drilling. Üç ayaklı sehpaya monteli (taret şeklinde) MG151 otomatik top. MG151/15 15 mm'lik topunun ilk versiyonu olup sonradan MG151/20 20 mm'lik top olarak Luftwaffe'de kullanılmıştır.
 Sd.Kfz. 251/22 - 7.5cm PaK40 L/46 auf Mittlerem Schützenpanzerwagen. 75 mm'lik PaK 40 tanksavar topu monteli.
 Sd.Kfz. 251/23 - 2cm Hängelafette 38 auf Mittlerem Schützenpanzerwagen. Keşif modeli, nadiren kullanılmıştır, 234/1 ya da 222 ile aynı tarete sahiptir.
 OT-810 - Prag ve Tatra tarafından üretimi yapılan Çekoslovak modeli. Bu modelde hava soğutmalı dizel motor ve personel bölmesinin üzerinde zırhlı bir kapak vardır. Araç kullanıcıları tarafından beğenilmemiş ve ''Hitler'in intikamı" lakabını almıştır.

Ayrıca bakınız

 Sd.Kfz. 250
 Wurfrahmen 40
 Type 1 Ho-Ha

Dış bağlantılar
 Information about the mittlerer Schützenpanzerwagen (Sd.Kfz.251) at Panzerworld
 Sd.Kfz. 251
 Sd.Kfz. 251 ve Çek OT-810

Zırhlı personel taşıyıcılar
Yarı paletli araçlar

Sd.Kfz. 251


Bostrychia, rod crvenih algi smješten u vlastiti tribus Bostrychieae, dio porodice Rhodomelaceae. Postoji 40 priznatih vrsta

Vrste

 Bostrychia anomala J.A.West, S.Loiseaux de Goër & G.C.Zuccarello
 Bostrychia arbuscula W.H.Harvey
 Bostrychia binderi Harvey
 Bostrychia bipinnata Harvey ex J.Agardh
 Bostrychia bispora J.West & G.Zuccarello
 Bostrychia bryophila Zanardini
 Bostrychia calliptera (Montagne) Montagne
 Bostrychia cornigera Montagne
 Bostrychia disticha J.Agardh
 Bostrychia flagellifera Post
 Bostrychia fulcrata Zanardini
 Bostrychia glomerata J.Agardh
 Bostrychia gracilis (R.J.King & Puttock) Zuccarello & J.A.West
 Bostrychia harveyi Montagne
 Bostrychia hongkongensis C.K.Tseng
 Bostrychia intricata (Bory) Montagne
 Bostrychia jelineckii Grunow
 Bostrychia kaernbachii Grunow
 Bostrychia kelanensis Grunow
 Bostrychia kingii Zuccarello, J.A.West & M.Kamiya
 Bostrychia lepida Montagne
 Bostrychia leptoclada Montagne
 Bostrychia mamillosa Kützing
 Bostrychia monosiphonia Montagne
 Bostrychia montagnei Harvey
 Bostrychia moritziana (Sonder ex Kützing) J.Agardh
 Bostrychia nigrescens F.v.Mueller
 Bostrychia pannosa J.Agardh
 Bostrychia pauperula Grunow
 Bostrychia pilulifera Montagne
 Bostrychia radicans (Montagne) Montagne
 Bostrychia radicosa (Itono) J.A.West, G.C.Zuccarello & M.H.Hommersand
 Bostrychia scorpioides (Hudson) Montagne - tip
 Bostrychia sertularia Montagne
 Bostrychia siliquis J.Agardh
 Bostrychia simpliciuscula Harvey ex J.Agardh
 Bostrychia sonderiana Grunow
 Bostrychia tangatensis Post
 Bostrychia tenella (J.V.Lamouroux) J.Agardh
 Bostrychia vaga J.D.Hooker & Harvey
 Bostrychia wardii W.H.Harvey ex J.Agardh

Sinonimi
 Helicothamnion Kützing, 1843
 Scorpiura Stackhouse, 1816
 Stictosiphonia J.D.Hooker & Harvey, 1847

Izvori

Rhodomelaceae

Bostrychia (Plantae)


El mar de Mawson  es un mar litoral parte del mar Glacial Antártico localizado a lo largo de la Tierra de la Reina Mary, en la costa de la Antártida Oriental, entre la barrera de hielo Shackleton, en el oeste (96° E), y la bahía de Vincennes (109° E), en el este. Al oeste de la misma, en el lado occidental de la barrera de hielo de Shackleton, está el mar de Davis. Al este se encuentra la isla Bowman y la bahía de Vincennes.

Dos importantes glaciares desembocan en el mar de Mawson: el glaciar de Scott y el glaciar Denman. La separación de icebergs del glaciar Denman en el mar de Mawson da lugar a que aparezca periódicamente la isla de hielo Pobeda (una isla localizada a 160 km de la costa y de dimensiones variables, de hasta 70 km de largo y 36 km de ancho, con un área de 1500 km²).

Historia

La costa de la Tierra de la Reina Mary o costa de la Reina Mary fue descubierta y explorada en febrero de 1912 por los miembros de la Base Principal de la Expedición Antártica Australiana (1911-14), encabezada por Douglas Mawson, que la nombró en honor de la Reina Mary, consorte del rey George V del Reino Unido.

El área es reclamada por Australia (Queen Mary Land) como parte del Territorio Antártico Australiano, pero está sujeta a las restricciones establecidas por el Tratado Antártico.

En el borrador del proyecto de la 4° edición de Limits of Oceans and Seas de la Organización Hidrográfica Internacional, comunicado mediante la circular CL55 del 7 de noviembre de 2001, se propusieron límites para el mar de Mawson. El proyecto final fue comunicado el 9 de agosto de 2002, pero fue retirado para nueva revisión el 19 de septiembre de 2002 sin que a septiembre de 2012 se publicara.

Referencias

 Entrada «Mawson Sea», en el «Geographic Names Information System», U.S. Geological Survey. Consultado el 31 de mayo de 2010. Disponible en línea en: .

Enlaces externos

Mawson
Territorio Antártico Australiano
Antártida Oriental

Mar de Mawson


Theodor Schaefer (født 23. januar 1904 i Telč - død 19. marts 1969 i Brno, Tjekkiet) var en tjekkisk komponist, lærer, dirigent og professor.

Schaefer studerede komposition på Musikkonservatoriet i Brno hos Jaroslav Kvapil og afsluttede sine studier hos Vítězslav Novák i Prag. Han underviste senere i teori og komposition på Musikkonservatoriet i Brno og mange forskellige skoler i hele Tjekkiet.

Schaefer har komponeret en symfoni, orkesterværker, kammermusik, koncerter, korværker, scenemusik, sange etc.

Udvalgte værker

 Symfoni (1961) - for stort orkester
 Klaverkoncert (1943) - for klaver og orkester
 "Lille scherzo" (1937) - for orkester
 "Diathema" (1956) - for bratsch og orkester

Kilder
  om Theodor Schaefer
 om Theodor Schaefer på musicweb-international.com

Komponister fra Tjekkiet
Dirigenter
Lærere
Professorer

Theodor Schaefer


Svans er en dansk kortfilm fra 2016 instrueret af Martin Reinhard.

Medvirkende

 Jonatan Tulestedt Jarvel, Axel
 Mikkel Møller, Alexander
Frederik Thorenfeldt Poulsen, Dennis
 Mikkel Rishøj, Peter
 Jacob Hasselstrøm, Henrik
 Oscar Walsøe Busch, Simon
 Emma B. Marott, Simone
 Søs Sif Thiele, Moderen

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2016
LGBT-relaterede film fra Danmark

Svans (film)