The Bristol Bloodhound is a British ramjet powered surface-to-air missile developed during the 1950s. It served as the UK's main air defence weapon into the 1990s and was in large-scale service with the Royal Air Force (RAF) and the forces of four other countries.

Part of sweeping changes to the UK's defence posture, the Bloodhound was intended to protect the RAF's V bomber bases to preserve the deterrent force from attacking bombers that made it past the Lightning interceptor force. Bloodhound Mk. I entered service in December 1958, the first British guided weapon to enter full operational service. This was part of Stage 1 upgrades to the defensive systems, in the later Stage 2, both Bloodhound and the fighters would be replaced by a longer-range missile code named Blue Envoy. When this was ultimately cancelled in 1957, parts of its design were worked into Bloodhound Mk. II, roughly doubling the range of the missile. The Mk. I began to be replaced by the Mk. II starting in 1964. Mk. II performance was such that it was also selected as the interceptor missile in the Violet Friend ABM system, although this was ultimately cancelled.

The Bloodhound Mk. II was a relatively advanced missile for its era, roughly comparable to the US's Nike Hercules in terms of range and performance, but using an advanced continuous-wave semi-active radar homing system, offering excellent performance against electronic countermeasures and low-altitude targets. It also featured a digital computer for fire control that was also used for readiness checks and various calculations. It was a relatively large missile, which limited it to stationary defensive roles similar to the Hercules or the Soviets' S-25 Berkut, although Sweden operated its Bloodhounds in a semi-mobile form.

Bloodhound shares much in common with the English Electric Thunderbird, including some of the radar systems and guidance features. Thunderbird was smaller and much more mobile, seeing service with the British Army and several other forces. The two missiles served in tandem for some time, until the shorter-range role of the Thunderbird was replaced by the much smaller and fast-acting BAC Rapier starting in 1971. Bloodhound's longer range kept it in service until the threat of bomber attack by the Soviet Union was deemed to have disappeared with the dissolution of the union in 1991. The last Mk. II missile squadron stood down in July 1991, although Swiss examples remained operational until 1999.

History

Early SAM development
During the late stages of World War II, the British armed forces began the development of surface-to-air missiles (SAMs), or as they became known in the UK, surface-to-air guided weapons (SAGW). The Royal Navy was primarily interested in weapons to counteract Luftwaffe bombers dropping glide bombs, which had been used with great effectiveness during the invasion of Italy, and looking toward countering the kamikaze threat in the Pacific. The British Army was interested in a longer-ranged system to supplant or even replace their anti-aircraft artillery. The Royal Air Force was largely uninterested at this point, and put their effort into air-to-air missiles.

From these different needs, two experimental SAGW systems emerged, the Navy's Fairey Stooge and Army's Brakemine. Stooge was a low-performance system, more of a drone aircraft than a missile, which had to be manually guided in front of approaching aircraft using radio control and then detonated by the operator. This limited it to daytime visual range and good weather, neither of which was satisfying. In contrast to Stooge, Brakemine was a more modern concept. While it offered only marginally better range than Stooge, its beam riding guidance was highly automated and allowed the missile to fly directly at its targets at high speed in any conditions, day or night.

Looking to the future, the Navy saw a need to counter jet-powered aircraft, demanding a much higher-performance system. In 1944, the Navy formed the "Guided Anti-Aircraft Projectile Committee", or GAP Committee, to consider such a design. The GAP team suggested combining the Navy's new Type 909 radar with a new missile to produce a Brakemine-like system but with considerably higher accuracy and much longer range. This was initially known as LOPGAP, for Liquid-Oxygen and Petrol, the proposed fuel.

In January 1947, the new Navy design was given the name Seaslug. Around the same time, an effort was underway to centralise all guided missile development at the Royal Aircraft Establishment's (RAE) new Guided Weapons Department. They took over LOPGAP development from the Navy, as well as using up most existing Stooge and Brakemine systems to gain familiarity with the needs of missile testing. They also issued a requirement for the Army and Air Force for a very long-range weapon to protect important installations like airfields and cities. This became the "Red Heathen" concept, with a desired range on the order of .

Seaslug and Red Heathen
During a review of the RAE's work by the Defence Research Policy Committee (DRPC) in March 1948, a lack of manpower at the RAE was a serious issue and Seaslug was downgraded in importance in favour of Red Heathen. Around the same time, the Army began to express doubts about the Red Heathen as it became clear that the beam riding guidance systems of the early experimental missiles did not work at long range. They suggested Seaslug might be a good interim development.

After considerable debate, in September 1948 Seaslug was restarted as "insurance" against problems in Red Heathen, and in 1949, moved to "top priority". A development contract was signed with Armstrong Whitworth lead development, and the Project 502 industry group was organized in 1949 to produce it. The DRPC suggested downgrading Red Heathen to use a missile with performance roughly equal to Seaslug, but replacing its guidance with a semi-active radar homing system which was more suitable for development of a long-range system in the future. English Electric continued development of this "new" Red Heathen. Later, looking for a second approach to the requirement, using a ramjet instead of a rocket motor, the RAE approached de Havilland, but they declined due to workload. The RAE then turned to Bristol Aerospace, signing an agreement late in 1949 for "Red Duster", which Bristol referred to as "Project 1220". Armstrong, Bristol and EE were now all working on different approaches to the same basic requirement. Ferranti was brought on to begin development of the new radars and guidance systems.

Before long, the two Red Heathen entries began to diverge, and the two designs were given their own rainbow codes; EE's design became "Red Shoes", and Bristol's became "Red Duster". Bristol's efforts were fairly similar to EE's in most ways, although it was somewhat less mobile while offering somewhat better range.

The Stage Plan
After the end of the Second World War, UK air defences were run down, on the assumption that it would be at least a decade before another war started. However, the Soviet atomic bomb test of 1949 forced a re-evaluation of that policy, and UK defence planners started studying the problems of building a more integrated air defence network than the patchwork of WWII expediencies.

The Cherry Report called for a reorganisation of existing radars under the ROTOR project along with new control centres to better coordinate fighters and anti-aircraft guns. This was strictly a stop-gap measure however; over the longer term there would be a requirement for deployment of new long-range radars in place of the Chain Home systems from the war, construction of command and control sites able to survive a nuclear attack, interceptors of ever-increasing performance, and anti-aircraft missiles and guns to provide a last-ditch defence.

The missile portion was the newest and least understood technology. In order to deploy quickly and gain experience with these systems, the "Stage Plan" was developed. "Stage 1" called for missiles based on a LOPGAP/Seaslug-type missile with a range of only 20 miles with capabilities against subsonic or low-supersonic attacking aircraft, which were assumed to be at medium or high altitudes. The original long-range Red Heathen concept then became Stage 2, aiming to replace the Stage 1 design in the 1960s The Stage 1 missile would be based on LOPGAP.

Development
The RAE suggested the use of a ramjet for power as it offered better fuel economy. Bristol had only passing experience with this engine design, so they began a long series of tests to develop it. As the ramjet only operates effectively at high speeds over Mach 1, Bristol built a series of testbed airframes to flight-test the engines. The first, JTV-1, resembled a flying torpedo with the ramjets fitted to the end of the cruciform rear fins. Early problems were ironed out and the JTV series was the first British ramjet powered aircraft to operate continually at supersonic speeds.

Once the JTV testing started to proceed, Bristol studied a series of airframe designs. The first was a long tube with an intake at the front, and four delta-shaped fins arranged near the front of the fuselage. The intake and wings give it some resemblance to the English Electric Lightning, albeit with a long tube sticking out of the aft end. This arrangement left little internal room for fuel or guidance, as the tube ran down the centre of the entire fuselage. A second design was similar, but used mid-mounted fins of reverse-delta shape (flat at the front) with small intakes at their roots. The performance of these intakes was not well understood, and considered risky. The final design was essentially a small aircraft, with mid-set trapezoidal wings and four small swept wing fins at the extreme rear. In this version, two engines were mounted on the wing tips, similar to the mounting used on the JTV series and thus better understood.

One unique feature of the new design was the aerodynamic control system known as "twist and steer". Typical large missile designs use control surfaces at the tail mounted in-line with symmetric wings mounted near the fuselage midpoint. The control surfaces tilt the missile relative to its direction of travel, causing the wings to become non-symmetrical relative the airflow, generating lift that turns the missile. Bristol was concerned that the angles needed to generate the required lift using this method would be too great for the engines intakes to deal with, so it adopted the twist and steer system, first experimented with on the war-era Brakemine project.

In this system the four cropped-delta surfaces at the tail were fixed and used only for stability, not control. Directional control was provided though two large mid-mounted wings which could be rotated independently to large angles. The guidance system rotated the wings in opposite directions to roll the missile until the wings were perpendicular to the target, and then rotated them in the same direction to provide lift in the required direction. This meant that the wings could be rotated to the angles required to generate large amounts of lift, without rotating the missile body itself. This kept airflow in the direction of the missile body, and thus the engine intakes, as well as greatly reducing the drag caused by the tilting of the fuselage across the relative wind. The long, thin fuselage offered very low rotational inertia, conferring excellent homing performance in the last few seconds. The engines were mounted above and below these wings on short extensions.

In the initial designs, a single very large solid fuel booster launched the missile off its launcher and powered it to speeds where the ramjets could take over.

Flight testing
In 1952 the design was accepted by the Combined United Kingdom/Australia Committee for Trials. A prototype of the new layout was built and flown in Wales as the -scale XTV-1, powered by three 5-inch boosters strapped together. This demonstrated that the overall length with the booster attached would be a significant problem in the field.

In response, the original booster was re-designed as a series of four smaller rockets designed to "wrap around" the missile fuselage. This layout was tested on the  scale XTV-2, the full-sized but unpowered XTV-3 that tested the new boosters, and finally the full-sized and powered XTV-4. The final modification, first tested on the XTV-3, was to replace the four rear fins with two larger ones, which allowed the four booster motors to be mounted on a common ring, ensuring they separated in different directions. This resulted in the definitive XTV-5.

As the design matured, the engine requirements were finalized. The resulting Bristol Thor was originally designed in conjunction with Boeing, which had extensive experience with the similar engines of the BOMARC missile. Testing of the prototype production versions, known as XRD (eXperimental Red Duster), moved to the Woomera range in South Australia in mid-1953. These proved very disappointing due to ramjet problems, which were traced to the use of a flare as an ignition source inside the engine. This was replaced with an igniter design provided by the National Gas Turbine Establishment and the problems were quickly sorted out. Firings against GAF Jindivik target aircraft started in 1956, and eventually 500 tests of all of the designs were completed before it entered service.

Guidance was semi-automatic, with the targets initially identified by existing early warning radar sites and then handed off to the Bloodhound sites for local detection and attack. This was handled by the truck-mounted Type 83 "Yellow River" pulse radar system that could be fairly easily jammed and was vulnerable to ground "clutter", thus degrading low-level capability.

By the time Bloodhound was ready for deployment, the solid-fuelled Red Shoes, now known as the English Electric Thunderbird, was proving successful and the British Army dropped its orders for the Bloodhound in favour of the Thunderbird. The Bloodhound Mk 1 entered British service in 1958, and was selected for the Royal Australian Air Force (RAAF) in November of that year. Deployment of the Bloodhound Mk. I began in 1958, initially to provide protection for the RAF's V bomber bases. Australian deployments started in January 1961.

Although the Bloodhound was successful technically, Government auditors found that Ferranti had made far larger profits than projected from the Bloodhound I contract. Sir John Lang chaired an inquiry into the matter. Ferranti Chairman, Sebastian de Ferranti, agreed to pay back £4.25 million to the government in 1964.

Mark II

By 1955 it appeared that the Stage 2 missile, originally known as Green Sparkler but now as Blue Envoy, was too far beyond the state of the art to be able to enter service before the Thunderbird and Bloodhound became obsolete. However, the much improved continuous wave radar systems being developed for the same project were progressing well. In order to address the performance gap due to the delays, interim (or vulgar) Stages were added to the Stage plan. "Stage " combined a slightly upgraded Thunderbird with radar technology from Blue Envoy, while "Stage " would do the same to Bloodhound.

In 1957 the entire Stage concept was abandoned as part of the 1957 Defence White Paper. The Paper argued that the Soviets would move their strategic forces to ballistic missiles and that the likelihood of an air attack solely by bombers would be increasingly unlikely. An attack by bombers would simply signal that missiles were also on their way. In this case, defending the V bombers against air attack did nothing; the only way they could survive would be to launch to holding areas on any suggestion of any sort of attack. In this case, there was no point trying to defend the bomber bases, and Blue Envoy was not needed.

Its cancellation caught Bristol by surprise, and their missile division, Bristol Dynamics, had no other projects to fall back on. Bristol engineers sharing a taxi with their Ferranti counterparts hatched a new plan to adopt the Blue Envoy ramjets and radars to a lengthened Bloodhound, and submitted this for study. The proposal was accepted, producing the Bloodhound Mk. II.

The Mk. II featured a more powerful Thor engine based on changes investigated in Blue Envoy. The increased power allowed the weights to increased, and to take advantage of this the fuselage was stretched to allow more fuel storage. These changes dramatically extended range from about , pushing the practical engagement distance out to about  (although detected at a longer range, the missile takes time to travel to its target, during which the target approaches the base).

The Mk. II was guided by either the Ferranti Type 86 "Firelight" radar for mobile use, or the larger fixed-emplacement Marconi Type 87 "Scorpion". In addition to its own illumination and tracking antennas, the Scorpion also added one of the receiver antennas out of a Bloodhound missile body onto the same antenna framework. This antenna was used to determine what the missile's own receiver was seeing, which was used for jamming detection and assessment. The new radars eliminated problems with ground reflections, allowing the missile to be fired at any visible target, no matter how close to the ground. Combined with the new engines, the Mk. II had an extended altitude performance between .

The use of a CW radar presented a problem for the semi-automatic guidance system. Continuous wave radar systems rely on the Doppler effect to detect moving targets, comparing returned signals to the radar signal being broadcast, and looking for any shift in frequency. However, in the Bloodhound's case the missile was moving away from the reference signal as fast, or faster, than the target would be approaching it. The missile would need to know the velocity of the target as well as its own airspeed in order to know what frequency to look for. But this information was known only to the radar station on the ground, since the missile did not broadcast any signals of its own.

To solve this problem, the radar site also broadcast an omnidirectional reference signal that was shifted to the frequency that the missile's receiver should be looking for, taking into account both the target and missile speed. Thus the missile only had to compare the signal from its nose-mounted receiver with the signal from the launch site, greatly simplifying the electronics.

Many of the calculations of lead, frequency shifting, and pointing angles for the radars were handled by the custom-built Ferranti Argus computer. This machine would later go on to be a successful industrial control computer which was sold all over Europe for a wide variety of roles.

The Mk. II started tests in 1963 and entered RAF service in 1964. Unlike the Mk. I that had limited performance advantages compared to the Thunderbird, the Mk. II was a much more formidable weapon, with capabilities against Mach 2 aircraft at high altitudes. Several new Bloodhound bases were set up for the Mk. II, and some of the Mk. I bases were updated to host the Mk. II.

There was an export version planned, Bloodhound 21, that had less sophisticated electronic countermeasures equipment.

Further developments
The planned Mk. III (also known as RO 166) was a nuclear warhead-equipped Mk. II with a longer range - around  - achieved with improved ramjet engine and larger boosters. This was also to be the interceptor for the Violet Friend anti-ballistic missile system, which added a radio control link to allow the missile to be guided into the rough interception area while the enemy warhead was still too far away for the Type 86 radar to pick up. The project, one of several adaptations of existing British missiles to carry tactical nuclear devices, was cancelled in 1960.

The Mk. IV was a cancelled mobile version, based on Swedish Army field experience.

Operational deployments

In 1956, Second World War Battle of Britain ace, Wing Commander Frederick Higginson DFC DFM was recruited and placed in charge of the new Guided Missile Defence group inside Bristol Aircraft, charged with sales and service of the new systems. Higginson was awarded an OBE in 1963 for the overseas sales that Bloodhound gained, and promoted to the board of Bristol Aircraft in the same year.

The initial Bloodhound Mk. I deployment consisted of nine missile sites: RAF Dunholme Lodge, RAF Watton, RAF Marham, RAF Rattlesden, RAF Woolfox Lodge, RAF Carnaby, RAF Warboys, RAF Breighton, RAF Woodhall Spa and RAF Misson with a trial site at RAF North Coates. The primary reason for these sites being chosen was the defence of the nearby V bomber stations.

Australian deployments started with No. 30 Squadron RAAF at RAAF Base Williamtown in January 1961. A detachment formed in Darwin in 1965. By 1968, the Bloodhound Mk. I missiles were obsolete, and both elements of the squadron had been disbanded by the end of November 1968.

Swiss deployments started in 1964, and by 1967 six sites were operational with a total of nine firing units. These remained operational until 1999 when they were removed from service, and one of the sites (at Gubel) was declared a national historical property.

After the RAF passed the nuclear deterrent role to the Royal Navy in 1970, all Bloodhound systems within the UK were withdrawn and either stored or transferred to RAF Germany for airfield defence with No. 25 Squadron. The possibility of low-level sneak attack by bombers or cruise missiles led to a reappraisal of UK air defences, resulting in No. 85 Squadron forming at West Raynham on 18 December 1975.

With deployment of the Rapier missile to Germany, Bloodhounds were returned to England in 1983 and were in operation at four additional sites, Bawdsey, Barkston Heath, Wyton and Wattisham. These installations used both the "fixed" type 87 radar (Marconi Scorpion) and the "mobile" Type 86 radars (Ferranti Firelight) of their German deployments, with some being mounted on a 30-foot tower to improve visibility and reduce ground reflections. In 1990 as the Cold War wound down the remaining missiles were concentrated at West Raynham and Wattisham with plans to operate them until 1995, but these were later removed in 1991.

In Southeast Asia, the Bloodhound was deployed with the RAF No. 65 Squadron based at RAF Seletar, Singapore as part of the RAF Far East Air Force, and with 33 Squadron at RAAF Butterworth. With the withdrawal of British military forces based in Singapore (under the UK's East of Suez policy) announced in 1968, Singapore bought the entire Bloodhound assets of No. 65 Sqn. and established the Singapore Air Defence Command's 170 Squadron. The squadron was disbanded and its missiles retired at an official ceremony in March 1990.

Basic description

The main missile is a long cylinder of magnesium frames and aluminium alloy skin with a prominent ogive nose cone at the front and some boat-tailing at the rear. Small aluminium-covered wooden cropped-delta wings are mounted midpoint, providing pitch and roll control by pivoting in unison or independently with additional steering provided by differential fuel feed to each of the ram jets. Two smaller rectangular fixed surfaces were mounted in-line with the main wings, almost at the rear of the missile.

The boost engines are held together as a single assembly by a metal ring at the rear of the missile. Each motor has a small hook on the ring as well as similar one at the front holding it to the missile body. After firing, when the thrust of the rockets falls below the thrust of the now-lit ramjets, the boosters slide rearward until the front hook disengages from the missile body. The boosters are then free to rotate around their attachment to the metal ring, and are designed to rotate outward, away from the fuselage. In action, they fold open like the petals on a flower, greatly increasing drag and pulling the entire four-booster assembly away from the missile body.

Small inlets on the roots of the stub wings holding the engines allow air into the missile body for two tasks. Two ram air turbines driving turbopumps generate hydraulic power for the wing control system, and a fuel pump that feeds the engines. Smaller inlet tubes provide ram air to pressurize the fuel tanks. Kerosene fuel is held in two large rubber bag tanks in bays either side of the wing bay where the wings are attached. Electrical power was provided by a molten salt battery. At room temperature, this would be inert and suitable for long-term storage without degradation, but was heated to its working temperature by a pyrotechnic heat source ignited at launch.

Although in tests the Bloodhound had executed direct hits on target bombers flying at , Mark II production models, in common with many air-to-air and surface-to-air missiles of that period and after, had a proximity fuzed continuous rod warhead (known as the K11A1) designed to destroy attacking aircraft without requiring a direct hit.

Variants

Mk I
Length : 7.7 m
Launch Weight : 2,000 kg
Warhead: , continuous-wave radar proximity fuse
Range :
Max. Speed : Mach 2.2
Propulsion
Main : 2× Bristol Thor ramjet engines
Booster : 4× Gosling booster rockets
 Navigation systems were designed by Desmond Sheriff

Mk II
Length : 8.45 m
Launch Weight :
Warhead : , pulse radar proximity fuse
Range :
Max. Speed : Mach 2.7
Propulsion
Main : 2× Thor ramjet engines (Improved)
Booster : 4× Gosling booster rockets

The acceleration of the Mk. II can be gauged from the data on an information board at the Bristol Aeroplane Company Museum at Kemble Airfield, Kemble, Gloucestershire, where a complete Bloodhound can be seen. The Mark of Bloodhound this data refers to is not given but is presumably the Mark II since the top speed of the Mk. I is Mach 2.2: "By the time the missile has just cleared the launcher it is doing 400 mph. By the time the missile is 25 feet from the launcher it has reached the speed of sound (around 720 mph). Three seconds after launch, as the four boost rockets fall away, it has reached Mach 2.5 which is roughly 1,800 mph"

Mk III
The planned Mk III (also known as RO 166) was a Mark II with 6 kiloton nuclear warhead and a range of around  achieved with an improved ramjet engine and bigger boosters. The project, one of several adaptations of existing British missiles to carry tactical nuclear devices, was cancelled in 1960. There is evidence that the intention was to "poison" the warheads of nuclear weapons carried by an attacking force via the neutron flux emitted by the warhead.

Mk IV
This would have been a mobile version of Bloodhound.

Operators

Royal Australian Air Force
No. 30 Squadron RAAF
 60 units supplied by Singapore.

Republic of Singapore Air Force
170 Squadron, Republic of Singapore Air Force (Mk II)

Swedish Air Force
Rb 65: Swedish military designation of Mk I
Rb 68: Swedish military designation of Mk II
Svea Wing (F 8) in Barkaby had two missile squadrons with Rb 68
Scania Wing (F 10) in Ängelholm had one missile squadron with Rb 68
Kalmar Wing (F 12) in Kalmar had one missile squadron with Rb 68
Bråvalla Wing (F 13) in Norrköping had one missile squadron with Rb 68
Blekinge Wing (F 17) in Ronneby had one missile squadron with Rb 68

Swiss Air Force
BL-64 : Swiss military designation

Royal Air Force
No. 25 Squadron RAF (Mk II)
No. 33 Squadron RAF (Mk II)
No. 41 Squadron RAF (Mk II)
No. 62 Squadron RAF (Mk I)
No. 65 Squadron RAF (Mk II)
No. 85 Squadron RAF (Mk II)
No. 94 Squadron RAF (Mk I)
No. 112 Squadron RAF (Mk I) and (Mk II)
No. 141 Squadron RAF (Mk I)
No. 222 Squadron RAF (Mk I)
No. 242 Squadron RAF (Mk I)
No. 247 Squadron RAF (Mk I)
No. 257 Squadron RAF (Mk I)
No. 263 Squadron RAF (Mk I)
No. 264 Squadron RAF (Mk I)
No. 266 Squadron RAF (Mk I)

Preserved examples

Australia
 Fighter World Aviation Heritage Centre, RAAF Base Williamtown, New South Wales
 Classic Jets Fighter Museum, Parafield Airport, Adelaide
 Gate guardians at RAAF Base Darwin, Northern Territory
 RAAF Museum, Point Cook, Victoria
 Queensland Air Museum, Caloundra Airport, Caloundra, Queensland
Germany
 Royal Air Force (RAF) Museum Laarbruch. Weeze
Singapore
 Republic of Singapore Air Force Museum, Paya Lebar Air Base
Sweden
 Arboga Missile Museum
 Ängelholms Flygmuseum. Ängelholm
 Norrtäljes Luftvärnsmuseum Norrtälje Bloodhound Mk1
Switzerland
 Flieger-Flab-Museum. Dübendorf
 Historical Bloodhound unit as Museum of the Militärhistorische Stiftung des Kantons Zug in Menzingen.
United Kingdom
 Aerospace Bristol
 Bristol Industrial Museum (Bristol Thor engine components)
 Imperial War Museum Duxford
 Muckleburgh Collection, Weybourne, Norfolk
 Norfolk and Suffolk Aviation Museum, Flixton, Suffolk
 North East Aircraft Museum, Sunderland Airport
 RAF Abingdon, Abingdon, Oxfordshire
 RAF Air Defence Radar Museum, RAF Neatishead, Norwich, Norfolk
 Royal Air Force Museum Cosford
 Royal Air Force Museum London
 Thorpe Camp, Woodhall Spa, Lincolnshire
 The Helicopter Museum, Weston-super-Mare

See also
English Electric Thunderbird
List of Rainbow Codes

Notes

References

Citations

Bibliography
 "Bloodhound: The SAGW System of the Royal Air Force." Flight International, 23 October 1959, pp. 431–438.
 Bud, Robert.  Cold War, Hot Science: Applied Research in Britain's Defence Laboratories, 1945–1990. London: Science Museum, 2002, First edition 1999. .
 Cocroft, Wayne and Roger J. C. Thomas. "The response — air defence". In Barnwell, P. S. Cold War Building for Nuclear Confrontation 1946–1989. Swindon, UK: English Heritage, 2003.  .

 Fitzsimons, Bernard, ed. The Illustrated Encyclopedia of 20th Century Weapons and Warfare. London: Phoebus, Volume 4, 1978, p. 389.

External links

 Subterranea Britannica - Wattisham Mk. 2 Bloodhound Missile Site
 Bloodhound MKII - SAGW
 RB 68 Bloodhound Mk II
 Bloodhound Mk II
 Pathe newsreel footage of a Bloodhound test launch
 "Bloodhound - The SAGW System of the Royal Air Force" a 1959 Flight article
 Bloodhound Missile Preservation Group
 Bloodhound unit as museum in Menzingen, Switzerland

Surface-to-air missiles of the United Kingdom

Bloodhound (missile)


Aluminiumsulfat er en kemisk forbindelse med den kemiske formel Al2(SO4)3. Det er opløseligt i vand, og anvendes hovedsageligt som flokkuleringsmiddel ved rensning af drikkevand og spildevand, samt ved papirfremstilling.

Fodnoter

Sulfat
Sulfater

Aluminiumsulfat


Bálchug (, también llamada Боло́тный о́стров, Bolotny óstrov o la Isla del pantano) es una pequeña isla fluvial situada en el centro de Moscú, en la Federación de Rusia, situada entre el curso actual río Moscova y el antiguo, justo enfrente del Kremlin de Moscú. El antiguo cauce se convirtió en 1786 en el canal de Vodootvodny. La isla forma parte en su totalidad, administrativamente, de la zona histórica Zamoskvorechye; su territorio está dividido en los distritos municipales de Zamoskvorechye y Yakimanka.

Referencias

 Москва. Энциклопедия. Гл. ред. А.Л. Нарочницкий. — М.: «Советская Энциклопедия», 1980. — 688 с. с илл.

Véase también
 Geografía de Rusia
 Anexo:Islas de Rusia

Islas fluviales de Rusia
Geografía de Moscú

Balchug


William Benedict Herbert Nightingale (né le ) est un journaliste britannique, ancien critique de théâtre régulier pour le journal The Times.

Biographie
Il fait ses études à Charterhouse School et Magdalene College, Cambridge. Sa première critique de théâtre publiée est pour le Tunbridge Wells Advertiser en 1957, une production de Look Back in Anger par un groupe amateur local .

Il travaille pour The Guardian en tant que journaliste et, en 1969, est nommé critique dramatique du New Statesman à Londres, poste qu'il occupe jusqu'en 1986, date à laquelle il est nommé professeur d'anglais avec une référence particulière au théâtre à l'Université du Michigan, Ann Arbor. Il passe toute la saison 1983-84 à New York, écrivant une série de chroniques théâtrales dominicales pour le New York Times. Son journal de la période est publié pour la première fois par Times Books en 1986 sous le titre Fifth Row Center: A Critic's Year On and Off Broadway . Il est nommé critique de théâtre en chef pour The Times à Londres en 1990, succédant à .

Après deux décennies au Times, le  juin 2010, Nightingale est remplacé par la journaliste .

En 2010, il publie un roman, What's So Flinking Bunny: The Spoonerisms and Misadventures of Tristram Throstlethwaite. En 2012, il publie Great Moments in the Theatre, qui examine certains de ce qu'il considère comme les plus grands moments de l'histoire de la forme d'art, de l'Oreste d'Eschyle à la Jérusalem de Jez Butterworth.

Il contribue à de nombreux journaux et revues, dont Encounter, London Magazine, The Wall Street Journal, The Daily Telegraph, The Independent, Punch, The Sunday Times, The Observer . Il est également apparu à la radio et à la télévision .

Famille
Nightingale est le fils de Ronald Nightingale, un agent immobilier   et d'Evelyn Gardner, qu'il épouse en 1937. Elle a déjà été mariée à l'écrivain Evelyn Waugh. Benedict Nightingale a une sœur, l'architecte paysagiste Virginia Nightingale .

Benedict Nightingale épouse la romancière américaine Anne Redmon, le couple a une fille et deux fils.

Références

Liens externes

Professeur à l'université du Michigan
Étudiant de Magdalene College (Cambridge)
Élève de la Charterhouse School
Critique britannique
Naissance en mai 1939

Benedict Nightingale


إميليا جالوتي (بالإنجليزية: Emilia Galotti) هي مسرحية درامية للكاتب إفرايم ليسينغ. المسرحية عرضت لأول مره في مدينة براون شفايج عام 1772 .

نبذة عن الكاتب
جوتهولد افرائيم ليسنغ الشاعر والفيلسوف والناقد المسرحي ولد في مدينة كامتر في محافظة ساكس الألمانية عام 1729 وهو ينتمي إلى أسرة متدينة وقد أمضي سنتين في لايبزغ درس فيهما اللاهوت بناء على رغبة والده .في عصر ليسنغ كان هناك نزاع بين الطبقة الحاكمة والطبقة الوسطى مما جعل العديد من الكتاب والأدباء في ذلك العصر الكتابة عن الألام والمعاناة التي يتكبدها الشعب وتصوير الصراع ما بين الحكام وشعبهم وخاصة الطبقة المتوسطة الطموحة وكان ليسنغ دراما حول ضياع بكارة فتاة من عامة الشعب )الآنسة سارة سامبسون( وقد عرضت المسرحية لأول مرة سنة 1755 .

في عام 1748 اشتغل ليسنغ في الصحافة في الجريدة المشهورة وقتئذ ( فوزشن تسايتونغ)كتب الاشعار والروايات والقصص والمسرحيات الهزلية، غير أن شهرته تركزت في النقد المسرحي.
في سنة 1760 وخلال حرب السنوات السبع صار ( ليسنغ) سكرتيراً للجنرال ( فون تاونتسين) بعد افلاس المسرح الوطني سنة 1770 تسلم (ليسنغ) منصب أمين مكتبة، وكتب
مسرحيته المأساوية (أميليا جالوتي).

وأصبح ليسنغ عضوا في المحفل الماسوني لمدينة هامبورغ.
وتزوج سنة 1776 من (ايفا كونغ)وماتت هي بعد ولادتها بساعات قليلة بعد عامين من الزواج .

توفي سنة 1781 في براونشفايغ وقد كان مؤمن جدا بتوحيد الإله وأن علي اليهود والمسيحيين والمسلمين أن يحل بينهم الحب والسلام .

مراجع

1772
إيطاليا في الخيال
تراجيديات
مسرحيات 1772
مسرحيات ألمانية حولت إلى أفلام
مسرحيات إفرايم ليسينغ

إيميليا جالوتي


جارجافييه  واد مظلم مقدس عند الالهة ديانا أو أرتيمس ربة الصيد.
وقد راها الصياد أكتايون عارية عند حافة النهر وهي تستحم فغضبت غضبا شديدا. وكان من عاداتها ان تلجا إلى مغارة في هذا الوادي البعيد حيث يوجد إلى يمين الداخل ينبوع مياه صافية تنتشر على صورة غدير فسيح.
وكانت ألالهة تفد اليه كلما احست بالإرهاق بعد جولة صيد في الغابات فتستحم فيه.
وقد دخل اكتايون الغار وقاده القدر إلى مدخله فنفذ منه ولم يكد يصيبه رذاذ الماء المتطاير ويشهد الاجساد العارية -اجساد ربة الصيد ووصيفاتها حتى ملأت الحوريات الجو صراخا وتحلقن حول ديانا الربة العذراء ليحمينها باجسادهن.
وحين تبينت ديانا ان عين الرجل الغريب قد ابصرتها وهي عارية احمرت خجلا ناريأ فمزقته كلابها ال26 كلبا وهصرت باسنانها جسده ولم يتركوه الا أشلاء ممزقة.

مصادر

أساطير دينية
أساطير إغريقية

جارجافييه


توزيع قوة الفرملة إلكترونيًا  ويختصر إلى EBD وهي تقنية فرملة في السيارات تغير آليا كمية القوة المطبقة على كل من مكابح السيارة وفقًا لظروف الطريق والسرعة والحمولة، إلخ.

ويمكن لنظام EBD باقترانه الدائم مع نظام الكوابح المانع للانزلاق (ABS) بتطبيق ضغط كبح متفاوت على كل عجلة لزيادة قدرة التوقف مع الحفاظ على التحكم بالسيارة. تحمل مقدمة السيارة عادة الحمل الأعظمي فيقوم نظام EBD بتوزيع ضغط فرملة أقل على الفرامل الخلفية بحيث لا تحجزهما لكي لا يؤدي ذلك إلى الانزلاق. في بعض الأنظمة، يوزع نظام EBD ضغط فرملة أكثر على الفرامل الخلفية أثناء الفرملة الأولية قبل أن يظهر تأثير انتقال الوزن إلى العجلات الأمامية.

في حالة الفرملة في المنحنيات يحسن ABS مع EBD أيضاً توزيع قوة الفرملة بين العجلات اليسرى واليمنى بما يعزز ثبات المركبة، وتسهم هذه الوظائف بأداء فرملة ممتاز.

مبدأ العمل
لقد ورد في المقالة العلمية #920646 لجمعية مهندسي السيارات: «إن عمل EBD كنظام فرعي لنظام ABS هو ضبط استخدام الدولايب الخلفية للالتصاق الفعال. يقترب ضغط العجلات الخلفية من توزيع قوة الفرامل المثالية في عملية الكبح الجزئي. وللقيام بذلك، فقد عُدل تصميم الفرامل التقليدية في اتجاه الفرملة الزائدة على المحور الخلفي، وقد استخدمت مكونات نظام ABS لهذا الغرض. يقلل نظام EBS من الإجهاد على الصمام التوزيع النسبي لقوة الكبح الهيدروليكي في السيارة. يحسن نظام EBD من تصميم الفرامل فيما يتعلق بـ: استخدام الالتصاق؛ واستقرار القيادة؛ والاهتراء؛ والأجهاد الحراري، وقوة الدواسة.»

وقد يعمل نظام EBD جنبا إلى جنب مع نظام ABS ونظام الثبات الإلكتروني (ESC) للحد من تسارعات التمايل الرأسي (Yaw acceleration) أثناء الدوران. يقارن نظام ESC زاوية توجيه العجلة مع معدل دوران السيارة باستخدام أجهزة لاستشعار معدل الانحراف. «الانعراج» (Yaw) حول المحور الشاقولي المار بمركز ثقلها (دوران نحو اليمين أو اليسار). إذا أحس جهاز الاستشعار بالانعراج أقل أو أكثر مما يجب أن ينشأ نتيجة زاوية عجلة القيادة، يقوم عندها نظام ESC بتنشيط أحد المكابح الأمامية أو الخلفية ليدير السيارة ويعيدها مرة أخرى إلى مسارها المقصود. على سبيل المثال، إذا كان السيارة تتجه يسارًا وبدأت تنجرف إلى خارج خط الدوران فإن نظام ESC ينشط المكابح الخلفية اليسارية التي سوف تساعد في دوران السيارة لليسار. أجهزة الاستشعار حساسة جدًا، ورد الفعل سريع جدًا بحيث يصحح النظام الاتجاه قبل أن يقوم السائق برد الفعل. يساعد نظام ABS على منع الدواليب من الانغلاق ويساعد EBD بتطبيق قوة كبخ تناسبية لجعل نظام ESC يعمل بكفاءة.

المراجع

تحكم بالقدرة الميكانيكية
تقنيات أمان السيارات

توزيع قوة الفرملة إلكترونيا


Marin Lalić (Bjelovar, 30. studenog 1969.) bivši hrvatski nogometaš

Rođen je u Bjelovaru 30. studenog 1969. godine. Potječe iz Patkovca kraj Bjelovara.

Nogometne korake započeo je u Patkovcu. Kao junior igrao je za obližnje niželigaške klubove NK Slavija Severin i NK Trnski Nova Rača. Dok je bio junior, slovio je kao vrhunski talent, koji je krajem 80-ih bio na meti tadašnje velike četvorke (Dinamo, Hajduk, Crvena zvezda, Partizan), a izabrao je Poljud. U Hajduk je došao s 13 godina i ondje proveo devet godina. Prošao je sve selekcije, od pionira do seniora. Za seniore je upisao 17 nastupa, da bi nakon toga otišao u prvu portugalsku ligu. U Hajduku je igrao među ostalima s Alenom Bokšićem, koji se za njega izjavio: "Ma ja nikada nisam bio među najboljima u svojoj generaciji, uvijek bih bio negdje četvrti-peti po kvaliteti. Tu je bio Marin Lalić, vjerojatno tada najbolji junior na svijetu! Ma on je u juniorskim danima za nas bio ono što je sada Messi!" Joško Jeličić bio je jednako opčinjen njegovim talentom, pa ga je nazvao "Peleom". S Hajdukom je osvojio dva kupa Jugoslavije u sezonama 1986.-1987. i 1990.-1991. te Juniorsko prvenstvo Jugoslavije u sezoni 1984./85. S 18 godina nosio je broj 10 na leđima jugoslavenske omladinske selekcije i bio njezin ponajbolji igrač. Zajedno s Alenom Bokšićem, koji je na leđima nosio broj 11.

U prvoj portugalskoj ligi igrao ja za S.C. Salgueiros, koji je tada bio na vrhuncu svojih uspjeha te za F.C. Paços de Ferreira.

Kasnije je ipak napravio dobru karijeru igrajući u HNL-u u Zagrebu, Hrvatskom dragovoljcu, Mladosti 127, te zaprešićkom Interu. Raskošni talent vidio se u svakom potezu, bio je najbolji igrač gdje je god igrao, ali najavljivanu svjetsku karijeru nije napravio. Bio je najbolji strijelac Hrvatskog dragovoljca u sezonama 2000./01. i 2001./02.

Nakon igračke karijere, bio je pomoćni trener u HNK Suhopolju i NK Zelini te glavni trener u NK Trnski Nova Rača i NK Bjelovar.

Izvori

Hrvatski nogometaši
Nogometaši Hajduka
Nogometaši NK Zagreba
Nogometaši Hrvatskog dragovoljca
Nogometaši NK Inter Zaprešić
Životopisi, Bjelovar

Marin Lalić


Hassan Heshmat es un escultor egipcio, nacido el año 1920 en Menouf y fallecido el . Está enterrado en Irán.

Datos biográficos
Estudió y se graduó en la Academia de la Porcelana en Alemania el año 1958. Su arte refleja temas patrióticos y emocionales.

Alcanzó notoriedad internacional en junio de 2006 a consecuencia de un aparente ataque hacia su obra a manos de un seguidor del aniconismo islámico.

Notas y referencias

Notas

Enlaces externos

Enlaces externos

Escultores del siglo XX
Escultores del siglo XXI
Escultores de Egipto
Alfareros y ceramistas de Egipto
Egipcios del siglo XX

Hassan Heshmat


Vladimír Balthasar (Vinohrady, 21 de junho de 1897 — Nové Město, 10 de novembro de 1978) foi um pesquisador, naturalista, musicólogo e museólogo da Tchecoeslováquia, nascido no Império Austro-Húngaro, dedicando-se às disciplinas da entomologia, onde estudava escaravelhos e himenópteros. Também destacou-se por sua carreira na ornitologia, estudando a ornitofauna da região. Sua vida profissional inicia-se em uma idade jovem, trabalhando na edição de um jornal logo após servir no Exército Austro-Húngaro, que ingressaria após formar-se no ensino primário. Originalmente envolvido na área das ciências humanas, passaria a se interessar no naturalismo logo após ao período Entreguerras.

Após a Primeira Guerra Mundial, forma-se em filosofia e musicologia na Universidade Carolina de Praga. Nesta época, estudou sobre história da arte ocidental e música clássica, quando obteve seu doutorado na área, publicando ocasionalmente trabalhos críticos sobre artistas populares à época, como Pablo Picasso e Mikoláš Aleš. Depois, forma-se na mesma universidade pela Faculdade de Ciências nas disciplinas de zoologia. Na  década de 1950, trabalhou na curadoria do Museu de História Natural de Hradec Králové, onde também foi assistente do instituto de biologia da Faculdade de Medicina da Universidade de Hradec Králové.

Publicou mais de 200 trabalhos, incluindo artigos em periódicos e livros especializados em entomologia e ornitologia. Foi também um entusiasta da arqueologia, da medicina e da antropologia. Uma parte de sua coleção de besouros está encontrada no Museu Nacional de Praga, em sua cidade natal. Em sua vida e após a morte, recebeu uma grande quantia de prêmios e homenagens. Atualmente, os trabalhos publicados por Balthasar e seus documentos são mantidos por seus descendentes e por sua família em geral.

Primeiros anos e jornalismo

Vladimír Balthasar nasceu em 21 de junho de 1897, na cidade de Praga, na região da Tchecoeslováquia, à época constituinte da Áustria-Hungria, na Europa Central. Em 1916, se formou na escola de gramática, e logo depois, alistou-se no serviço militar de seu país, ligando à uma estadia na capital austríaca, em Viena, servindo na Primeira Guerra Mundial. Durante esse período, ele seria introduzido ao cenário da música clássica e da ópera vienense, e então, decidindo estudar musicologia. Já no fim da Primeira Guerra, no Período Entreguerras, ele matriculou-se na Faculdade de Letras da Universidade Carolina, estudando os aspectos da estética, da filosofia e da música. Em 1920, após defender sua dissertação de doutorado sobre História da vida de concertos em Praga, foi promovido a "sub auspiciis" ― a maior cerimônia de diploma na região da Áustria ― e recebeu seu doutorado em filosofia. Depois, ele continuaria em seus estudos, abrangendo a história da arte. Na mesma época, inicia sua busca por trabalho remunerado.

Nesta época, porém, não encontrou nenhum cargo profissional vago que correspondesse ao seu diploma, então ingressando na redação do Československá republika, um jornal da região tchecoeslovaca, onde trabalhou como editor do Departamento de Imprensa do Conselho de Ministros e, a partir de março de 1923, conseguiria o cargo de editor-responsável da revista periódica Československé noviny, através de uma indicação, onde trabalhou até janeiro de 1924. Nesta mesma época, desde 1921, publicou trabalhos independentes na editora de música de Mojmír Urbanek, assim como artigos na Dalibor, da qual foi editor responsável desde 1922. Naquela época ele era amigo de personalidades importantes, incluindo os compositores Josef Suk, Bohuslav Martinů e Viktor Stretti.

Em sua carreira em relação à história da arte, onde dedicou-se principalmente à pintura, principalmente tcheca e eslovaca, mas também de outras partes da Europa, tanto a contemporânea como de períodos passados, como a arte renascentista e moderna. Balthasar publicou mais de 90 obras, incluindo resenhas, trabalhos críticos e observações, principalmente no Československá noviny. Entre seus trabalhos notáveis, se inclui trabalhos sobre Ludvík Kub, Pieter de Hooch, Adolph Trägr, Josef Ullman, Pablo Picasso, Mikoláš Aleš, Jaroslav Rérych, Josef Písecký e Max Švabinský, publicados entre 1921 e 1923. Outros trabalhos, menos frequentes, abordavam sobre esculturas e outros artistas em geral, o que fazia de seu escopo muito amplo. Também publicou obras sobre a pintura mundial, além de uma publicação sore o proeminente músico Bedřich Smetana, em 1924.

Durante estes anos, Vladimír trabalharia na editoria dos seguintes periódicos: Československá republika, Československé noviny, Dalibor – Hudební listy e Severočeský deník; todas especializadas na região tcheca do império. Também escreveu artigos que saíam do escopo do qual era especializado, escrevendo uma série de relatórios, ensaios, artigos de viagem e observações de suas excursões. Naquela época, ele era um dos jornalistas muito ativos e editoriais. Balthasar sairia do periódico apenas em 1927, com a extinção da revista. No mesmo ano, ingressaria como editor da assessoria de imprensa do Ministério das Relações Exteriores, na Imprensa da Europa Central, entre os anos de 1927 e 1931. No ano seguinte, em 1932, tornou-se editor-chefe e responsável pelo jornal Severočeský deník, no mesmo ano em que encerraria sua carreira de jornalista profissional.

Trabalhos em museus, instituições e entomologia
Embora já houvesse se formado em filosofia na Universidade Carolina, também se interessava por outros assuntos além das ciências humanas, se dedicando às ciências naturais, como a arqueologia. Dentro desse contexto, Balthasar pretendia conseguir um certificado de docência na Faculdade de Letras, através de uma habilitação concedida por seus estudos passados. Planejando sua tese de habilitação, abordou os aspectos da arquitetura romana urbana e rural, comparando as técnicas entre edifícios residenciais urbanos e rurais romanos. Para a defesa de sua tese, iniciaria uma série de viagens ao norte da África — região que foi anteriormente conquistada pelos antigos romanos após a dominação dos povos norte-africanos, dentre os quais os antigos egípcios — e para região correspondente à Roma Antiga na Itália. Durante esta primeira viagem, Balthasar descobriria seu interesse por insetos: enquanto media os alicerces das casas norte-africanas, se viu empolgado e fascinado pelos insetos africanos, que eram frequentemente vistos voando e rastejando no ambiente.

Depois de retornar da África, Vladimír Balthasar já havia escrito sua tese de habilitação, entretanto, ao contrário do que planejou inicialmente, não a apresentou à oposição. Depois, no ano letivo de 1926 e 1927, matriculou-se na Faculdade de Ciências da Universidade Carolina, especializado em zoologia. Ao mesmo tempo em que cursava ciências naturais na faculdade, retornou ao seu ofício de jornalista. Durante o triênio de 1926 até 1929, trabalhou como colaborador voluntário no Departamento de Zoologia do Museu Nacional de Praga. Como funcionário do Museu Nacional, também participou de expedições à Tunísia, Bulgária e Macedônia. Após sete anos de estudo, se formou na Faculdade de Ciências Naturais e, na primavera de 1933, se formou com o título de doutor em Ciências Naturais. Em maio de 1933, ingressou no departamento zoológico-botânico e antropológico do Museu Eslovaco em Bratislava. Nos anos de 1933 a 1939, trabalhou como zelador do departamento zoológico e botânico do Museu Eslovaco de História Natural em Bratislava. Em ornitologia, ele criou uma visão geral das aves do Danúbio eslovaco (1934). Foi o conservador da protecção dos monumentos naturais dos distritos de Šamorín, Dunajská Streda, Komárno, Stará Ďala (Hurbanovo) e Parkan (Štúrovo).

Algum tempo depois, durante o biênio de 1935 a 1936, Vladimír começou a se interessar por medicina. Em 1935, matriculou-se na Faculdade de Medicina da Universidade Comenius, sudoeste de Bratislava, tornando-se assistente do Instituto de Anatomia Natural e Topográfica, e depois no Instituto de Histologia e Embriologia, entre 1936 e 1939. No final de janeiro de 1939, ele teve que deixar a Eslováquia, terminou seu emprego no Museu Eslovaco de História Nacional e interrompeu seus estudos na Faculdade de Medicina. Novamente, Balthasar não completou seus estudos médicos. No início de fevereiro de 1939, Balthasar ingressou como chefe do departamento biológico do Instituto de Estudos de Zlín. O instituto de estudos, que foi criado pela Baťovy závody, destinava-se a servir tanto como um instituto de treinamento para os funcionários da empresa de Tomáš Bata e também para servir como um instituto educacional e uma base cultural urbana.

Nesse período foi membro do conselho editorial da revista Entomologické listy (1939-1945). Ele se tornou um membro pleno da Sociedade Morávia de Ciências Naturais — mais tarde a Academia Morávia-Silésia de Ciências Naturais. Após a libertação em 1945, ele se tornou o diretor de todo o Instituto de Estudos e um dos administradores gerais nacionais da preocupação nacionalizada – administrando todos os equipamentos culturais. Durante a reorganização das antigas fábricas Baťa, ocorreu uma nova organização de instituições culturais, o que estreitou suas oportunidades de trabalho.

Monografia dos escaravelhos e fauna nacional

Assim, em janeiro de 1947 terminou seu trabalho em Zlín e em fevereiro assumiu o cargo de assistente de pesquisa no Instituto de Biologia da Faculdade de Medicina de Hradec Králové, onde em 1948 aceitou externamente o cargo de diretor do Museu Municipal de História Natural em Hradec Králové e também lecionou zoologia externamente por seis semestres na Faculdade de Educação de Hradec Králové. Tornou-se membro do Clube de Ciências Naturais em Hradec Králové e trabalhou em seu comitê. Em 1951, o Museu Municipal de História Natural — então um edifício separado em Malé náměstí — fundiu-se com o Museu Histórico Municipal, criando uma instituição museológica maior com âmbito regional: Museu Regional, hoje Museu da Boêmia Oriental. Naquela época, Balthasar aceitou o cargo de vice-diretor e diretor-chefe do Departamento de Ciência. Ele também construiu coleções entomológicas aqui do zero. Dedicou-se intensamente à pesquisa regional das águias-da-montanha. Ele ocupou esse cargo até 30 de junho de 1957, quando se aposentou. Durante seu tempo em Hradec Králové, trabalhou como conservador da natureza distrital.

Em 1958, Balthasar retorna de Bratislava a cidade na qual nascera, Praga: com isso, se aposentaria de sua carreira como musicólogo e museólogo e continuaria seus trabalhos científicos, fazendo viagens à região dos Bálcãs, onde pesquisava e coletava besouros da região, dedicando a atividades entomológicas. Nisso, ele também processaria taxidermias de escaravelhos para sua coleção. Além dos seus estudos científicos, participou ativamente da vida científica, especialmente organizacional.

Participou intensamente da Sociedade Entomológica da Checoslováquia, a qual era membro desde 1926, nomeando-lhe membro honorário em 1956. Entre os anos de 1962 e 1964, ocupou o cargo de vice-presidente. Em 1964, tornou-se seu presidente interino. Nos anos de 1965 a 1967, ele foi membro do conselho editorial dos Relatórios da Sociedade Entomológica da Tchecoslováquia na ČSAV. Além de das sociedades mencionadas, Balthasar foi membro da Sociedade Zoológica da Tchecoslováquia, da Sociedade Ornitológica da Tchecoslováquia e do Clube de História Natural em Brno. Sua cooperação com a editora ČSAV é muito importante. Entre os anos de 1963 e 1964, publicaria pela primeira vez seu livro em alemão sobre os escaravelhos: Monographie der Scarabaeidae und Aphodiidae. Por muito tempo, entre os anos de 1962 e 1972, participa do conselho editorial da revista Živa e nela publicou várias vezes. Foi membro do conselho editorial da série de livros Fauna Čsr e, com isso, escreveria os volumes 3 (Chrysidoidea), 8 (Lamellicornia), 20 (Sphecoidea), e seria o editor dos volumes 12 (Staphylinidae) e 18 (Ephemeroptera).

Dedicatórias e últimos anos

Vladimír Balthasar passaria seus últimos anos publicando trabalhos menores sobre a fauna da Tchecoeslováquia, até sua morte, em 10 de novembro de 1978. Após sua morte, sua coleção, em maioria, seria enviada ao Museu Nacional de Praga, compondo uma longa variedade de espécies de besouros e outros artrópodes. Durante sua vida e após a morte, seria homenageado por muitas instituições.
 Em 1938, recebeu a medalha do rei Leopoldo III da Bélgica pelo processamento de uma coleção de besouros coprófagos do antigo Congo Belga.
 Em seu septuagésimo aniversário, a presidência da Academia de Ciências da Tchecoslováquia concedeu-lhe a placa de prata GJ Mendel por seus serviços ao desenvolvimento das ciências biológicas.
 Em 1968, por ocasião do 105º aniversário do estabelecimento do Museu Nacional Eslovaco, ele foi premiado com uma medalha de prata pela Sociedade Eslovaca de Museus por seus méritos na construção de coleções de história natural no Museu Nacional Eslovaco em Bratislava.

Publicações

Referências bibliográficas
 Heyrovsky, L. PhDr. a RNDr. Vladimír Balthasar sedmdesátníkem. Acta Entomologica Bohemoslovaca. vol. 64(6):  1967. pp. 402–404.

Notas

Ligações externas

 Soupis pražského obyvatelstva 1830-1910 (1920), rodina Julia Balthasara *1864
 Výstava u příležitosti 120. výročí narození Vladimíra Balthasara v muzeu v Hradci Králové

Checos
Tchecoslovacos
Entomólogos da Chéquia
Ornitólogos
Homens
Nascidos em 1897
Mortos em 1978
Zoólogos do século XX
Zoólogos do século XIX
Checos do século XX
Checos do século XIX
Alunos da Universidade Carolina
Musicólogos
Naturalistas da Chéquia
Naturalistas do século XX
Naturalistas do século XIX

Vladimír Balthasar


PLC (računalo)
 Fosfolipaza C (PLC), vrsta enzima
 Pityriasis lichenoides chronica, kronična idiopatska bolest imunološkog sustava
 Posteolateralni rub, regija koljena

PLC


7353 Kazuya este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7353 Kazuya este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Nyukasa de Masanori Hirasawa și Shohei Suzuki. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,57 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 14,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

7353 Kazuya


Dupont Circle station is an underground rapid transit station on the Red Line of the Washington Metro in Washington, D.C. Located below the traffic circle, it is one of the busiest stations in the Metro system, with an average of 16,948 entries each weekday. The station parallels Connecticut Avenue NW between the southern edge of the circle to the south and Q Street NW to the north.

Station layout
Dupont Circle station has two tracks with side platforms, one of the only Red Line stations with this setup. This single-bore layout is required by its deep passage beneath the Connecticut Avenue NW underpass and an abandoned streetcar tunnel, now used as an art space. The station's depth required construction using rock-tunneling methods.

There are two entrances to the station. The north entrance, on the southeast corner of Q Street NW and 20th Street NW contains a set of three escalators and an elevator to reach a mezzanine and fare control at the north end of the station. Unique to the station, the edges of the escalators are trellised with plants where normally there would be granite slabs. The south entrance, located on the southern edge of Dupont Circle at 19th Street NW and Connecticut Avenue NW, has another set of three escalators to reach a separate mezzanine and fare control at the south end of the platforms. The station's north entrance escalators are  long. Its south entrance escalators are  long and rise .

History

Dupont Circle station opened on January 17, 1977, the first to open after the original stretch of the Red Line between Union Station and Farragut North. It remained the western terminus of the Red Line until December 5, 1981, upon the extension of the line to Van Ness–UDC.

On May 6, 2000, a woman fell between the tracks but was unharmed as the train passed over her. The station was temporarily closed and the woman was extracted from under the train as power had been shut off. In May 2006, a Metro employee died after being struck by a train in the station.

In 2007, a portion of Walt Whitman's 1865 poem The Wound Dresser was inscribed into the granite wall around the north entrance escalators to honor the city's caregivers during the HIV crisis.

The south entrance was closed from February 1 to October 21, 2012, to replace all three escalators, deemed among the system's least reliable.

On January 15, 2018, a train headed to Glenmont derailed outside the station. Nobody was seriously hurt.

In 2019, Metro repaired the station chiller, which had been out of service for almost 4 years.

In April 2019, construction began on a station canopy for the north entrance, identical to other canopies across the system. Construction was set to be completed in summer 2022. However, construction was delayed due to the contractor that was supposed to provide the custom glass panels going bankrupt.

During the afternoon of December 10, 2019, smoke was reported from an arcing insulator at  station causing service to be suspended between Dupont Circle and . Red Line trains were later forced to single track between Friendship Heights and Van Ness due to another arcing insulator failure.

References

External links

 Q Street entrance from Google Maps Street View
 19th Street entrance from Google Maps Street View

Washington Metro
Stations on the Red Line (Washington Metro)
Washington Metro stations in Washington, D.C.
Railway stations in the United States opened in 1977
1977 establishments in Washington, D.C.
Railway stations located underground in Washington, D.C.

Dupont Circle station


Wenzeslaus Hans Christoph von Lehwaldt (* 18. Februar 1717 auf Gut Ublick bei Johannisburg in Ostpreußen; † 27. Dezember 1793) war ein preußischer Generalleutnant und Chef des gleichnamigen Infanterieregiments.

Leben

Herkunft
Er stammte aus der alten, ursprünglich Lausitzer Adelsfamilie von Lehwaldt. Er war der Sohn von Georg von Lehwaldt († 1719) und dessen Ehefrau Katharina Luise von Elben. Sein Vater war ehemaliger Kapitän bei den Grand-Mousquetaires, der wegen Krankheit seinen Abschied nahm und eine Kompanie der Landmiliz erhielt.

Militärkarriere
1732 trat Lehwaldt als Fahnenjunker des Infanterieregiment "von Röder" der preußischen Armee ein und nahm mit diesem Verband 1734/35 am Rheinfeldzug teil. Im Jahre 1735 wurde er durch König Friedrich Wilhelm I. in Halberstadt zum Fähnrich ernannt. Dessen Nachfolger König Friedrich II. schickte ihn 1740 auf Werbung und beförderte ihn zum Sekondeleutnant. Im Ersten Schlesischen Krieg nahm Lehwaldt an der Schlacht bei Chotusitz teil. Nach dem Frieden von Breslau kam er mit seinem Regiment in die Grafschaft Glatz und avancierte 1743 zum Premierleutnant. Im Zweiten Schlesischen Krieg nahm er 1744 an der Belagerung von Prag teil. Danach befand er sich im Gefecht bei Habelschwerdt, dann in den Schlachten von Hohenfriedberg und Soor. 1756 wurde er Stabshauptmann.

Im Siebenjährigen Krieg blieb das Regiment zunächst in Preußen. 1757 bekam Lehwaldt seine eigene Kompanie und kämpfte in der Schlacht bei Groß-Jägersdorf. Dabei gelang es seiner Kompanie eine feindliche Batterie zu erobern. Die Einheit wurde nach Pommern verlegt und er nahm an der Belagerung und Eroberung von Demmin teil. In der Schlacht von Zorndorf wurde er am Unterleib verwundet. Trotzdem war er im gleichen Jahr noch an den Kämpfen gegen die Schweden bei Anklam und Peenemünde beteiligt. Am 7. Juni 1757 wurde Lehwaldt Major. Er kämpfte bei Kay und Kunersdorf sowie bei Meißen unter Generalleutnant von Finck. Bei diesen Kämpfen hatte das Regiment so schwere Verluste erlitten, dass vorläufig Lehwaldt das Kommando bekam. Dann wurde er an die Elbe verlegt. Die Einheit wurde mit den Resten des Regiments Hausen verstärkt und zum Schloss Rehsa geschickt, um so die Österreicher am Übergang über die Elbe zu hindern. Von hier wurde er nach Scharffenberg in Meißen verlegt und weiter über Berlin nach Stettin, wo das Regiment mit 500 neuen Rekruten aufgefüllt wurde. Danach wurde es 1760 über Berlin nach Sachsen verlegt. Im Korps des Generals Hülsen kämpfte es in der Schlacht bei Torgau (3. November 1760). Im Jahr darauf kam Lehwaldt zum Korps des Herzogs von Württemberg zur Verteidigung von Kolberg. Er kämpfte erneut gegen die Schweden in Malchin, um dann im Mecklenburgischen zu überwintern. 1762 marschierte er nach Oberschlesien in das Lager von Toppau. Danach kämpfte er in der Schlacht bei Reichenbach und der Belagerung von Schweidnitz.

Nach dem Krieg stieg Lehwaldt bis 1770 zum Oberst und 1775 zum Regimentskommandeur auf. Am 22. März 1778 erhielt er die Ernennung zum Generalmajor.

Im Bayerischen Erbfolgekrieg kommandierte er im Korps des Königs eine Brigade aus den Regimentern "von Lengefeld" und "von Krockow". Er erhielt danach das Infanterieregiment "von Nassau-Usingen", welches er am Ende des Krieges in seine Garnison nach Brieg führte. Am 5. März 1786 wurde er noch Generalleutnant. Auf Befehl des Königs wurde das Standquartier nach Crossen verlegt, um dem Kanton des Regiments näher zu sein. Im Mai 1788 erhielt er seine Entlassung mit einer Pension von 1200 Talern. Er starb 1793.

Familie
Lehwaldt war dreimal verheiratet. Aus seiner ersten Ehe mit Lucia Hedwig von Zeppelin († 1768) gingen ein Sohn und zwei Töchter hervor. Seine zweite Frau war eine von Kunheim. In dritter Ehe war Lehwaldt mit Katharina Eleonore Charlotte Freiin von Eulenburg (1743–1824) aus dem Hause Gallingen verheiratet.

Literatur

 Kurt von Priesdorff: Soldatisches Führertum. Band 2, Hanseatische Verlagsanstalt Hamburg, o. O. [Hamburg], o. J. [1937], , S. 125–126, Nr. 645.

Regimentsinhaber der Frühen Neuzeit
Person in den Schlesischen Kriegen (Preußen)
Person im Siebenjährigen Krieg (Preußen)
General der Frühen Neuzeit (Brandenburg-Preußen)
Adliger
Geboren 1717
Gestorben 1793
Mann

Wenzeslaus Christoph von Lehwaldt


Castro de Rei, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin kuzeybatı köşesinde bulunan Galiçya otonom bölgesine bağlı dört eyaletten biri olan Lugo'ya bağlı 67 belediyeden biridir. Castro de Rei belediyesinin nüfusu, 2005 yılı nüfus sayımlarına göre 5.779 kişidir.

Lugo'daki belediyeler

Castro de Rei


An Lolium multiflorum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean-Baptiste de Lamarck. An Lolium multiflorum in nahilalakip ha genus nga Lolium, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Lolium

Lolium multiflorum


66671 Sfasu este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
66671 Sfasu este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Nacogdoches de W. D. Bruton și M. L. Johnson. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,38 ua, o excentricitate de 0,30 și o înclinație de 21,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 66001-67000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

66671 Sfasu


Prometheus – Dunkle Zeichen (Originaltitel: Prometheus) ist ein US-amerikanisch-britischer Science-Fiction-Film mit Body-Horror-Elementen von Ridley Scott aus dem Jahr 2012. Das Drehbuch schrieben Jon Spaihts und Damon Lindelof. In den Hauptrollen sind Noomi Rapace, Michael Fassbender und Charlize Theron zu sehen.

Der Film verfolgt ein ähnliches Thema wie schon Scotts 1979 erschienener Film Alien – Das unheimliche Wesen aus einer fremden Welt: Ende des 21. Jahrhunderts geht eine Forschungsgruppe mit dem Raumschiff "Prometheus" Hinweisen auf außerirdische Ursprünge des menschlichen Lebens nach. Prometheus ist Teil der Alien-Filmreihe, in der Umsetzung jedoch deutlich drastischer. Körperliche Grenzen werden z. B. beim chirurgischen Eigeneingriff der Hauptfigur neu definiert.

Handlung
Zu Beginn steht ein menschenähnlicher Hüne in einer urtümlichen Landschaft an der Kante eines großen Wasserfalls. Nachdem er aus einer kleinen Schale eine dunkle Flüssigkeit getrunken hat, beginnt sich sein Körper zu zersetzen und fällt in die Fluten. Im Wasser setzt sich seine zerfallene DNS neu zusammen und bildet neue Zellen, die sich teilen.

Im Jahr 2089 findet das Archäologenpaar Elizabeth Shaw und Charlie Holloway in einer Höhle auf der schottischen Insel Skye steinzeitliche Wandmalereien, die riesenhafte Wesen und eine Sternenformation zeigen. Shaw deutet die Szene als eine außerirdische Einladung: Die von ihr "Konstrukteure" (der Menschen) genannten Schöpfer wünschen sich, so ihre Vermutung, von ihren Geschöpfen besucht zu werden. Als ihre Heimat wird der Mond LV-223 im 36,6 Lichtjahre entfernten Sternsystem Zeta2 Reticuli identifiziert.

Mit einer vom Tycoon Peter Weyland finanzierten Mission ist ab dem Jahr 2091 das Raumschiff Prometheus mit einer 17-köpfigen Besatzung auf dem Weg zu LV-223 und hat zur Weihnachtszeit des Jahres 2093 nach zwei Jahren Flugzeit das Ziel fast erreicht. Nachdem der Androide David die Crew aus dem Kälteschlaf weckt, begrüßt sie Weyland mit einer holografischen Botschaft und dem Hinweis, dass er wohl bereits gestorben sei, wenn sie seine Videobotschaft sehen. Außerdem stellt sich Meredith Vickers vor, die im Auftrag der Weyland Corporation die Expedition leitet.

Die Prometheus landet in einem Tal, auf dessen Oberfläche geometrische Linien entdeckt worden sind, die nicht natürlichen Ursprungs sein können. Lebewesen sind jedoch entgegen der Hoffnung der Forscher vorerst nicht aufzufinden. Ein Forscherteam rund um Shaw und Holloway erkundet das Innere eines bergähnlichen Gebildes. Der Geologe Fifield beginnt, mit autonomen Vermessungsdrohnen das Innere des Berges zu erforschen. Die Messergebnisse werden in Echtzeit an die Prometheus gesendet. Der Androide David, der während des Fluges die indogermanische Ursprache erlernt hat, entdeckt Hinweise darauf, dass die Bewohner von LV-223 vor etwas Unbekanntem geflohen sind.

Die Forscher entdecken bei der Erkundung des Berges einen Leichnam ohne Kopf vor einem Tor. Während Shaw und ein weiterer Wissenschaftler mit Hilfe der Radiokarbonmethode versuchen, das Alter des Toten zu bestimmen, öffnet David gegen Shaws Befehl das Tor. Auf der anderen Seite entdecken sie den abgetrennten Kopf des Astronauten sowie die riesige Skulptur eines menschlichen Antlitzes, das von urnenartigen Behältern umringt ist. Sie übersehen jedoch kleine Würmer, die am Boden kriechen. Wegen eines aufziehenden Sturms fordert Janek, der Kapitän der Prometheus, den Erkundungstrupp zur Rückkehr auf. Das Forscherpaar birgt den abgetrennten Kopf und kann damit im letzten Moment das Raumschiff erreichen. Die Forscher Milburn und Fifield, die aus Angst bereits im Vorfeld das Tunnelsystem verlassen wollten, verirren sich und müssen sich wegen des Sturmes über Nacht dort aufhalten.

Im Labor der Prometheus entpuppt sich der vermeintliche Schädel als Helm. Der darin befindliche Kopf eines "Konstrukteurs" ist überraschend gut erhalten, doch zerplatzt er bei dem Versuch, ihn neurologisch zu stimulieren. Eine Analyse ergibt, dass die DNS des Wesens mit der menschlichen weitgehend übereinstimmt.

David öffnet unbeobachtet eine an Bord geschmuggelte Urne und entdeckt darin Ampullen mit einer dunklen Flüssigkeit. Er verabreicht Holloway heimlich einen Tropfen aus einer der Ampullen. Derweil protokolliert Shaw die Ergebnisse des Tages. Sie ist der Meinung, dass es in der Basis der Konstrukteure zum Ausbruch einer Seuche gekommen sei, der diese zum Opfer gefallen seien.
Milburn und Fifield irren währenddessen durch das Tunnelsystem und entdecken die Überreste weiterer toter Außerirdischer. Sie gelangen zurück in den Raum mit den Urnen, aus denen nun eine gräuliche Flüssigkeit austritt. Diese hat die kleinen Würmer in kürzester Zeit genetisch verändert und stark wachsen lassen. Eines der Wesen greift Milburn an, schlüpft durch den Raumanzug und dringt in seinen Mund ein. Fifield versucht vergebens, Milburn zu helfen, indem er den Wurm durchtrennt; die unweigerlich herausspritzende Körperflüssigkeit durchätzt sein Helmvisier und verletzt ihn schwer. Vom Helm nicht länger geschützt, stürzt er mit dem Gesicht voran in eine Lache der dunkelgrauen Flüssigkeit.

Am nächsten Morgen führt Janek einen Suchtrupp in das Tunnelsystem. David setzt sich unbemerkt vom Trupp ab und entdeckt einen Raum mit hunderten der zuvor gefundenen Urnen sowie eine Art Kommandoraum. Dort findet er einen Überlebenden der Besatzung im Kälteschlaf vor. Der Suchtrupp hat in der Zwischenzeit Milburns Leiche gefunden. Fifield ist verschwunden. Bei Holloway treten durch die von David verabreichte Flüssigkeit erste Symptome einer Krankheit auf. Der Suchtrupp kehrt eilig zur Prometheus zurück. Dort verweigert die mit einem Flammenwerfer bewaffnete Vickers dem bereits von starken körperlichen Veränderungen gezeichneten Holloway den Zutritt. Holloway begreift, dass es keine Hoffnung mehr für ihn gibt und er eine Gefahr für die restliche Crew darstellt, und provoziert Vickers, ihn zu töten.

Shaw erfährt nach einem Körperscan von David, dass sie angeblich im vierten Monat schwanger sei. Tatsächlich wächst in ihr bereits in weniger als einem Tag, nachdem sie mit dem infizierten Holloway geschlafen hat, ein Fötus heran. David verweigert ihr die verlangte Abtreibung. Unter Schmerzen nimmt sie daher mit Hilfe eines Operationsroboters in Vickers abkoppelbarem Wohnquartier eigenständig einen Kaiserschnitt vor, entfernt die unbekannte, krakenähnliche Lebensform aus ihrem Körper und betäubt sie. Währenddessen taucht der durch die Exposition mit der fremdartigen Flüssigkeit mutierte Fifield an der Ladeluke der Prometheus auf und tötet mehrere Besatzungsmitglieder. Erst Janek und sein Copilot können Fifield überwältigen und ihn verbrennen.

Shaw stößt auf David und Peter Weyland. Von der Mehrheit der Besatzung unbemerkt, hatte dieser die Reise mit angetreten; er ist es, der dem Androiden David die Befehle erteilt. Vickers entpuppt sich als seine Tochter. Weyland ist dem Tode nah und hofft auf Rettung durch die Konstrukteure. Er ordnet eine weitere Exkursion zu dem Bauwerk an, die er selbst anführt.

Anhand der Scan-Analyse der durch Fifield gestarteten Drohnen stellt die Besatzung fest, dass das Bauwerk in seinem Inneren ein Raumschiff birgt, dessen Form der eines Hufeisens ähnelt. Im Kommandoraum dieses Raumschiffs angekommen, glaubt Shaw, dass die Konstrukteure gerade im Begriff waren zu starten, um alles Leben auf der Erde wieder zu zerstören, aber ihr Start durch eine Katastrophe vereitelt wurde. Auf Weylands Befehl hin erweckt David den letzten Konstrukteur aus dem Kälteschlaf und spricht zu ihm. Dieser aber reißt dem Androiden den Kopf ab und tötet Weyland und weitere Besatzungsmitglieder; nur Shaw gelingt die Flucht aus dem Raumschiff. Der Konstrukteur leitet den Start seines Raumschiffs ein, um seinen Auftrag zu Ende zu bringen: Kurs auf die Erde zu nehmen und die Menschheit zu vernichten.

Shaw beschwört über Funk die restliche Besatzung an Bord der Prometheus, mit allen Mitteln zu verhindern, dass der Konstrukteur die Erde erreicht. Vickers befiehlt Janek daraufhin, die Prometheus in Sicherheit zu bringen. Janek weist jedoch seine zwei Co-Piloten an, den Ionenantrieb bereitzumachen, um auf Kollisionskurs mit dem Raumschiff des Konstrukteurs zu gehen. Er lässt Vickers die Wahl, mit in den sicheren Tod zu gehen oder mit einer Rettungskapsel die Prometheus zu verlassen. Das zurückgelassene Rettungsquartier soll ihr Überleben für zwei Jahre sichern. Vickers kann sich im letzten Moment auf die Mondoberfläche retten. Das abgestürzte Raumschiff des Konstrukteurs kippt jedoch auf sie und Shaw. Vickers wird erdrückt, Shaw überlebt an einer Felserhebung. Sie erreicht Vickers Rettungsquartier gerade noch rechtzeitig, bevor ihr Sauerstoffvorrat aufgebraucht ist. Durch das Türfenster des Operationsraums sieht Shaw den krakenähnlichen Fötus, der noch lebt und zu beträchtlicher Größe herangewachsen ist. Sie erhält von Davids noch funktionsfähigem Kopf die Warnung, dass der Konstrukteur ebenfalls den Absturz überlebt hat und sie verfolgt. Im nächsten Moment ist dieser schon in das Rettungsquartier eingedrungen und stürzt sich auf Shaw, die daraufhin den Türöffner zum OP betätigt. Das krakenähnliche Ungetüm überwältigt den Konstrukteur und führt seine Fortpflanzungsextremität in dessen Mund ein.

David berichtet Shaw, dass es noch weitere Raumschiffe der Konstrukteure unter den anderen Kuppeln gebe und er die Fähigkeit habe, zur Erde zurück zu navigieren. Shaw birgt daraufhin Davids Körperteile, aber unter der Bedingung, nicht zurück zur Erde, sondern zum Heimatplaneten der Konstrukteure zu fliegen. Sie möchte wissen, warum diese die Menschen erst erschufen und sie dann vernichten wollten. Sie setzt einen letzten Funkspruch ab und warnt davor, den Mond LV-223 aufzusuchen. Wenig später verlässt ein hufeisenförmiges Raumschiff den Mond vor der Szenerie seines Ringplaneten. Es ist der Neujahrstag des Jahres 2094.

Auf dem Mond bricht der Körper des überwältigten Konstrukteurs auf und es entsteigt ihm ein Wesen, das den klassischen Aliens dieser Filmreihe ähnelt – als Alien-Prototyp aus der Verbindung der Erbanlagen des krakenähnlichen Wesens mit denen des Konstrukteurs.

Hintergrund

Produktion
Ursprünglich war Prometheus – Dunkle Zeichen als Prequel zum 1979 erschienenen Film Alien – Das unheimliche Wesen aus einer fremden Welt gedacht. Allerdings entwickelte sich das Drehbuch zu einer eigenständigen Geschichte und ist somit ein Neuanfang der Reihe.

Prometheus – Dunkle Zeichen wurde von Brandywine Productions (Walter Hill und David Giler), Dune Entertainment und Scott Free Productions (Ridley und Tony Scott) produziert.

Am Film war auch der Künstler HR Giger beteiligt, der in den 1970er Jahren schon das "Alien" und das havarierte außerirdische Raumschiff für Ridley Scotts ersten Alien-Film entworfen hatte. Bei einer Pressekonferenz im Juli 2011 kündigte Scott an, der Film solle kaum digitale, sondern vor allem traditionelle Spezialeffekte enthalten und visuell entfernt an Blade Runner erinnern.

Gedreht wurde in den Pinewood Studios, im spanischen Alicante (Ciudad de la Luz-Filmstudios), in Fort William, auf Island (die Anfangsszene wurde direkt am Rande des Dettifoss-Wasserfalls und dessen Umgebung gedreht sowie in der Gegend des Vulkans Hekla), in Inverness, im Rannoch Moor und im The Storr. Als Kamera diente ausschließlich die Red Epic. Die Arbeiten begannen im März 2011 und endeten am 10. Dezember 2011.

Filmstarts
Prometheus – Dunkle Zeichen startete am 30. Mai 2012 in Frankreich, Belgien und der französischsprachigen Schweiz, im Vereinigten Königreich hatte Prometheus am Tag darauf seine offizielle Premierenfeier. In den Vereinigten Staaten lief der Film am 8. Juni desselben Jahres an, in Österreich am 8. August, in Deutschland und der deutschsprachigen Schweiz am 9. August. Prometheus – Dunkle Zeichen wurde im 3D-, im IMAX- und im regulären (nicht-stereoskopischen) Filmformat gezeigt. Als Verleiher fungierte 20th Century Fox.

Der Film spielte bei einem Budget von 130 Millionen US-Dollar weltweit mehr als 400 Millionen Dollar ein.

Synchronisation
Die deutschsprachige Synchronisation entstand bei der Interopa Film nach einem Dialogbuch von Klaus Bickert und unter der Dialogregie von Björn Schalla.

Rezeption

Kritiken
Das Lexikon des internationalen Films schrieb, Regisseur Ridley Scott knüpfe an Motive aus seinem Film Alien von 1979 an, und lobte die "verblüffenden Ideen und visionären Set-Designs". Die Handlung des Films verfalle aber "zunehmend den Klischees des genreüblichen Horrorfilms". Die mangelnde Charakterisierung der meisten Figuren und die "auf bloße Worthülsen reduzierte Pseudo-Metaphysik" der Dialoge stehe der "angestrebten Tiefgründigkeit" wie auch "dem Genuss der großartigen optischen Schauwerte im Weg".

In der Enzyklopädie des Phantastischen Films beschreibt Stefan Jung den Film als "vollständig durchdachtes Filmkonzept, das […] zum einen als intaktes erzählerisches Universum innerhalb der ganzen Alien-Saga, des Weiteren aber auch als eigenständige Neudefinition der von Scott mitentwickelten Ur-Geschichte selbst lesbar ist." In diesem Zusammenhang geht Jung auf einzelne stilistische Merkmale des Films ein, so auch auf das visuelle Design, den verstärkten Drang zur Psychologisierung von Handlung und Figuren, auf die "Prometheus"-Sagen als literarische Vorbilder und zuletzt auf das genretypische "Traum"-Motiv, wodurch der Film dem Autor letztlich stärker von der Handschrift des Regisseurs und weniger von der bereits etablierten Filmreihe und ihren Normen geprägt erscheint.

Spiegel Online betrachtete Prometheus als "Glücksfall" und "besten Alien-Film, der keiner ist", mit "schrecklich-schönen" Bildern, überzeugenden Stars und überraschendem Humor, dem die Überführung der Reihe in "eine eigenständige Erzählung" gelänge.

Die Zitty kritisierte, der Film glänze zwar mit "exzellenten Schauwerten", falle jedoch plötzlich "von der vieldeutigen SF-Vision in den Popcorn-Modus. […] Hanebüchene Dialoge und groteske Drehbucheinfälle […] lassen die Vision zu flachem Actionfutter verkommen." Von einem Ridley Scott dürfe man mehr erwarten.

Thomas Assheuer analysierte den Film in der Zeit als Erklärungsversuch, woher das Böse stamme. Es komme zwar "ein handwerklich brillanter Science-Fiction-Horror-Film heraus, aber alles in allem doch ein großer Mythen-Rührquark mit vielen abgeschmackten Bildern aus der abendländischen Bilderbackstube".

Patrick Seyboth schrieb in epd Film, dass man viele Aspekte an Prometheus bemängeln könne, so "seine Logiklöcher, die allzu erklärungsseligen Dialoge, die verschenkten Charaktere und Konstellationen, die oft viel zu aufdringliche Musik". Trotzdem sei Prometheus ein "kraftvoller und mitreißender Film, in vielem faszinierend, in manchem furchterregend".

Der Journalist Markus Ströhlein lobte die schauspielerische Leistung Michael Fassbenders und "die souverän eingesetzte 3D-Technik", kritisierte den Film aber für seine "krude Geschichte", den "hektisch-holprigen Schnitt" und einen "aufdringlichen Soundtrack". Generell habe "Scott über die vermeintlich großen Fragen offensichtlich die kleinen, aber bedeutsamen Fragen des Filmemachens vergessen".

Auszeichnungen

Fortsetzung
Regisseur Ridley Scott plant insgesamt drei Fortsetzungen von Prometheus, wobei die dritte schließlich den inhaltlichen Anschluss an seinen ersten Alien-Film von 1979 liefern soll.

Die erste Fortsetzung trägt den Titel Alien: Covenant. Die Dreharbeiten begannen im März 2016 in den Fox Studios in Sydney. Die Rolle des Androiden David übernahm erneut Michael Fassbender. Der Film startete im Mai 2017 weltweit.

Ridley Scott erklärte in einem Interview, dass sich die Handlung auf die "Konstrukteure" fokussieren werde und er eine neuartige Form der Xenomorph-Aliens, welche sich von denen im Finale von Prometheus unterscheiden sollen, einführen werde.

Trivia

Der Androide David erlernt Ur-Indogermanisch unter anderem über das Rezitieren von Schleichers Fabel. Sein interaktiver Sprachlehrer für Ur-Indogermanisch wird in dieser Szene von Dr. Anil Biltoo gespielt, der auch als Sprachexperte für den Film fungierte. Später kann David seine Sprachkenntnisse zur Kommunikation mit einem der Konstrukteure nutzen. In der Szene, in der der Forschungstrupp unter Leitung des greisen Unternehmers Peter Weyland den dunklen Frachtraum des außerirdischen Raumschiffs betritt, fragt Archäologin Elizabeth Shaw den blonden Androiden David, warum die menschengleichen Konstrukteure den Plan hatten, zur Erde zu fliegen, woraufhin David antwortet: "Wenn man etwas erschaffen will, muss man vorher etwas zerstören." In den Wirtschaftswissenschaften gibt es die Theorie der Schöpferischen Zerstörung des österreichischen Ökonomen Joseph Schumpeter.

Weblinks

 Project Prometheus
 Brad Brevet: What is Going On in 'Prometheus'? A Universe of Questions, Answers and Theories, Deutung des Films mit zahlreichen Bildern (englisch)
 Cavalorn: Prometheus Unbound: What The Movie Was Actually About, Interpretation (englisch)
 Prädikat wertvoll: Gutachten der Deutschen Film- und Medienbewertung

Einzelnachweise

Ridley Scott
Filmtitel 2012
US-amerikanischer Film
Britischer Film
Science-Fiction-Film
3D-Film
Horrorfilm
Außerirdische im Film
Alien (Franchise)

Prometheus – Dunkle Zeichen


Amyloplasts are a type of plastid, double-enveloped organelles in plant cells that are involved in various biological pathways. Amyloplasts are specifically a type of leucoplast, a subcategory for colorless, non-pigment-containing plastids. Amyloplasts are found in roots and storage tissues, and they store and synthesize starch for the plant through the polymerization of glucose. Starch synthesis relies on the transportation of carbon from the cytosol, the mechanism by which is currently under debate.

Starch synthesis and storage also takes place in chloroplasts, a type of pigmented plastid involved in photosynthesis. Amyloplasts and chloroplasts are closely related, and amyloplasts can turn into chloroplasts; this is for instance observed when potato tubers are exposed to light and turn green.

Role in gravity sensing

Amyloplasts are thought to play a vital role in gravitropism. Statoliths, a specialized starch-accumulating amyloplast, are denser than cytoplasm, and are able to settle to the bottom of the gravity-sensing cell, called a statocyte. This settling is a vital mechanism in plant's perception of gravity, triggering the asymmetrical distribution of auxin that causes the curvature and growth of stems against the gravity vector, as well as growth of roots along the gravity vector. A plant lacking in phosphoglucomutase (pgm), for example, is a starchless mutant plant, thus preventing the settling of the statoliths. This mutant shows a significantly weaker gravitropic response as compared to a non-mutant plant. A normal gravitropic response can be rescued with hypergravity.
In roots, gravity is sensed in the root cap, a section of tissue at the very tip of the root. Upon removal of the root cap, the root loses its ability to sense gravity. However, if the root cap is regrown, the root's gravitropic response will recover.
In stems, gravity is sensed in the endodermal cells of the shoots.

References

Organelles
Plant cells
Plant physiology
Cell anatomy

Amyloplast


زاوية الشرفاء هي قرية صغيرة من قرى ولاية قبلي بالجنوب التونسي، وتتبع إداريا عمادة أم الصمعة من معتمدية سوق الأحد، وينحدر سكانها مثلها مثل مركز العمادة من بلدة جمنة.

قرى ولاية قبلي

زاوية الشرفاء


|}
Calea ferată forestieră Onești–Scutaru a fost o cale ferată forestieră cu ecartament îngust (CFF) ce lega comuna (ulterior orașul) Onești de satul Scutaru. Lungimea totală a liniei (inclusiv funiculare) era de 122 km. Cea spre Scutaru a fost desființată în anii 1970 din cauza inundațiilor care au rupt podul peste râul Cașin la intrare în Onești, iar cea de la Scutaru spre pădure în anul 1994.

Istoric

Societatea forestieră "Union"

În Monitorul Oficial nr. 120 din 12 august 1903 a fost publicat un act de vânzare-cumpărare între Statul Român ca vânzător și "Union" – Societate Forestieră, cumpărător, cu sediul central la Milano, pentru expolatarea suprafeței de 3447 ha pădure în Masivul Cașin, Județul Bacău.

Între 1906-1907 societatea Foresta S.A., finanțată de bănci române și străine a construit centrul de prelucrare al lemnului "Union" cu 24 de gatere la Scutaru și un depozit de cherestea pe 7,8 ha lângă stația CFR Onești. Colonia Scutaru s-a dezvoltat rapid, pe lângă fabrica de cherestea construindu-se un atelier mecanic, o moară, o brutărie, un magazin alimentar, un dispensar, o școală, un cămin cultural, un cinematograf și o stație de radioficare.

Pentru transportul buștenilor și al cherestelei, societatea a dat o comandă de construcție a unei rețele de cale ferată îngustă cu ecartamentul de 760 mm cu specificațiile:

 CFF Onești (km 0)–Scutaru (km 24/0)–Înțărcătoare (km 32,2/0);
 CFF Scutaru (km 0)–Piua (km 2,6)–Dragomira (km 22,5);
 CFF Înțărcătoare (km 32,2/0)–Zboina Neagră (km 3,5);
 CFF Înțărcătoare (km 32,2/0)–Zboina Verde, ca derivație din linia Înțărcătoare–Zboina Neagră;
 CFF Scutaru (km 24/0)–Tălâmba (km 2,6).

în anul 1910 la București s-a înființat societatea anonimă pe acțiuni "Arthur Koppel S.A." subsidiară a Orenstein&Koppel, ca secție de construcții. Biroul de construcții a preluat, în același an, pe lângă alte lucrări, comanda firme austriece de valorificare a lemnului de construire a unei linii forestiere de aproximativ 38 km lungime în partea de est a Carpaților Orientali.

În perioada interbelică a avut loc naționalizarea liniei de cale ferată îngustă, ce aparținuse în trecut societății "Union".

În timpul marii crize economice din perioada 1929–1930 au fost concediați aproape toți muncitorii din sectorul forestier de pe valea Trotușului, inclusiv la Onești, închizându-se fabricile și oprindu-se lucrul în pădure. O vreme a încetat lucrul și la fabrica din Scutaru, ceea ce a înrăutățit situația muncitorilor din Onești, care lucrau acolo, sau munceau în pădure, la tăiatul, fasonarea, încărcarea, descărcarea și depozitarea lemnelor. Oneștiul, deși centru rural, a servit ca loc de desfacere a produselor lemnoase, loc unde existau și depozitele întreprinderii forestiere și diferiților proprietari particulari.

În anul 1948 s-a început demontarea și transportarea utilajelor fabricii de cherestea de la Scutaru la Onești, iar la data de 1 septembrie a aceluiași an a intrat în funcțiune fabrica de cherestea de la Onești, în același timp s-a început electrifcarea comunei. Întreprinderea Forestieră a început să prelucreze materialul lemnos din bazinele forestiere de la Scutaru, Înțărcătoarea, Oituz, Slănic, pentru a-l transforma în cherestea, parchet, doage, traverse etc. Produsele finite serveau drept materie primă pentru combinatele de industrializare a lemnului de la Bacău și Comănești, precum și altor unități din țară.

Fabrica devenise cea mai mare unitate industrială a Oneștiului la acea dată, având o forță motrică de 520 CP, o capacitate de 6000 mc/an și 319 angajați. Oneștiul, stație feroviară, devenise un centru de polarizare a lemnului exploatat în bazinele râurilor Cașin și Oituz. În anul 1977 Centrul de Preindustrializare a Lemnului a fost modernizat, colaborând cu combinatul C.P.L. Comănești.

Construcția liniei
Linia a fost executată cu ecartamentul de 760 mm și a folosit la expedierea trunchiurilor de copac din pădure la gater și de acolo la linia ferată de stat, având ramificații pe pârâurile Calasău, Bucieș, Zboina și un funicular între valea Lepșei și valea Cașinului, ce trecea peste culmea Zboina.

Prima bucată a sectorului de linie era așezată pe o stradă deschisă, dar care era imediat părăsită. După traversarea unui curs de apă, linia urca un platou înalt și mergea apoi peste un teren prăpăstios de-a lungul întinderii muntelui, peste cascade, stânci și văi adânc tăiate. Traversarea cursurilor de apă și a văilor a fost realizată cu lucrări de pământ și lemn, deși prima variantă era mai costisitoare față de cea a construcțiilor din lemn procurat la fața locului. Construcția unui număr mare de poduri de lemn a necesitat piloni pilotați de 35-40 cm grosime fiecare, în ale căror capete au fost fixați papuci de metal cu scopul de a-i întări în procesul baterii lor prin intermediul sonetei manuale, la o adâncime variabilă de 3-6 m.

Pilonii de lemn au fost folosiți la toate podurile cu o înălțime mai mare de 5 m deasupra nivelului văii. Fundarea de multe ori se făcea utilizând mai multe stații de pompare. Cel mai lung pod din linia de cale ferată era Ghioina care avea o lungime de 116 m. Alte poduri aveau lungimea de 102 m, 90 m etc. Înclinarea căii ferate era de la maxim 25‰ în porțiunea din partea finală a văii la maxim 45‰ în porțiunea din partea superioară a văii, iar raza minimă a curbelor de 50 m. Aproximativ 400 de oameni au fost angajați la construcția obiectivului. Livrarea materialul rulant și anexelor a fost făcută de Orenstein & Arthur Koppel A.G., ce includea 150 vagoane pentru lemne lungi și scurte, precum și 4 locomotive 4/4 cu axe mobile pe curbe.

Exploatare

Dimensionare rețea
 Pe Planurile Directoare de Tragere la scara 1:20.000 ale României (Proiecția Lambert-Cholesky): în perioada 1917-1951 traseul căii ferate pornea de lângă gara Onești (cota 213) trecând pe lângă fabrica de gaz Frischoff, ajungea la Malu (cota 248), după care traversa râul Cașin pentru a se îndrepta pe stânga acestuia spre localitatea Cașin (cota 273) și apoi spre Lupeștii Cârjei (cota 314). De aici mergea spre Mănăstirea Cașin trecând prin Desrobiți (cota 346) și se îndrepta spre Scutaru (cota 460), de unde avansa pe vale spre Poiana Înțărcătoarea (cota 605). De aici continua în amonte și se oprea între confluența pârâului Clăbucu și cea a Clăbucelului (aflată la cota 735), cu Cașinul.

 Pe Harta Topografică Militară a României la scara 1:25.000 (Proiecția Gauss-Kruger) Ed. a II-a: după 1974 traseul căi ferate începea de la Scutaru în dreptul vâii pârâului Teiul, urcând pe valea Cașinului în amonte până la confluența cu Pârâul Scurt (situată între cotele 980-990). Porțiunea Scutaru Onești era desființată. Din această linie se desprindeau câteva derivații:
 Pe valea Bucieșului, de la confluența situată la cota 510 avansa o derivație până la un punct situat între cotele 620-630
 Din această derivație se desprindea pe valea pârâului Rădăcina o linie secundară, pornind de la confluența cu Bucieșul situată între cotele 610-620. Aceasta avansa până la cota 748.3. Din această derivație secundară se desprindeau alte două derivații terțiare:
 pe valea pârâului Fata Moartă (de la confluența cu Rădăcina situată între cotele 700-710 la cota 830) Din aceasta, se mai desprindea o derivație cuaternară.
 pe valea pârâului Valerița (de la confluența cu Fata Moartă situată între cotele 780-790, până la cota 810)
 pe valea pârâului Ghiu (de la confluența cu Rădăcina situată la cota 720, la cota 790)
 O scurtă derivație de aproximativ 300 m avansa în amonte pe vale pârâului Clăbucu, între cota 750 situată la confluența cu Cașinul și cota 790.

Locomotive utilizate de-a lungul timpului

Decăderea și desființarea liniei
La sfârșitul anilor 1950 și începutul anilor 1960, sistemul de căi ferate forestiere care includea pe cel de funiculare a început să fie depășit din punct de vedere al rentabilității economice, de sistemul de drumuri forestiere, cu atât mai mult cu cât ultimul putea folosi atât activităților miniere (și în mod particular exploatăreii petrolului), cât și turismului. Deciziei politice luate în anul 1957 în favoarea drumurilor forestiere, i s-au adăugat problemele generate de standardele tehnice joase ale liniilor de funicular, de durata lor de viață redusă datorită folosirii pilonilor de lemn, precum și de inundațiile care distrugeau sistemele de transport. De asemenea, apariția unei noi rețele de unități de procesare a lemnului a impus rebalansarea expolatării masei lemnoase, iar apariția unui sistem integrat de exploatare și transport a determinat orientarea către modalități de exploatare specifice, adaptate cererii de moment a pieței. În plus, sistemele de căi ferate forestiere au devenit, mai ales acolo unde terenul era instabil și supus acțiunii negative a elementelor naturale, incapabile să asigure atât un volum semnificativ de masă lemnoasă atunci când era necesar, cât și raționalizarea acestuia atunci când situația o impunea.

În anul 1948 s-a început demontarea și transportarea utilajelor fabricii de cherestea de la Scutaru la Onești, iar la data de 1 septembrie a aceluiași an a intrat în funcțiune fabrica de cherestea de la Onești.

Urmând deschiderii unității de procesare a lemnului de la Focșani în 1960, funicularul Lepșa-Scutaru a fost în următorul an desființat. Cu toate acestea, Scutaru a beneficiat în continuare de faptul că era un punct de transfer situat la marginea pădurii, conectat cu sistemul rutier, punct de unde transportul auto putea livra materie primă fabricii de cherestea de la Onești.

În anii 1970 din cauza inundațiilor care au rupt podul peste râul Cașin la intrarea în Onești, porțiunea de cale ferată dintre Onești si Scutaru a fost desființată. În 1972 podul Ghioina, reconstruit în perioada 1936-1939, a cedat și el.

La începutul anilor 1970 a debutat criza petrolului, cauzată de războiul arabo-israelian. Faptul că România devenise între timp importator de petrol datorită capacității supradimensionate de prelucrare a lui în industria petrochimică, a făcut ca să apară necesitatea economisirii combustibililor bazați pe hidrocarburi și implicit a determinat statul român, prin organizația națională Centrul exploatării lemnului (CEL) să păstreze funcționale liniile CFF rămase pe un termen nelimitat, deși erau mai scumpe de întreținut decât drumurile forestiere.

Resturi scurte și trunchiate de cale ferată au început astfel să deservească unități mici de procesare și puncte de schimb, cum s-a întâmplat și cu calea ferată forestieră Onești-Scutaru, sau la Oituz, Covasna, Râșca, Suceava și Tazlău, Neamț. În consecință, sistemul CFF de pe valea Cașinului s-a redezvoltat spre zona împădurită.

După 1980 când exploatările forestiere s-au restrâns considerabil, colonia Scutaru a început să decadă. Apogeul decăderii a fost atins în anii 1990, odată cu desființarea transportului local pe linia căii ferate forestiere, care mai rămăsese de la Scutaru spre pădure, în anul 1994, prin plecarea muncitorilor.

Compania Diana Forest a dobândit de la fosta Întreprindere Forestieră de Exploatare și Transport (I.F.E.T.) imobilele aferente fostei fabrici de cherestea, care la începutul anilor 2000 se aflau în paragină.

Accidente și incidente notabile
În anul 1920 clopotnița și școala domnească din incinta fostei mănăstiri Cașin, care au fost acoperite cu șindrilă în același an, au luat foc din cauza unei locomotive a Societății forestiere "Union". Cu acest prilej au ars două turle de la biserică împreună cu catapeteasma ce era lucrată cu aur și întregul mobilier. După acest eveniment școala domnească nu a mai fost reparată niciodată.

Apariții în literatură

În timpul Primului Război Mondial linia de cale ferată îngustă a asigurat servicii imense armatelor, înlesnind transportul militarilor, munițiilor și alimentelor.

În luna august a anului 1916, înainte  de  ziua  de  14  august,  pe  Valea  Trotușului  și-a  concentrat  forțele  Divizia 8 Infanterie, comandată de generalul de brigadă Ioan Pătrașcu, printre punctele stabilite aflându-se și fabrica "Union", cu Regimentul 12 Artilerie cu trei baterii, Regimentul 17 Artilerie cu cinci baterii și ambulanța Diviziei 8 Infanterie.

Galerie foto

Note
  Baterea în sol a unui pilon cu o sonetă.
  În anul 2009 la cele două capete de pod s-a ridicat câte o troiță, din care una amenajată asemenea unui mic paraclis.

Referințe

Bibliografie
  Eine waldbahn in Rumänien, Orenstein & Koppel Germany, O&K Katalog, 1910, p. 27, p. 28
  Planurile Directoare de Tragere ale României (Proiecția Lambert-Cholesky)
 Șandru Ioan, Toma V. Constantin, Aur Nicu; Orașele Trotușene – Studiu de geografie umană II, Întreprinderea Poligrafică Bacău (1989), pp. 194-198
 The Economy of East Central Europe, 1815-1989: Stages of Transformation in a Peripheral Region, David Turnock, Routlege Taylor & Francis Group, London UK & New York USA, 2006, ISBN 9781138878280:
Transport for Romania's Carpathian Forests: Improved Accessibility through Technological Change, Turnock, D., Dr., University of Leicester, Dept. of Geogr., Leicester LE1 7RH, England, GeoJournal 22.4 409-428, December 1990, Kluwer Academic Publishers

Legături externe

 Filmare cu Calea Ferată Forestieră Onești–Scutaru, 1994, John Philips, youtube.com

Onești–Scutaru
Onești–Scutaru
Istoria județului Bacău
Transportul în Județul Bacău
Depresiunea Tazlău-Cașin

Calea ferată forestieră Onești–Scutaru