La famille Harrach est une ancienne famille noble de l'Autriche. Elle vient probablement d'un endroit appelé Harrouche près de Freistadt. Elle reçoit en 1616 le titre de grave (comte).

Histoire

La première mention de la famille apparaît en 1195 dans des documents trouvés de la  (à cette époque dans le Duché de Bavière, plus tard cédé à l'Autriche).

Membres

  (1570–1628) : le beau-père d'Albrecht von Wallenstein est créé comte du Saint-Empire par Ferdinand II et obtient un siège sur le banc des comtes du cercle de Souabe dans la Diète d'Empire.
 Ernst Adalbert von Harrach (1598-1667) : fils aîné du précédent, cardinal, archevêque à Prague puis à Trente, beau-frère du puissant Wallenstein, il joue un important rôle dans la Révolte de Bohême.
 Elisabeth von Harrach (1601-1654) : elle épouse Wallenstein, duc de Friedland.
 Carl-Leonhard von Harrach (mort en 1645) et Otto Frederik von Harrach : frères puinés d'Ernest Adalbert, fondent les lignées de Harrach-Rohrau et Harrach-Jilemnice.
 Ferdinand Bonaventura von Harrach (1637-1706) : ambassadeur de l'Autriche à la cour d'Espagne, il essaie en vain de faire prévaloir les prétentions des Habsbourg sur la succession d'Espagne.
 Aloys Thomas Raimund von Harrach (1669-1742) : troisième fils du précédent, succède à son père à l'ambassade d'Espagne, est nommé en 1728 vice-roi de Naples et en 1733, ministre de cabinet.
 Karl Borromäus von Harrach (1761-1829) : petit-fils cadet du précédent, exerce gratuitement la médecine durant 25 ans à Vienne et se distingue de 1805 à 1809 pour son humanité envers les blessés.
 Auguste von Harrach (1800-1873) : nièce du précédent, épouse en 1824 le roi de Prusse Frédéric-Guillaume III qui la crée princesse de Liegnitz.

Demeures
Parmi les résidences qui ont appartenu à la famille :
 : Léonhard III von Harrach a acquis la seigneurie et la forteresse de Rohrau en Basse-Autriche en 1524 ; par mariage, il est récemment tombé dans la Famille von Waldburg-Zeil.
 Château de Prugg à Bruck an der Leitha : propriété de la famille depuis 1560 à ce jour
 Palais Harrach (Freyung)
 Palais Harrach à Vienne
 Palais Harrach à Prague
 Harrachov

 Jilemnice : En 1701, Ferdinand Bonaventura Graf von Harrach acquit la ville et le domaine seigneurial de Starkenbach (Jilemnice), que la famille conserva jusqu'à son expropriation en 1945.

Notes et références

Bibliographie
 Constantin von Wurzbach, Harrach, die Grafen, Genealogie, In: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich, 7, Theil. Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, Vienne, 1861, .
 Constantin von Wurzbach, Harrach, die Grafen, Wappen, In: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich, 7, Theil. Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, Vienne, 1861,
 Ernst Heinrich Kneschke, Neues allgemeines deutsches Adels-Lexicon, vol. 4, Friedrich Voigt's Buchhandlung, Leipzig, 1863,
 , Harrach, Grafen von, In: Neue Deutsche Biographie (NDB), vol. 7, Duncker & Humblot, Berlin, 1966,
 Dora Skamperls, Neue Forschungen zu den Gärten der Grafen Harrach in Wien und Niederösterreich. Quellen aus dem Harrachschen Familienarchiv In: Die Gartenkunst 16 (2/2004), .
 Konstantinos Raptis, Die Grafen Harrach und ihre Welt 1884–1945, Cologne: Böhlau Verlag, 2017,

Liens externes

Famille noble autrichienne

Harrach


Cloiselia, rod glavočika smješten u tribus Dicomeae, potporodica Dicomoideae. Postoje četiri priznate vrste, sve su madagaskarski endemi  drveća.

Vrste
 Cloiselia oleifolia (Humbert) S.Ortiz
 Cloiselia carbonaria S.Moore
 Cloiselia humbertii S.Ortiz
 Cloiselia madagascariensis S.Ortiz

Izvori

Dicomoideae

Cloiselia


Asociația artiștilor independenți a fost o societate artistică înființată în toamna anului 1915. Motivațiile creării ei au fost similare celor ale Societății Cenaclul idealist, înființat în același an. Organizația, în mod asemănător Cenalului idealist, a fost fondată de alți tineri absolvenți ai Școlii de Belle-Arte din București. Scopul principal al ei, a fost întrajutorarea societarilor pentru a se face cunoscuți publicului amator de artă. În scurt timp de la înființare, în ziua de 6 ianuarie 1916, a deschis o expoziție în Sala Minerva din bulevardul Academiei nr. 3 din București.

Au fost prezente 208 de picturi în ulei, acuarele, desene și sculpturi realizate de cei nouă membri ai societății - Aurel Jiquidi, Petre Bulgăraș, Alexandru Poitevin-Scheletti, Alexis Macedonski, soția acestuia - d-na Solaro, d-ra Lucreția Petrovici - ce a venit și cu exponate de artă decorativă, Gheorghe Georgescu și George Dimitriu. Unii au avut puține lucrări - George Dimitriu cu Melancolia și Aurel Jiquidi care a avut doar șapte acuarele. Alții mai productivi, au avut fiecare în parte lucrări cât pentru o expoziție personală. Așa au fost Alexis Macedonski cu 30 de picturi în ulei, soția sa cu 40 de desene, 11 acuarele și 33 de picturi în ulei.

Expoziția societății a trecut neobservată de către cronica de presă.

Din cauza intrării României în Primul Război Mondial, societatea și-a încetat activitatea.

Referințe

Bibliografie
Petre Oprea: Societăți artistice bucureștene, Editura Meridiane, București, 1969, pag. 72 - 73

Legături externe

Fondări în 1915
Desființări în 1916
Organizații de artă din România
Evenimente în România

Asociația artiștilor independenți


عبد الله راشد أحمد اليعقوب ، (1950 - 2004) ملحن كويتي تم إعتقاله من قبل الشرطة السرية العراقية التابعة لصدام حسين أثناء الغزو العراقي لدولة الكويت وكان برفقته الشاعر فائق عبد الجليل وكان أيضا معهم رفيقهم الثالث خالد ادريس والاعتقال كان بسبب قيامه بتلحين عمل وطني كامل اسمه «الصمود» أثناء الاحتلال وهذا العمل من كلمات فائق عبد الجليل. تم التعرف على رفاته في 25 يوليو 2004.

عن حياته وبداياته
ولد الملحن عبد الله راشد أحمد اليعقوب وشهرته عبد الله الراشد في مدينة الكويت وتحديدا في تاريخ (18 سبتمبر 1950)، وهو خريج معهد المعلمين عام 1972 وكان ترتيبه الأول على شعبته الموسيقية، وبعد تخرجه مباشرة عمل مدرِّساً للتربية الموسيقية في وزارة التربية، ومن ثم انتقل إلى وزارة الإعلام وشغل منصب مشرف كنترول في قسم مراقبة الموسيقى، وهو متزوج ولديه ولد سعود وخمس بنات.

عضوياته الفنية
 عضو في جمعية المعلمين الكويتية.
 عضو في جممعية الفنانين الكويتيين.
 عضو فرقة المسرح الشعبي.
 عضو فرقة الأضواء التي شكلها مع مجموعة من الفنانين الشباب أثناء فترة الدراسة والهواية.

ظروف الأسر والاستشهاد
بحكم شهرته كملحن معروف، فقد كان يعدّ مع مجموعة من الفنانيين الكويتين المطلوبين للقوات العراقية الغازية، فقد كان متواجد مع الشاعر الشهيد فائق عبد الجليل، لتنفيذ أغنية {الصمود} الوطنية، أثناء الاحتلال العراقي، فعرفت المخابرات العراقية بالأمر وإعتقلته مع زميله الشاعر الشهيد فائق عبد الجليل، ونقل الاثنان إلى سجن الأحداث في أطراف مدينة الكويت حيث كان الأسرى الكويتيون يمضون فترة قصيرة قبل ترحيلهم إلى معتقلات بغداد، ومن ثم نُقل إلى كربلاء في (30 يناير 1991)، وفي (25 يوليو 2004) أعلن خبر استشهاده بعد التعرف علي رفاته في مقبرة جماعية شمال كربلاء.

بعض أعماله
 أغنية (قمر جنها) وهي من غناء الفنان عباس البدري.
 أغنية (اما الآن) وهي من كلمات الشاعر الشهيد فائق عبد الجليل ومن غناء الفنان فيصل الزنكوي.
 أغنية (مسافر) وهي من غناء الفنان عبد المحسن المهنا.
 أغنية (أنت بديت) وهي من غناء الفنانة رباب.
 أغنية (يا بعد قلبي) وهي من غناء الفنانة رباب.
 أغنية (أخدعتني) وهي من كلمات الشاعر الشاهين ومن غناء الفنان عبد الله الرويشد.
 أغنية (ماغيرها) وهي من غناء الفنان إبراهيم القطان.
 أغنية (شخبار الديرة) وهي من غناء الفنان نبيل شعيل.
 أغنية (بياع كلام) من كلمات الشاعر الشهيد فائق عبد الجليل وهي من غناء الفنان سعدون جابر.
 أغنية (واحد من الناس) وهي من كلمات الشاعر فائق عبد الجليل ومن غناء الفنان أصيل أبو بكر.
 أغنية (الكلمة الأخيرة) وهي من كلمات الشاعر الشهيد فائق عبد الجليل ومن غناء الفنان أصيل أبو بكر.
وفي الأخير أفرج الفنان أبو بكر سالم عن أغنية قديمة غناها من كلمات الشهيد فائق عبد الجليل والحان عبد الله الراشد وهي رائعة لا أنت شمس.

أعماله الوطنية
 اوبريت (جسر المحبة الكويت) من تأليف فائق عبد الجليل والذي شارك فيه نخبة كبيرة من فنانين الكويت مثل الفنان مصطفى أحمد والفنان الراحل غريد الشاطئ والفنان عبد المحسن المهنا هو ليس بميت والفنان نبيل شعيل والفنانة رباب والفنان عباس البدري ومجموعة من ممثلين الكويت القدرين مثل الفنان الراحل علي المفيدي والفنانة الراحلة مريم الغضبان والفنان إبراهيم الصلال والفنانة زهرة الخرجي.
 أغنية (حب هذه الأرض) وهي من غناء الفنان عبد الكريم عبد القادر ومن كلمات الشاعر الراحل هزاع الصلال (ابن القرى)
 أوبريت (الصمود) من تأليف فائق عبد الجليل والذي لحنه أثناء الغزو العراقي لدولة الكويت وقام بغنائه مجموعة من أبناء المقاومة الكويتية بالإضافة إلى الطفلة مي صبيح العيدان وتم تسجيله بصورة جدا بسيطه على مسجل حيث كانت المجموعة تغني والملحن يعزف على العود بالإضافة إلى الايقاعات والجدير بالذكر أيضا ان هذا العمل تم إعادة تسجيله بعد تحرير الكويت بالقاهرة بتنفيذ موسيقى كامل تحت اشراف الملحن راشد الخضر وتم تسجيل العمل على نفقة الشاعرة الكويتية الشيخة سعاد الصباح.

مراجع

أشخاص من مدينة الكويت
سجناء ومعتقلون كويتيون
مدفونون في مقبرة الصليبخات
ملحنون كويتيون
مواليد 1950
وفيات 2004

عبد الله الراشد


De la crearea Națiunilor Unite, 1945, au avut loc trei conferințe mondiale asupra populației. Prima conferință, Conferința Mondială a Populației de la București, datează din 1974. Zece ani mai târziu, Mexico City a găzduit a doua Conferință Internațională asupra Populației. Ultima conferință mondială, Conferința internațională privind populația și dezvoltarea din Cairo, a avut loc în 1994.

Astăzi, este recunoscut la nivel mondial că îndeplinirea drepturilor femeilor și fetelor este esențială pentru dezvoltare. Dar dacă cineva ar fi urmărit originea acestei realizări, toate firele duc înapoi în Cairo, în 1994, când a avut loc ultima Conferință Internațională privind Populația și Dezvoltarea.

Istoric
Organizația Națiunilor Unite a coordonat Conferința Internațională privind Populația și Dezvoltarea în Cairo, Egipt, în perioada 5-13 septembrie 1994. Fiind convocată sub auspiciile Organizației Națiunilor Unite conferința a fost organizată de un secretariat format din Divizia Populație a Organizației Națiunilor Unite, pe atunci Departamentul pentru Analiza Economică și Socială și Politică (acum Departamentul Afacerilor Economice și Sociale) și Fondul Națiunilor Unite pentru Populație.

Diferitele opinii privind drepturile omului, populația, sănătatea sexuală și reproductivă, egalitatea de șanse între femei și bărbați și dezvoltarea durabilă s-au unit într-un consens global remarcabil care a pus demnitatea și drepturile omului, chiar în centrul dezvoltării.

"Conferința Internațională din 1994 privind populația și dezvoltarea apare într-un moment determinant în istoria cooperării internaționale. Odată cu recunoașterea tot mai mare a populației globale, a dezvoltării și a interdependenței de mediu, oportunitatea de a adopta politici macroeconomice și socio-economice adecvate pentru promovarea unei creșteri economice susținute în contextul dezvoltării durabile în toate țările și pentru mobilizarea resurselor umane și financiare pentru rezolvarea problemei globale, rezolvarea nu a fost niciodată mai mare."

Conferința de la Cairo a fost cea mai mare conferință interguvernamentală privind populația și dezvoltarea desfășurată vreodată, cu participarea a 179 de guverne și aproximativ 11 000 de participanți înregistrați - de la guverne, agenții și organizații specializate ale ONU, organizații interguvernamentale, organizații neguvernamentale și mass-media. Extinderea interesului și participarea societății civile a fost fără precedent.

Programul de acțiune
Programul de acțiune al acestuia este documentul director pentru Fondul Națiunilor Unite pentru Populație, program care a subliniat rolul fundamental al intereselor femeilor. "Adoptată de 179 de guverne, Programul de acțiune al Conferinței a marcat o schimbare fundamentală în gândirea globală asupra problemelor legate de populație și dezvoltare" Acesta este considerat ca un ghid pentru acțiunile naționale și internaționale în ceea ce privește populația și dezvoltarea pentru următorii 20 de ani.

Programul de Acțiune al Conferinței de la Cairo, adoptat de 179 de state membre, stabilește un plan de perspectivă pentru avansarea bunăstării umane, "subliniază legăturile integrale dintre populație și dezvoltare și se concentrează pe satisfacerea nevoilor femeilor și bărbaților individuali, nu pe atingerea obiectivelor demografice."  Acesta subliniază valoarea investirii în femei și fete, atât ca un scop în sine, cât și ca o cheie pentru îmbunătățirea calității vieții pentru toată lumea.

În plus, programul de acțiune evidențiază legăturile esențiale dintre sănătatea sexuală și reproductivă și aproape fiecare aspect al populației și al dezvoltării, de la urbanizare, migrație și îmbătrânire la structurile familiale în schimbare și importanța abordării drepturilor tinerilor. Ea atrage atenția asupra modului în care investițiile în femei și tineret, în special în ceea ce privește sănătatea sexuală și reproductivă, pot avea un impact asupra durabilității mediului și asupra dinamicii populației.

Două capitole separate au fost dedicate abordării egalității de gen, echității, responsabilității și drepturilor reproductive și a sănătății reproducerii. Acest lucru a marcat clar o victorie pentru mișcarea femeilor. Documentul recunoaște că împuternicirile femeilor și îmbunătățirea statutului lor sunt obiective importante în sine și esențiale pentru realizarea dezvoltării durabile.

Pentru o mai bună implementare a programului de acțiune și pentru a putea ajunge la obiectivele propuse pe care guvernele au convenit să le pună la dispoziție, Fondul Națiunilor Unite pentru Populație generează evaluări anuale ale nivelurilor resurselor naționale și asistenței internaționale necesare. Inițial a fost considerat a avea un orizont de timp de 20 de ani, dar Programul de acțiune a fost prelungit după 2014 de către Adunarea Generală.

Principiile Conferinței
Programul de acțiune al Conferinței conține 15 principii de bază. Primul principiu se referă la faptul că "toți oamenii se nasc liberi și egali în drepturi și demnitate." Principiul 2 și 3 fac referire la dreptul la dezvoltare al fiecăruia dar și la importanță fiecăruia la procesul de dezvoltare, "persoanele sunt subiectul central al dezvoltării".

Principiul 4 introduce egalitatea de gen, împuternicirea femeilor, eliminarea violenței împotriva femeilor și controlul fiecăruia asupra fertilității lor. Dezvoltarea culturală, economică și socială, apar în principiile 5 și 6, și sunt văzute ca modalități de a asigura bunăstarea oamenilor. Pentru ca programul să fie eficient, "toate statele și toți oamenii trebuie să coopereze în sarcina de eradicare a sărăciei".

Următoarele principii se referă la serviciile de sănătate (sănătate fizică, mintală, reproductivă, planificare familială), la familie ca unitate de bază în societate, dreptul la educație, copiii ca prioritate pentru stat și familie, tratament adecvat imigranților și oportunități egale pentru toți.

Obiective
Programul oficial al Conferinței, asupra căruia participanții au ajuns la un consens, denumește patru obiective importante. Primul obiectiv susține educația universală și prevede introducerea educație primare universale în toate țările până în anul 2015, și asigurarea unui acces mai larg pentru femei în învățământul secundar și superior.

Următoarele obiective sunt reducerea mortalității materne și reducerea mortalității infantile a copilului care prevăd adoptarea de către state a măsurilor necesare pentru a reduce rata mortalității și pentru atingerea unei rate cât mai mici. Ultimul obiectiv face referire la serviciile de sănătate reproductivă și sexuală, inclusiv la planificarea familială. Este pentru prima dată când într-un document de politică internațională se face referire la sănătatea reproductivă.

Programul de acțiune al Conferinței de la Cairo a oferit o bază pentru Obiectivele de Dezvoltare ale Mileniului și a contribuit la îmbunătățirea semnificativă a reducerii sărăciei, a sănătății, a educației și a egalității de gen în ultimii douăzeci de ani.

Referințe

Legături externe
International Conference on Population and Development, https://en.wikipedia.org/wiki/International_Conference_on_Population_and_Development

Conferințe internaționale
Secolul al XX-lea în Egipt

Conferința Internațională privind Populația și Dezvoltarea de la Cairo


Richard Ben-Veniste (born January 3, 1943) is an American lawyer.  He first rose to prominence as a special prosecutor during the Watergate scandal. He has also been a member of the 9/11 Commission. He is known for his pointed questions and criticisms of members of both the Clinton and George W. Bush administrations. In 2017, he became a CNN Legal Analyst.

Early life and education
Ben-Veniste was born to a Jewish family, his father of Levantine origin and his mother of Russian and German origin. He graduated from Stuyvesant High School in New York City in 1960, earned an A.B. from Muhlenberg College in Allentown, Pennsylvania in 1964, an LL.B. from Columbia Law School in New York City (1967), and an LL.M. from Northwestern University School of Law in Chicago in 1968.

Career
Ben-Veniste was an assistant U.S. attorney (1968–1973) in the Southern District of New York, and chief of the Special Prosecutions section, (1971–1973). He became a leading Watergate prosecutor, as chief of the Watergate Task Force of the Watergate Special Prosecutor's Office, (1973–1975).

He was the Democrats' chief counsel (1995–1996) on the Senate Whitewater Committee which investigated a variety of allegations involving Bill and Hillary Clinton. He argued that the Clintons did no wrong in connection with their investment in a failed land development project named Whitewater, or in their other Arkansas business affairs, nor did they commit violations of law after Mr. Clinton became president.

Ben-Veniste was a presidential appointee (2000) to the Nazi War Crimes and Japanese Imperial Government Records Interagency Working Group, which ultimately declassified some 8 million documents relating to war crimes in the World War II and post-war era.

9/11 Commission
Ben-Veniste was a member (2002) of the 9/11 Commission, where he developed a reputation for asking tough questions and demanding access to sensitive documents, although in some circles he was accused of grandstanding. His interrogation of U.S. Secretary of State Condoleezza Rice was contentious, and led to the declassification of the previously secret August 6, 2001, President's Daily Brief: "Bin Laden Determined to Attack Inside the United States." The 9/11 Commission Report was published in 2004 and has been read by millions of readers worldwide.

Ben-Veniste was a partner of the Washington, D.C., law firm of Melrod, Redman & Gartlan (1975–1981). In 1981 he formed Ben-Veniste and Shennoff, where he practiced for 10 years.  He joined Weil, Gotshal and Manges in 1991, where he was a partner until 2002. Ben-Veniste was a partner at Mayer Brown LLP from 2002 until January 2023.

Works
 Richard Ben-Veniste and George Frampton, Stonewall: The Real Story of the Watergate Prosecution Simon & Schuster, 1977,
 Richard Ben-Veniste, The Emperor's New Clothes: Exposing the Truth from Watergate to 9/11 Thomas Dunne Books, 2009,

References

External links

Living people
1943 births
21st-century American Sephardic Jews
American prosecutors
CNN people
Columbia Law School alumni
Jewish American attorneys
Lawyers from Washington, D.C.
Muhlenberg College alumni
New York (state) Democrats
New York (state) lawyers
Northwestern University Pritzker School of Law alumni
People associated with Mayer Brown
Stuyvesant High School alumni
United States Senate lawyers
Washington, D.C., Democrats
Watergate scandal investigators
Whitewater controversy

Richard Ben-Veniste


Općinska nogometna liga Virovitica za sezonu 1968./69.
Sudjelovalo je 8 klubova, a prvak je bio "Borac" iz Virovitice.

Ljestvica

 Dugo Selo – tadašnji naziv za Dugo Selo Lukačko

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutarnje poveznice
 Međupodsavezna liga Bjelovar 1968./69.

Vanjske poveznice

Izvori

 "Sportske novosti", lipanj 1969.

1968-69 Virovitica
Virovitica
1968-69 Virovitica

Općinska nogometna liga Virovitica 1968./69.


مدرسة الصيدلة  هي كلية تابعة لجامعة لندن تأسست عام 1842م وهي المعهد العالي الوحيد المختص في تدريس الصيدلة وحدها دون غيرها من المواد. تقع مدرسة الصيدلة في بلومزبري في لندن.

مواقع خارجية
 الموقع الرسمي لمدرسة الصيدلة، جامعة لندن

مراجع

مدرسة الصيدلة (جامعة لندن)
الصيدلة في المملكة المتحدة
تأسيسات سنة 1842 في إنجلترا
هيئات تعليمية أسست في 1842

مدرسة الصيدلة (جامعة لندن)


La Fundación Global Nature es una entidad privada española, de carácter benéfico docente, fundada en 1993 y orientada a la conservación y protección del medio ambiente. A nivel internacional es socia de la Global Nature Fund, fundada en Alemania en 1998, con la que colabora en el proyecto Living Lakes. La Fundación Global Nature está considerada por la AECID como una Organización No Gubernamental para el Desarrollo (ONGD), pues parte de sus actividades se llevan a cabo en países en vías de desarrollo.

La sede central de la Fundación Global Nature se encuentra en Madrid. Además cuenta con varios centros en donde desarrolla el grueso de sus proyectos de recuperación de humedales, protección medioambiental o conservación de la biodiversidad faunística y florística. Entre ellos se encuentran:

Torrejón el Rubio (Cáceres). Centro de educación ambiental vinculado al Parque nacional de Monfragüe.
Fuentes de Nava (Palencia). Centro de estudios ambientales centrado en las lagunas esteparias de Tierra de Campos y los humedales del Canal de Castilla.
Lorca (Murcia). "Reserva biológica" para la conservación de la tortuga mora (Testudo graeca).

Referencias

Enlaces externos
Página oficial

Global Nature
Organizaciones ecologistas
Organizaciones fundadas en 1993
Organizaciones no gubernamentales de España

Fundación Global Nature


Georg Hiob (Job) Marschall von Bieberstein (* 23. Dezember 1625; † 15. Oktober 1683 in Hedersleben) war ein sächsischer Hofmarschall.

Leben
Georg Hiob Marschall von Bieberstein, ältester Sohn von Alexander Marschall von Bieberstein und dessen Ehefrau Johanna Barbara geborene von Milckau, wurde auf dem Gut seines Großvaters mütterlicherseits zu Dallwitz bei Großenhain geboren und am 9. Januar 1626 dort auch getauft. Seine Kindheit verbrachte er auf dem väterlichen Gut zu Hermsdorf bei Döbeln.

1640 wurde er, zusammen mit seinem nächstjüngeren Bruder Joachim Wilhelm Marschall von Bieberstein, in der kurfürstlichen Landesschule in Meißen eingeschult, wo er die nächsten zwei Jahre verbrachte, um danach ein Studium mit Schwerpunkt im öffentlichen Recht an der Universität Wittenberg aufzunehmen, das er 1646 erfolgreich abschloss.

Bald darauf reiste er als Mitglied der sächsischen Delegation zu den Friedensverhandlungen nach Münster, wechselte jedoch schon 1647 als Kammerjunker in die Dienste des Herzogs Friedrich von Holstein-Gottorf. 1649 übernahm er die Stelle eines Hofmeisters der Fürstin Sophie Auguste von Anhalt-Zerbst, wo er seine spätere Frau, Sibylle von Ende, Kammerfrau der Fürstin, kennenlernte, die er am 15. November 1653 heiratete. Aus dieser Ehe gingen elf Söhne und acht Töchter hervor.

1663 erfolgte die Berufung zum Hofmarschall des Herzogs August von Sachsen-Weißenfels, dessen Interessen er noch im gleichen Jahr als Abgeordneter beim Reichstag in Regensburg vertrat. In diese Zeit dürfte sein Eintritt in die Fruchtbringende Gesellschaft fallen (wo er den Beinamen "Der Mehrende" erhielt), ebenso wie der Erwerb des Gutes Hedersleben, das er zu seinem Familiensitz wählte.

1670 schied Georg Hiob Marschall von Bieberstein auf eigenen Wunsch aus den Diensten des Herzogs aus, um sich ganz seinen Aufgaben als Domherr des Stifts Magdeburg zu widmen, die er ab 1664 versah, ab 1681 als Senior des Hochstifts.

Am 15. Oktober 1683 verstarb Georg Hiob Marschall von Bieberstein zu Hedersleben, wo er in der dortigen Kirche am 14. November beigesetzt wurde.

Siehe auch
 Marschall von Bieberstein

Mitglied der Fruchtbringenden Gesellschaft
Domherr (Magdeburg)
Georg Job
Geboren 1625
Gestorben 1683
Mann
Domherr (17. Jahrhundert)

Georg Job Marschall von Bieberstein


Krušovica je uređena za vodoopskrbu lokva kod gradića Komiže, na središnjem dijelu brda Krušovice.

Opis dobra
Na središnjem dijelu brda Krušovica je istoimena lokva. Krušovica je u antici bila poznata po eksploataciji ilovače, a lokalitet Krušovica spominje se u dokumentima iz 11. stoljeća. Krušovica je kružnoga tlocrta, promjera oko petnaest metara. Za vrijeme austro-ugarske uprave lokva je uređena, obzidana velikim kamenim blokovima i popločena kamenim pločama. Do vode se spuštalo trima kamenim stubištima. Lokva Krušovica u prošlosti je bila od velikoga društvenog i gospodarskog značenja za sela središnjega dijela otoka Visa. Njome su se stanovnici Duboke, Žene Glave, Borovika, Podhumlja i Podšpilja opskrbljivali pitkom vodom. Kako se lokvom služilo stanovništvo više sela, bila je okupljalište, prostor komunikacije i uspostavljanja društvenih veza te je imala važnu ulogu u životu ovoga dijela otoka.

Zaštita
Pod oznakom Z-6140 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "javne građevine".

Izvori

Zaštićene javne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Komiža
Vodene mase u Hrvatskoj

Krušovica


سليجو (بالأيرلندية:Sligeach) هي ثاني أهم بلدات محافظة كوناكت (بعد جلوي) وهي البلدة الرئيسية والمركز الإداري لمقاطعة سليجو بأيرلندا. عدد سكان البلدة 17892 (إحصاء سكان عام 2006)، ويوجد فيها جامعتين، معهد سليجو التكنولوجي، ومعهد القديسة أنجيلا. اسم البلدة مشتقّ من الكلمة الأيرلندية "Sligeach" بمعنى «مكان الأصداف البحرية»، إشارة لغزارة الأصداف البحرية في نهر الغارافوغ الذي يشق البلدة.

التطوير
عانت سليجو لمدة سنوات بسبب الإهمال وقلة التطوير، كغيرها من البلدات الغربية في أيرلندا، ولكن تحسن الوضع في السنوات الأخيرة في معظم القطاعات. تجديد الواجهتين المائيتين جي إف كي وروكوود من أهم التطويرات التي قامت بها السلطات في سليجو في السنوات الأخيرة.

وسائل الإعلام
تنشر في سليجو ثلاث جرائد محلية، وتنشر The Sligo Weekender يوم الثلاثاء وتنشر The Sligo Champion و The Sligo Post يوم الإربعاء، وتبث إذاعة راديو Ocean FM في تلك الناحية، كما تبث أيضا في دونيجال وليتريم.

توأمة
لسلايغو اتفاقيات توأمة مع كل من:
 كمبتن (1990 -)
 كروزون
 إلابل
 تالاهاسي

أعلام

 مارك سكانلون
 نيل جوردن
 شون فالون
 ديف كينيدي
 ماركوس فيهلي
 كريستوفر جونز
 بيتر هوران

مراجع

بلدات وقرى في مقاطعة سليجو
سليجو
مدن وبلدات ساحلية في جمهورية أيرلندا
مناطق إدارية في جمهورية أيرلندا

سلايغو


Serge Lebovici () a fost un psihanalist, pedopsihiatru și profesor de psihiatrie francez. Născut într-o familie originară din România, el a devenit în 1973 primul președinte al IPA (International Psycho-Analytical Association) care nu era de origine anglo-saxonă. Numele său mai este legat de crearea psihodramei psihanalitice, de introducerea în Franța a psihanalizei bebelușului și de crearea la Paris a unei instituții de psihiatrie de orientare psihanalitică.

Note

Nașteri în 1915
Decese în 2000
Psihiatri francezi
Psihanaliști francezi
Psihiatri evrei
Psihanaliști evrei

Serge Lebovici


Les effets psychologiques de la colonisation se traduisent notamment par des traumatismes liés à la mémoire collective. Ils affectent les personnes colonisées comme les colons, et font l'objet d'études spécifiques, peu nombreuses toutefois. Frantz Fanon, penseur anticolonial et psychiatre, s'y est intéressé et a réfuté les théories qu'Octave Mannoni avaient développées sur ce thème.  Une question centrale est celle de la transmission, ou au contraire de l'occultation de la mémoire coloniale comme postcoloniale, du traumatisme qui peut conduire à la révolte, du racisme et de la violence : l'enjeu est donc éducatif et mémoriel. Les effets psychologiques de la colonisation peuvent se perpétuer et, dans certains cas, continuer à affecter les générations du début du vingt-et-unième siècle.

Théorie de Mannoni et critique de Fanon

Octave Mannoni utilise la psychanalyse et la psychologie pour analyser le phénomène colonial en général et la colonisation de Madagascar en particulier (colonisés et colonisateurs sont analysés sous ce prisme) dans des revues puis dans son livre Psychologie de la colonisation (1950). D'après la psychologue Mireille Delbraccio, cet ouvrage est considéré comme daté par son vocabulaire et par son ton. Il y est question de décolonisation du moi. Cet ouvrage suscite des controverses : il est critiqué par Aimé Césaire, pour qui l'ouvrage justifie, à partir de lieux communs, un état d'esprit fait pour la colonisation chez les colonisés. Frantz Fanon consacre le quatrième chapitre de Peau noire, masques blancs, intitulé « Du prétendu complexe de dépendance du colonisé », à la réfutation des théories d'Octave Mannoni. Si, selon lui, la démarche de compréhension de l'attitude de l'homme face à la colonisation peut être approuvée, et la recherche de Mannoni, honnête, l'auteur de Psychologie de la colonisation n'a pas compris le sujet. L'une des erreurs de Mannani, selon Fanon, est de considérer le racisme comme la conséquence de la pauvreté des petits colons, plutôt que celle de la structure même de la société. L'exemple donné ici est l'Afrique du Sud. Une autre erreur consiste à hiérarchiser les racismes, alors que le racisme, d'après Fanon, ne peut qu'être présent ou absent (dire de telle personne/telle société qu'elle est moins raciste qu'une autre n'a donc pas de sens).

Peau noire, masques blancs peut être considéré comme un ouvrage pessimiste en dépit d'une conclusion optimiste. De plus, selon Fanon, si l'infériorité du colonisé est un postulat et une réalité psychologique, alors la révolte des colonisés, prêts à se sacrifier pour un autre avenir, ne peut que bouleverser le système colonial au moment où les colonisateurs en prennent conscience. Face à la psychiatrie coloniale, l'attitude de Frantz Fanon est de considérer ce type de médecine comme une violence dans un contexte colonial.

Racisme des colonisateurs

Le racisme, qui au cours de la période coloniale prend le masque d'une prétendue responsabilité à l'égard de peuples inférieurs (le « fardeau de l'Homme blanc », ou la mission civilisatrice que les Blancs s'attribuent), déjà présent avant la colonisation, est exacerbé par la politique expansionniste des puissances coloniales. Des théories établissent l'existence et la hiérarchie des races. Des penseurs, qui furent impérialistes, glorifient les exploits humains par la lebensphilosophie : Wilhelm Dilthey, Oswald Spengler et Max Scheler, qui en sont partisans, théorisent un certain darwinisme social.

Cas de la colonisation de l'Algérie

D'après l'historien marxiste Gilbert Meynier et Tewfik Allai, sans tomber dans l'erreur d'analyser l'Histoire de l'Algérie sous le seul prisme des traumatismes, ce sont sans doute la mémoire familiale et ces traumatismes qui conduisent à la résistance armée de 1954, début de la guerre d'Algérie. Le racisme notamment colonial, défini comme une haine de l'autre qui provient soit de l'extérieur,  soit de l'intérieur, mais sur qui l'on fantasme un extérieur (c'est le cas de l'antisémitisme), est selon lui lié à ce qu'il nomme le national. De même, le traumatisme est sûrement à l'origine des émeutes de 2005 dans les banlieues françaises, plusieurs générations après. Selon lui, la loi Gayssot ne suffit pas : il faut « instaurer de nouvelles solidarités politiques ». Dans la revue Vacarme, la psychologue clinicienne et psychanalyse Karima Lazali accorde un entretien, dont l'article est intitulé « Le trauma colonial, ce passé qui ne passe pas » en référence à un ouvrage de l'historien Henry Rousso sur la mémoire de l'Occupation en France. Elle publie Le trauma colonial. Une enquête sur les effets psychiques et politiques contemporains de l'oppression coloniale en Algérie (La Découverte, 2018) et La Parole oubliée (Erès, 2015). Selon elle, l'effacement de la mémoire coloniale a pour résultat que peu d'études sont publiées sur les effets psychiques de la colonisation. Elle évoque la haine de la différence et le cloisonnement entre "eux" et "nous". L'ouvrage d'Alice Cherki, la Frontière invisible, est mentionné.  La façon dont les morts de la guerre d'Algérie sont comptés en France et en Algérie (avec un écart significatif où l'Algérie compte bien plus de morts que la France) est représentative de cette forme d'effacement, qui selon Lazali est responsable du racisme ordinaire. Le faible nombre de travaux cliniques à ce sujet la contraignent à se tourner vers des sources littéraires pour comprendre le traumatisme. La confiscation des terres et l'instauration de l'état civil pour un meilleur contrôle (au lieu des noms en "ben", "fils de", qui témoignent d'une lignée) contribuent à éclipser le tribal. L'antisémitisme est aussi présent dès avant 1870 (date du décret Crémieux, qui divise les "indigènes israélites" et les "indigènes musulmans", comme les colonisateurs les appelaient). Le décret Crémieux est abrogé en 1940.

Pour Karima Lazali, la mémoire de la colonisation doit permettre de distinguer responsabilité et culpabilité, et ainsi lutter contre le racisme. L'Histoire et la responsabilité sont le fait de toute la population française, d'après Lazali. La mémoire collective de la guerre d'Algérie fait l'objet, en France, d'un chapitre du programme de la spécialité Histoire en classe de Terminale.

Autres pays colonisés

En Corée, la notion de Han désigne une forme de mélancolie et de ressentiment jugée essence du peuple coréen. Il s'agit d'une construction culturelle liée à l'Histoire de la Corée, notamment de la colonisation par le Japon.

Au Malawi, le Vimbuza est une danse de guérison, notamment de troubles mentaux. Cette pratique a lieu au dix-neuvième siècle  en réaction à la colonisation.

Bibliographie

 BRAUD Philippe, « Le traumatisme colonial », dans : Marie-Claude Smouts éd., La situation postcoloniale. Les postcolonial studies dans le débat français. Paris, Presses de Sciences Po, « Références », 2007, p. 405-413. DOI : 10.3917/scpo.smout.2007.01.0405. URL : https://www.cairn.info/--9782724610406-page-405.htm
 Psychologie de la colonisation, Seuil, 1950, réédité sous le titre Prospero et Caliban, Éditions Universitaires, 1984, et Le racisme revisité, Denoël, 1997.
 Gibson, Nigel and Roberto Beneduce, 2017, Frantz Fanon, Psychiatry and Politics, Lanham, MD: Rowman and Littlefield Publishers. 2014
 Decolonizing Madness: The Psychiatric Writings of Frantz Fanon, Nigel Gibson (ed.), London: Palgrave.

Références

Postcolonialisme
Mémoire collective
Syndrome en psychologie ou en psychiatrie
Troubles névrotiques, troubles liés à des facteurs de stress et troubles somatoformes
Conséquences d'une guerre

Effets psychologiques de la colonisation


මෙය කඩු වර්ග ලැයිස්තුවකි. කඩු යන යෙදුම මෙහි දී ඉතා පටු ලෙස අර්ථ දැක්වෙයි. මෙය පොදුවේ list of bladed weapons නොවන අතර machete හෝ සමාන "sword-like" ආයුධ ඇතුළත් කර නොමැත.

පූර්ව ඉතිහාසය
Bronze Age sword
Khopesh (Egyptian)
Iron Age sword
Xiphos (Greek term for the Iron Age sword)
Asi (Sanskrit term for the Iron Age sword)
Makhaira (Ancient Greek sabre)
Falcata/Kopis (swords with forward-curving blade)
Celtic sword
Acinaces (Persian short sword)
Harpe (Greek mythology)

අප්‍රිකානු කඩු
Shotel (Ethiopian)
Takoba
Billao (Somalian)
Kaskara (Sudanese)
Ida (Sword) (West African/Ivory Coast)

ආසියානු කඩු

අරාබි කඩු

All of the Islamic world during the 16th to 18th century, including the Ottoman Empire, Persia and Mughal India, were influenced by the saif or "scimitar" type of single-edged curved sword.
Via the Mameluke sword  this also gave rise to the European cavalry sabre.
Conversely, the term for the western sword in Arabic was firangi (i.e. "Frankish").

Terms for the "scimitar" curved sword:
Pulwar (Afghanistan)
Shamshir (Persia)
Talwar (North India)
Kilij (Turkish)
Mameluke sword (18th to 19th century Egyptian)
Flyssa (19th century Algeria)
Kaskara (19th century Sudan)
Nimcha (18th century Morocco)
Shotel (Ethiopian scimitar)
Takoba (Tuareg sword)

චීන කඩු

Jian (劍 pinyin jiàn)
Baguajian (八卦劍)

Dao (刀 pinyin dāo) "sabre"
Baguadao (八卦刀)
Butterfly sword (蝴蝶雙刀)
Changdao (長刀)
Dadao (大刀)
Errenduo (二人奪)
Hudieshuangdao (蝴蝶雙刀)
Kaishandao (開山刀)
Liuyedao (柳針刀)
Mazhadao (麻扎刀)
Piandao (片刀)
Taijidao (太極刀)
Taijijian (太極劍)
Miao dao (苗刀)
Nandao (南刀)
Wodao (倭刀)
Xuehuadao (雪花刀)
Yanmaodao (雁翎刀)
Yutoudao (魚頭刀)
Zhanmadao (斬馬刀)

Hook sword (鉤)

ජපන් කඩු

Nihonto (日本刀)
Bokken (木剣)
Chisakatana
Chokutō (直刀)
Hachiwara(鉢割)
Iaitō (居合刀)
Jintachi
Katana (刀; かたな)
Kodachi (小太刀)
Nagamaki (長巻)
Nodachi (野太刀)
Ōdachi (大太刀)
Ōkatana
Shinai (竹刀)
Shinken (真剣)
Shikomizue
Tachi (太刀; たち)
Tsurugi
Wakizashi (脇差; わきざし)

Dōtanuki
Uchigatana

කොරියානු කඩු

Hwandudaedo (환두대도; 环首大刀)
Saingeom (사인검)
Jedokgum (제독검)
Yedo (예도)
Ssangeom (쌍도; 双刀; 쌍검: 双剣)

දකුණු ආසියානු හා ගිනිකොන ආසියානු කඩු
While the scimitar also spread to North India in the form of the Talwar,
there are is also an autochthonous sword of the straight form in India, known as the Khanda.

Pata  (gauntlet-sword)
කස්තාන (ශ්‍රී ලංකාව)
සිංහල කඩුව (ශ්‍රී ලංකාව)

Swords and knives found in Southeast Asia are influenced by Indian, Far Eastern (Chinese) as well as Near Eastern (Muslim) and European (Spanish) forms.

Balisword:  an exceptionally large balisong knife. Similar to a balisong, two hilts cover the blade of a balisword
Bolo:  a large cutting tool of Filipino used in their revolutions
Buntot Pagi: Stingray tails used as a weapon of Filipino origin
Dahong Palay: a Filipino machete-like sword with capability for thrusting
Dha: single-edged Burmese sword, perhaps influenced by the Chinese Dao (For Thai : Daab)
Kalis: double-edged "wavy" Filipino sword, similar to the Kris dagger
Kampilan: large single-edged Filipino sword
Klewang: single-edged Indonesian sword similar to the Filipino Kampilan
Krabi: Thai sabre used in Krabi krabong
Pinuti: Filipino sword influenced by the West and used also as a farm tool

බටහිර අසිපත්

ඉතාමත් පැරණි
Gladius
Spatha
Migration period sword

මධ්‍යකාලීන යුග

Viking sword (early medieval spatha)
Paramerion (Eastern Roman Byzantine sword)
Khmali sword (Early medieval Georgian sword)
Arming sword (high medieval knightly sword)
Longsword (late medieval)
Estoc (thrust-oriented)
Two-handed claymore (late medieval Scottish)
Curtana (a medieval term for a ceremonial sword)
Sabina (a small sword used in daily life)

පුනරුද හා වර්තමාන පූර්ව

16 වන සහ 17 වන ශතවර්ෂ

Espada ropera/spada da lato (early 16th century)
Zweihänder (16th-century German)
Flamberge (properly called Flammard)
Basket-hilted swords
Broadsword (16th-century English)
Schiavona (Italian basket-hilted sword)
Mortuary sword (17th-century cavalry basket-hilted sword)
Basket-hilted Claymore (17th to 18th-century Scottish)
Backsword (as a term for a specific weapon type, this refers to the swords of 16th to 17th-century English cavalry)
Katzbalger (16th-century German short sword)
Cinquedea/Anelace (Italian short sword)
Executioner's sword (16th-century swords designed for executions, especially in Germany)
Rapier (17th century development of the Spanish type)
Swiss sword (16th and 17th centuries)

වර්තමාන
18 වන සහ 19 වන ශතවර්ෂ
Smallsword (18 වන ශතවර්ෂය)
Colichemarde
Bilbo
Scottish Officer's Dirk
Sgian-dubh
Spadroon
Sabre (adopted in 18th century cavalry)
Karabela
Szabla
Shashka
Pistol sword (19th century novelty item)
Hunting sword
Modern fencing (sport equipment)
Épée
Foil (fencing)
U.S. regulation swords (sabres, and in some instances fascine knives shaped like short swords)

මූලාශ්‍ර

මේවාත් බලන්න
අසිපත් වර්ගීකරණය
List of daggers
List of bladed weapons

Type
Swords
swords

කඩු වර්ග


Hermann Uhlig ist der Name folgender Personen:

* Hermann Uhlig (Politiker), deutscher Politiker, MdL Sachsen
 Hermann Uhlig (Heimatforscher) (1871–1942), deutscher Pädagoge und Heimatforscher

Hermann Uhlig


Carl, hertug af Württemberg (tysk: Carl Maria Peter Ferdinand Philipp Albrecht Joseph Michael Pius Konrad Robert Ulrich Herzog von Württemberg, født den 1. august 1936 i Friedrichshafen ved Bodensøen i Bodenseekreis, Regierungsbezirk Tübingen, Baden-Württemberg), død 7. juni 2022) var en tysk prins, der blev overhoved for Huset Württemberg i 1975.

Forfædre
Carl af Württemberg var oldesøn af Karl Ludvig af Østrig (far til ærkehertug Franz Ferdinand, der blev myrdet i 1914), tipoldesøn af Franz Karl af Østrig, Ferdinand 2. af Begge Sicilier, Leopold 2. af Toscana, Maria Antonia af Begge Sicilier, Ferdinand 2. af Begge Sicilier, og tiptipoldesøn af kong Ludvig-Filip af Frankrig.

Familie
I 1960 blev Carl af Württemberg gift med prinsesse Diane af Orléans (født 1940) (en datter af den franske tronprætendent grev Henrik af Paris (1908–1999).

Parret fik fire sønner og to døtre.

Referencer

Kilder

Kongelige fra Tyskland
Huset Württemberg

Carl, hertug af Württemberg


Siladice este o comună slovacă, aflată în districtul Hlohovec din regiunea Trnava, pe malul râului Váh. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 662 de locuitori.

Istoric
Localitatea Siladice este atestată documentar din 1113.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Siladice


Summerbird er en dansk chokoladevirksomhed, der blev stiftet i 1986 i Assens af Mikael Grønlykke.

Mikael Grønlykkes forældre, Sven og Lene Grønlykke havde i 1969 stiftet Løgismose-koncernen for at fremme kvalitetsmad. I 1980'erne blev parret mødt med ønsket om at få god chokolade som en del af sortimentet. Mikael Grønlykke gik derpå sammen med sin mor i gang med at udvikle en god dessertchokolade. Den første chokolade, der var klar til salg, havde form som en sommerfugl, hvilket gav firmaet sit navn. Firmaet havde i begyndelsen hjemsted på det nedlagte Haarby Mejeri lidt øst for Assens, men er siden flyttet til et nybygget domicil i det sydlige Assens.

Flere år senere besluttede man i firmaet at satse på økologi, og i 2014 var overgangen til dette gennemført. Summerbird har primært solgt sine produkter i Danmark, men er de seneste år også i begrænset omfang begyndt at eksportere sine produkter.

Referencer

Assens
Konfekturevirksomheder i Danmark

Summerbird


Die Route nationale 653, kurz N 653 oder RN 653, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 in drei Teilen zwischen einer Straßenkreuzung mit der ehemaligen Nationalstraße 120 bei Laroquebrou und einer Kreuzung mit der Nationalstraße 654 bei Fleurance verlief. Ihre Gesamtlänge betrug 230 Kilometer.

Weblinks
 Route nationale française 653 auf WikiSara (französisch)

653

Route nationale 653


Be-Boy Kidnapp'n Idol (im Original in Versalien geschrieben) ist eine Original Video Animation von Studio AIC von 1989. Sie handelt von der Entführung eines jungen Sängers durch einen Musikproduzenten und ist in die Genres Shōnen-ai und Krimi einzuordnen.

Inhalt
Der 15-jährige Kazuya Shinohara () ist ein erfolgreicher Sänger (Japanisches Idol), der von vielen Mädchen begehrt wird. Er wohnt bei seinem Freund Akihiko Kudō (), den er seit langem kennt und der sich um den kindischen Kazuya kümmert. Akihiko ist zwar oft kühl und reserviert, sorgt sich aber sehr um seinen Freund. Nachdem sie sich gestritten haben, werden die beiden entführt. In der misslichen Lage, eingesperrt in einer Lagerhalle, gesteht Akihiko, dass er sich in Kazuya verliebt hat.

Kazuya soll dazu gezwungen werden, einem neuen Vertrag mit einem anderen Management abzuschließen. Dieses Unternehmen ist bereits für diese Praxis berüchtigt, und dafür, die Musiker nach einem Jahr wieder fallen zu lassen. Doch der Präsident zeigt auch ein sexuelles Interesse an Kazuya. Einer der Entführer hilft aber Akihiko, zu entkommen und Kazuya zu retten, kurz bevor dieser vergewaltigt wird. Schließlich können beide fliehen.

Produktion und Veröffentlichung
Die 26 Minuten lange OVA wurde 1989 von AIC unter der Regie von Kenichi Yatagai produziert. Das Drehbuch schrieb Michiko Onuki. Das Charakterdesign wurde von Kazumi Ōya entworfen und von Naoyuki Onda für die Animation bearbeitet. Die Musik komponierte Shuji Uchiyama.

Der Anime wurde am 28. Februar 1989 auf VHS in Japan veröffentlicht.

Synchronisation

Rezeption
In der Anime Encyclopedia wird der Anime als "komisches Abenteuer" zweier Jungen bezeichnet, das sich vor allem wegen der bekannten Synchronsprecher der beiden Hauptrollen verkauft habe, die hier in untypischen, romantischen Rollen auftreten.

Einzelnachweise

Weblinks
 Eintrag bei Anime News Network (englisch)

Original Video Animation
Homosexualität im Film

Be-Boy Kidnapp’n Idol


John Stewart, 3. grof od Lennoxa (c. 1490. – 4. rujna 1526., Linlithgow, Zapadni Lothian) bio je istaknuti škotski velikaš.  Bio je sin Matthewa Stewarta, 2. grofa od Lennoxa i lady Elizabeth Hamilton, kćeri Jamesa Hamiltona, 1. lorda Hamiltona i princeze Mary Stewart, kćeri škotskoga kralja Jakova II.

Grof od Lennoxa poveo je vojsku na Linlithgow s namjerom osloboditi mladoga škotskog kralja Jakova V., od pro-engleskoga klana Douglas. Pobijedila ga je manja vojska pod vodstvom Jamesa Hamilotona, 1. grofa od Arrana, u bitci kod mosta Linlithgow. Preživio je bitku i bio zarobljen, da bi ga kasnije ubio James Hamilton od Finnarta. Naslijedio ga njegov sin Matthew, otac Henryja Stewarta, lorda Darnleya, i djed kralja Jakova VI.

Obitelj i potomstvo
Oženio je lady Elizabeth Stewart. 19. siječnja 1511., kći Johna Stewarta, 1. grofa od Atholla i lady Eleanor Sinclair, kćeri Williama Sinclaira, 3. grofa od Orkneya. Imali su potomostvo:

 Matthew Stewart, 4. grof od Lennoxa
 Robert Stewart, 1. grof od Marcha
 John Stewart, 5. lord od Aubignya
 lady Helen (ili Eleanor) Stewart, koja se udala prvi put za Williama Haya, 6. grofa od Errolla; i drugi put za Johna Gordona, 11. grofa od Sutherlanda.
 lady Elizabeth Stewart, koja se udala za Niniana Rossa. Bila je ljubavnica kralja Jakova V., i majka Adama Stewarta, priora kartuzije u Perthu.

Rodoslovlje

Izvori

G. E. Cokayne et al., eds. The Complete Peerage of England, Scotland, Ireland, Great Britain, and the United Kingdom, Extant, Extinct, or Dormant. Reprint ed. (Gloucester, UK: Alan Sutton Publishing, 2000.).

John Stewart, 3. grof od Lennoxa
Škotsko plemstvo

John Stewart, 3. grof od Lennoxa


Emilian Drehuță (n. 2 martie 1931, Baineț, județul Rădăuți; în prezent comuna Mușenița, județul Suceava – d. 5 august 2011, Bacău) a fost un economist, editor, memorialist și autor român.

A fost inițiatorul și organizatorul colectivului care, începând cu anul 2004, a conceput și elaborat prima "Enciclopedie a județului Bacău", a cărei primă ediție a fost tipărită în anul 2007.

Biografie

Studii
S-a născut la 2 martie 1931, fiul lui Ilie și Eudochia Drehuță, țărani din Baineț, un sat din inima Bucovinei. A urmat clasele primare la școala din satul natal, apoi liceul. În anul 1956 a absolvit Facultatea de Finanțe și Credit din cadrul Academiei de Studii Economice din București, și în 1978, un curs postuniversitar al Centrului de Perfecționare a Pregătirii Cadrelor de Conducere din Economie și Administrația de Stat.

Carieră
A început activitatea profesională în 1956, ca economist stagiar la Secția Financiară din orașul Buhuși, continuată între 1956 și 1959 în orașul Bacău, ca șef al Corpului de Control Financiar al regiunii Bacău, apoi director al Direcției Financiare a județului Bacău între 1968 și 1991.

Susținător al valorilor bucovinene
La inițiativa sa, a fost reactivată "Societatea pentru Cultura și Literatura Română în Bucovina" (fondată în anul 1862 la Cernăuți) și a înființat în 1991 o filială la Bacău, având ca activitate de bază promovarea culturii românești.

Cu participarea sa efectivă au fost elaborate peste 30 de studii și articole despre preocupările social-economice și cultural-educative ale românilor din nordul Bucovinei, au fost organizate între 2009 și 2010 expoziții cu tema "Fotografii din Bucovina", fiind editate cu acest prilej două albume, concomitent cu organizarea unor spectacole cultural-artistice referitoare la tradițiile și obiceiurile strămoșești ale bucovinenilor.

Între lucrările publicate de Emilian Drehuță pe această temă se află Evoluția economiei din bazinul Sucevei în perioada postbelică și reflectarea acesteia în cultura și civilizația satelor (1999) și Prezent și perspective în economia rurală din România (2000).

Opera

Editor și autor de lucrări de economie
A fost membru fondator al Editurii Agora, la care a publicat, în calitate de autor și coautor, numeroase cărți și studii cu caracter economico-financiar și sociologico-statistic, din care 12 cărți au ca temă probleme de contabilitate și finanțe:
 Administrarea veniturilor bugetului public, 1991;
 Administrarea societăților cu capital privat, 1993;
 Trezoreria finanțelor publice, 1994;
 Manual de metodologie contabilă, 1999;
și în colaborare:
 Societățile comerciale - ghid pentru fondatori-administratori, cenzori și acționari, 1991;
 Economia de piață: Mică enciclopedie, 1992;
 Bugetul public și contabilitatea unităților bugetare (trei ediții), 1993-2002;
 Manualul expertului contabil și al contabilului autorizat (șase ediții; coautor cu Vasile Pătruț ș.a.), 1995-2002;
 Îndreptar legislativ încadrare și salarizare personal (coautor cu Vasile Cupșan), 1997;
 Contabilitate și finanțe pentru manageri, 2005.

Memorialist și monograf
De memorialistică s-a atașat din anul 2001, când a publicat "Anotimpurile mele", urmată de "După 45 de ani" (2001) și "După 70 de ani, cugetări și constatări" (eseuri, 2008), în colaborare.

În anul 2003 a publicat monografia "Oameni sub vremi la Baineț" (localitatea sa natală), fiindu-i conferit în anul 2010 de către administrația locală titlul de Cetățean de Onoare al comunei.

A publicat, de asemenea, "Note de călătorie", rezultată în urma deplasărilor în Canada, privind aspecte importante ale activităților economice, sociale, culturale etc. din această țară.

"Enciclopedia județului Bacău"
A fost inițiatorul și organizatorul colectivului alcătuit din circa 30 de personalități științifice care, începând cu anul 2004, au conceput și elaborat prima "Enciclopedie a județului Bacău", a cărei primă ediție a fost tipărită în anul 2007, după numai trei ani de lucru. Emilian Drehuță a fost coordonatorul lucrării, precum și membru al colectivului care a redactat această carte, importantă prin conținutul său bogat de idei, evenimente, fapte, oameni și prin ținuta tipografică și artistică, fiind prima lucrare de acest gen referitoare la un județ, apărută în literatura de specialitate din România.

A doua ediție, revizuită și mult îmbunătățită, cu peste 330 de articole noi și cu peste 160 de pagini în plus, având același coordonator și aproximativ aceiași autori și redactori, a apărut în decembrie 2008, cu prilejul sărbătoririi a șase sute de ani de existență a municipiului Bacău.

Aceasă nouă ediție, scrisă de 28 de autori, apărută ca și prima la Editura Agora cu sprijinul Organizației Bacău a Societății pentru Cultură și Literatură Română în Bucovina, a fost structurată în două părți distincte. Prima este o prezentare generală a județului Bacău, "Județul Bacău – istorie și actualitate", în care regăsim monografiile tuturor localităților și a celor mai importante întreprinderi, instituții și organizații băcăuane. În cea de a doua, regăsim județul Bacău evocat printr-un veritabil dicționar de schițe biografice ale personalităților considerate reprezentative.

Referințe

Legături externe
 Enciclopedia județului Bacău,– o aventură editorială parțial eșuată - poezie.ro Autor: Cornel Galben, publicat pe 24 august 2007
 Interviuri
 Criza economica trasa la indigo - zdbc.ro (partea 1) Autor: Petru Done, publicat pe 7 februarie 2009
 Criza economica trasa la indigo - zdbc.ro (partea 2) Autor: Petru Done, publicat pe 9 februarie 2009

Nașteri în 1931
Nașteri pe 2 martie
Decese în 2011
Decese pe 5 august
Economiști români
Editori români
Memorialiști români
Autori români
Români bucovineni
Băcăuani

Emilian Drehuță


Murat, aşağıdaki anlamlara gelebilir.

Ad
Bir erkek ismidir. Arapça kökenlidir. Arapça "murad" kökünden Türkçeye geçmiştir.

Arapça rwd kökünden gelen murād (مراد), "istenen şey, dilek" sözcüğünden alıntıdır.

Sözlük anlamı
"İstenen şey, istek, dilek, arzulamak" gibi anlamlara gelir.

Tarihi
Murad ismi, tarihte ilk kez Edip Ahmet Yükneki'nin Atabetü'l-Hakayık isimli eserinde geçmektedir. Bu kaynak, kayıtlara geçmiş ve bu kelimenin kullanıldığı yazılı ilk kaynaktır. Bu ismin kullanımı, daha öncesinde sözlü olarak veya günlük hayatta da yaygın olabilir.

Kişiler

Osmanlı İmparatorluğu'nda
I. Murad, 3. Osmanlı padişahı
II. Murad, 6. Osmanlı padişahı
III. Murad, 12. Osmanlı padişahı
IV. Murad, 17. Osmanlı padişahı
V. Murad, 33. Osmanlı padişahı

Türkiye Cumhuriyeti'nde
Murat Bardakçı, Türk gazeteci ve yazar
Murat Başesgioğlu, Türk devlet adamı
Murat Boz, Türk şarkıcı ve oyuncu
Murat Dalkılıç, Türk şarkıcı
Murat Göğebakan, Türk sanatçı
Murat Kekilli, Türk rock müzik şarkıcısı
Murat Sökmenoğlu, Türk devlet adamı
Murat Yıldırım, Türk oyuncu
ve daha fazla

Fransa Birinci İmparatorluk'ta
Joachim Murat, Fransa'nın Birinci İmparatorluk döneminde bir mareşal

Edebiyat
Hacı Murat, Rus yazar Lev Tolstoy'un bir romanı

Coğrafya
Murat Nehri, Fırat Nehri'nin bir kolu

Yer
Murat, Çankaya - Ankara ili Çankaya ilçesine bağlı mahalle
Murat, Edirne - Edirne ili merkez ilçesine bağlı mahalle

Otomotiv
Murat 124, Türkiye'de yabancı lisansla üretilen ilk otomobil
Murat 131, Türkiye'de yabancı lisansla üretilen ikinci otomobil

Ayrıca bakınız

Dış bağlantılar
 Türk Dil Kurumu' nda kelime arama

Murat


Charles Dudley (nacido el  en Harrisburg, Pensilvania) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó seis temporadas en la NBA. Con 1,88 metros de estatura, jugaba en la posición de base.

Trayectoria deportiva

Universidad
Su etapa universitaria transcurrió en los Huskies de la Universidad de Washington, en la que en la última temporada promedió 16,5 puntos por partido.

Profesional
Fue elegido en la septuagésimo sexta posición del Draft de la NBA de 1972 por Golden State Warriors, y también por los Carolina Cougars en el draft de la ABA. Tras ser despedido por los primeros sin llegar a jugar, fue contratado como agente libre ya avanzada la temporada 1972-73 por Seattle SuperSonics, donde únicamente disputó 12 partidos en los que promedió 2,8 puntos y 1,3 asistencias por partido.

Tras ser despedido por los Sonics, fichó en  por Golden State Warriors, donde jugó cuatro temporadas como suplente de Charles Johnson, logrando en la primera de ellas su único anillo de campeón de la NBA tras derrotar en las Finales a los Washington Bullets. Dudley promedió 4,1 puntos y 2,2 rebotes por partido.

En  fue traspasado a los Chicago Bulls, donde jugó su última temporada como profesional.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Dudley en NBA.com
 Ficha de Charles Dudley en ultimatenba.com

Baloncestistas de Pensilvania
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Washington Huskies
Baloncestistas de los Seattle Supersonics
Baloncestistas de los Golden State Warriors
Baloncestistas de los Chicago Bulls
Nacidos en Harrisburg

Charles Dudley


Heinz Hauser ist der Name folgender Personen:

* Heinz Hauser (Skisportler) (1920–1996), deutscher Skisportler
 Heinz Hauser (Bühnenbildner), österreichischer Bühnenbildner
 Heinz Hauser (Ökonom) (* 1943), Schweizer Ökonom
 Heinz Hauser (Fußballspieler) (* 1949), deutscher Fußballspieler

Heinz Hauser


لم يتبق من مسجد أغادير، الذي شيد في عام 174 هجري / 790 ميلادي، على يد إدريس الأول، سوى بعض آثار الجدران التي كشفت عنها التنقيبات الأثرية الحديثة، وكذلك المئذنة التي يُنسَب بناؤها إلى يغمراسن بن زيان. توقف ارتياد هذا المسجد الضخم مع تَحَوُّل المدينة تدريجياً باتجاه الشرق، وتنامي العمران في مدينة تقرارت (النواة الأولى لمدينة تلمسان الحالية) التي أسسها المرابطون على مقربة من شرق أغادير، والتي سرعان ما أصبحت ضاحية من ضواحيها. ما زالت مئذنة المسجد المعزول وسط الحدائق والمنازل قائمةً تتخذ شكلاً رباعي الزوايا ويصل ارتفاعها إلى 26،60 متر، وتتكون من قاعدة مبنية بالأحجار –إعادة استخدام مواد رومانية- حتى ارتفاع ستة أمتار. ينتصب فوق هذه القاعدة برج من الآجر تنتظم في واجهاته الأربع تقعرات خفيفة ذات طيقان ومشبّكات، وتلحظ فيه الفتحات الصغيرة المخصصة لإضاءة السُلّم. وعلى المنصة التي يؤذن منها المؤذن للصلاة تُمثّل الواجهات الأربع للقبة القنديلية التي تتوج مجمل البناء، زخرفة تتكون من مشبّك معيّن الشكل، وتعلو ذلك كله عقود إكليليّة، وفي النهاية يحيط بالكل إطار زليجي أخضر.

وصف المسجد
ما زالت مئذنة المسجد المعزول وسط الحدائق والمنازل تثير الإعجاب؛ تتخذ شكل رباعي الزوايا ويصل ارتفاعها إلى 26،60 متر، وتتكون من قاعدة مبنية بالأحجار – إعادة استخدام مواد رومانية- حتى ارتفاع ستة أمتار. ينتصب فوق هذه القاعدة برج من الآجر تنتظم في واجهاته الأربع تقعرات خفيفة ذات طيقان ومشبّكات، ونلحظ فيه الفتحات الصغيرة المخصصة لإضاءة السُلّم. وعلى المنصة التي ينادي منها المؤذن للصلاة، تُمثّل الواجهات الأربع للقبة القنديلية التي تتوج مجمل البناء، زخرفة تتكون من مشبّك معيّن الشكل، وتعلو ذلك كله عقود إكليليّة، وفي النهاية، يحيط بالكل إطار زليجي أخضر.

وصلة خارجية

 أطلال مسجد أغادير تلمسان .

مواضيع ذات صلة
 المرجعية الدينية الجزائرية
 الحزب الراتب

المصدر
 بورويبة، ' الفن الديني الإسلامي بالجزائر، الجزائر : SNED، 1983.
 ج. مارسي، ' الهندسة المعمارية للغرب الإسلامي'، تونس، الجزائر، المغرب وإسبانيا وصقلية.باريس : الفنون والحرف التصويرية، عام 1957.
 ج. مارصي.، فهرست ' الفن المعماري وتونس والجزائر والمغرب وأسبانيا وصقلية وباريس : أ بيكار، 1926.
 ج. مارصي. الآثار العربية تلمسان، باريس : أ. فونتموانغ، 1905.
 بارجس، تلمسان العاصمة القديمة لمملكة ذات نفس الاسم. باريس : دوبراة، 1859.

مساجد تلمسان
مساجد حسب البلد
مساجد حسب المدينة
مساجد حسب سنة البناء
مساجد حسب البلد والمدينة

مسجد أغادير


La batalla de Sulcoit fue una importante victoria de los irlandeses autóctonos de Dál gCais contra los vikingos hiberno-nórdicos del reino de Limerick gobernados por Ivar de Limerick. El ejército de los Dál gCais estaba encabezado por Mathgamain mac Cennétig con la probable ayuda de su hermano menor Brian Bóruma. Las citas sobre el conflicto aparecen en los anales irlandeses:

AI967.2:
Una derrota de los extranjeros de Luimnech por Mathgamain, hijo de Cennétig, en Sulchuait, y Luimnech ardió por él antes de mediodía del día siguiente.

U967.5:
Mathgamain hijo de Cennáitig, rey de Caisel, saqueó y quemó Luimnech.

Los anales solo reportan una breve nota de la batalla y el saqueo de Limerick al día siguiente. Una cita adicional sobre la batalla, antecedentes, hechos y secuelas se encuentra en la controvertida Cogad Gáedel re Gallaib.

Fue una notable victoria contra un enemigo al parecer muy poderoso y un precedente de gran confianza para el naciente clan gCais Dál, pero la batalla de Sulcoit parece haber tenido menos consecuencias desastrosas para Ivar y los propios nórdicos, que reaparecieron en sólo un año o dos. Pudo ser que no fueron expulsados del todo de Munster hasta 972, y esto sólo se logró por las alianzas de los Dál gCais y su clan rival, los Eóganachta, con la ayuda de otros nobles de la provincia.

Referencias

Bibliografía
 Downham, Clare. Viking Kings of Britain and Ireland: The Dynasty of Ívarr to A.D. 1014. Edinburgh: Dunedin. 2007.

Enlaces externos
 Lee, Timothy, The Northmen of Limerick (1889): 227–231.
 Journal of the Royal Historical and Archaeological Association of Ireland, Fourth Series, Vol. 9, No. 80

967
Batallas de Irlanda del siglo X
Sulcoit
Batallas de los vikingos del siglo X
Política en los años 960

Batalla de Sulcoit


Le SS Milwaukee Clipper, également connu sous le nom de SS Clipper et anciennement SS Juniata, est un ancien navire à passagers et traversier automobile à vapeur qui a navigué sous deux configurations et a voyagé sur tous les Grands Lacs à l'exception du lac Ontario. Le navire est maintenant amarré à Muskegon au Michigan en tant que navire musée.

Juniata
Le navire a été lancé le 22 décembre 1904 à Cleveland dans l'Ohio, dans les chantiers navals de l'American Ship Building Company. Baptisé Juniata lors de son lancement, il a été construit pour Anchor Line, la division maritime des Grands Lacs du Pennsylvania Railroad. Il transportait 350 passagers dans des cabines. Tel que construit à l'origine, il avait une coque en acier riveté et une superstructure en bois. Pour le Pennsylvania Railroad, il a transporté des passagers et du fret entre Buffalo et Duluth, jusqu'en 1915.

En 1915, une loi interdisant aux chemins de fer de posséder des bateaux à vapeur, est entrée en vigueur. Forcée de se séparer de ses divisions maritimes, la Pennsylvania Railroad a vendu ses flottes de compagnies ferroviaires à la nouvelle Great Lakes Transit Corporation. Sous ce drapeau, Le navire a continué de transporter sur les mêmes itinéraires pendant encore 20 saisons. Pour la durée de la saison 1933, Juniata a transporté des passagers à destination et en provenance de Chicago pour l'Exposition universelle de Chicago. Juniata a été désarmé en 1936 en raison de mauvaises conditions économiques ainsi que de nouvelles réglementations sur les navires à passagers en bois à la suite de la catastrophe du Morro Castle.

Milwaukee Clipper
Juniata était amarré à Buffalo jusqu'à sa vente en 1940 à Wisconsin & Michigan Steamship Company. Il a été reconstruit, modernisé sur le chantier de la  et utilisé comme navire à passagers sur le lac Michigan. Ses chaudières ont été converties pour brûler du mazout au lieu du charbon, et les anciennes cabines et la superstructure en bois ont été retirées et remplacées par de l'acier pour répondre aux nouvelles normes de sécurité incendie maritime créées après l'incendie du SS Morro Castle au large d'Asbury Park dans le New Jersey en 1934. La cheminée avant profilée est fausse et ne ventile pas les gaz d'échappement du moteur. C'est une signature de l'architecte naval , comme deux autres navires historiques, le SS Lane Victory et le NS Savannah.

Le navire modernisé comportait désormais des cabines climatisées, une salle de jeux pour enfants, une salle de cinéma, une piste de danse avec un orchestre, une fontaine à soda, un bar, une cafétéria, des salons et une plate-forme sportive, et une capacité de 120 voitures. Il a été baptisé Milwaukee Clipper le 2 juin 1941 par Patricia McKee, fille de Max B. McKee, directeur de Sand Products Corporation, propriétaire du navire. Il a fait son voyage inaugural de Milwaukee à Muskegon le jour suivant. En tant que Milwaukee Clipper, il navigua entre Muskegon et Milwaukee, ainsi que pour des excursions à travers le lac Michigan visitant divers autres ports, pendant 29 saisons. Il s'appelait aussi la « Queen of the Great Lakes » et transportait environ 900 passagers et 120 automobiles en été. Son équipage comprenait 105 à 109 personnes, dont environ 55 dans le seul service du steward pour s'occuper des quelque 900 passagers à bord.

Pendant la Seconde Guerre mondiale, le Milwaukee Clipper a transporté du matériel de défense entre Muskegon et Milwaukee. Le navire avait des contrats avec des constructeurs automobiles pour transporter de nouvelles voitures pendant toute sa carrière. La saison des passagers était entre mai et septembre. Après cela, il était sous licence limitée qui lui permettait de transporter un nombre réduit de passagers et jusqu'à 250 automobiles.

En 1970, la société prévoyait de remplacer le Milwaukee Clipper par le nouveau et plus grand Aquarama. Les négociations concernant le dragage du port de Milwaukee pour ce nouveau navire ont échoué et le plan ne s'est pas concrétisé. Ironiquement, bien que 1970 ait été une année record pour Milwaukee Clipper, elle a cessé de suivre son itinéraire régulier après cette année.

Navire musée
En 1977, Milwaukee Clipper a été acheté par des intérêts de Chicago dirigés par James Gillon, opérant à partir de Navy Pier et de l'exploiter sur un trajet Chicago-Milwaukee rendu populaire par le navire à passagers de type whaleback SS Christopher Columbus. Malheureusement, après avoir été remorqué à Bay Shipbuilding pour inspection, le soutien financier a échoué et le Milwaukee Clipper a été saisi. Après plusieurs affaires judiciaires, le navire a été renvoyé à James Gillon, remorqué à Chicago en 1980 pour être utilisé comme navire-musée sur Navy Pier.

En décembre 1983, le Milwaukee Clipper a été inscrit au registre national des lieux historiques et en mai 1989, le navire a été désigné monument historique national. L'année suivante (1990), il a été vendu à Hammond dans l'Indiana où il a servi de pièce maîtresse pour leur grande nouvelle marina. Après que le Milwaukee Clipper ait été remplacé par un nouveau navire-casino, il a été remorqué jusqu'au sud de Chicago et amarré sur la rivière Calumet. Il a été vendu le 2 décembre 1997 pour être utilisé comme musée à Muskegon, Michigan, son ancien port d'attache.

Le Milwaukee Clipper est amarré à Muskegon, dans le Michigan, sur l'ancien quai du Grand Trunk Western Railroad. Il a été restauré par des bénévoles de l'organisation SS Milwaukee Clipper Preservation, Inc..

Voir aussi

Notes et références

Liens internes

 SS City of Milwaukee
 SS Valley Camp

Liens externes

 SS Milwaukee Clipper - Historic Naval Ships Association
  SS Milwaukee Clipper - Site officiel
  History of the Milwaukee Clipper

Bateau des Grands Lacs (Amérique du Nord)
Bateau lancé en 1904
Navire construit dans l'Ohio
Navire musée au Michigan
Registre national des lieux historiques en 1983
Bateau classé National Historic Landmark au Michigan
National Historic Landmark en 1989
Muskegon

SS Milwaukee Clipper


Aleksandra İvanovskaya (d. 1989, Rusya), 22 Aralık 2005 tarihinde 49 rakibini de geride bırakarak Miss Rusya 2005 güzeli seçildi. Bu yarışmadan önce de Miss Uzak Doğu 2005 yarışmasında birinci gelmişti. Ülkesini Miss Dünya 2006 yarışmasında temsil etti.

1989 doğumlular
Sibirya Federal Bölgesi doğumlular
Miss Rusya
Yaşayan insanlar

Aleksandra İvanovskaya


جوليو سيرجيو بيرتانيولي (بالبرتغالية:Júlio Sérgio Bertagnoli) الشهير باسم جوليو سيرجيو (مواليد 8 نوفمبر 1978 في ريبيراو بريتو - البرازيل) لاعب كرة قدم برازيلي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى روما الإيطالي منذ 2006 في مركز حارس مرمى .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية برازيليون مغتربون
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من ريبيراو بريتو
إيطاليون متجنسون
برازيليون من أصل إيطالي
برازيليون مهاجرون إلى إيطاليا
حراس مرمى كرة قدم رجالية
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري البرازيلي الدرجة الأولى
لاعبو روما
لاعبو سانتوس
لاعبو كرة القدم البرازيليون
لاعبو كرة قدم برازيليون
لاعبو كرة قدم مغتربون برازيليون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم من ريبيراو بريتو
لاعبو كرة قدم من ولاية ساو باولو
لاعبو ليتشي
لاعبو نادي بوتافوغو اس بي
لاعبو نادي يوفنتود
مدربو الدوري البرازيلي الدرجة الرابعة
مدربو كرة قدم برازيليون
مدربو نادي كوريتيبا لكرة القدم
مواليد 1978
مواليد في ريبيراو بريتو

جوليو سيرجيو


Campanula postii er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá austur Tyrklandi til n-Íran.

Tilvísanir

Bláklukkur

Campanula postii


Oana-Mioara Bîzgan-Gayral ()  o politiciană română, aleasă în 2016 deputat în București din partea . A demisionat din partid în noiembrie 2017.

Biografie
Oana s-a născut în Calafat și a trăit până la 19 ani în Reșița. În anul 2000, a plecat în Suedia la studii și a obținut o diplomă de licență în Administrarea Afacerilor și una de master în Strategie și Organizare la Universitatea din Göteborg. În 2003, a participat la un scurt program de schimb de experiență în cadrul London School of Economics, iar în 2005, a făcut un schimb de studii la Hautes Études Commerciales în Montréal.

Experiență profesională
Până în anul 2008, a activat profesional în Franța și Suedia în domeniul consultanței în afaceri. În această perioadă, a fost analist de afaceri la Kalin Setterberg în Stockholm și la Amadeus IT Group în Nisa, și consultant management la Sogeti Capgemini Group în Paris.
Din ianuarie 2009, a revenit în România unde și-a dezvoltat cariera în mediul privat. A lucrat întâi la  Roland Berger în poziția de consultant, ocupându-se de dezvoltare strategică, analize de piață, vânzări, strategii de marketing, restructurări, îmbunătățirea performanței, organizare și managementul schimbării. Din 2011 până în 2014, a lucrat în cadrul Lafarge  Romania, mai întâi ca director de Strategie și Dezvoltarea Afacerilor, iar apoi ca director de Pricing și Performanță Comercială. Ulterior, până la sfârșitul anului 2015, a fost implicată în construcția unui proiect de start-up din poziția de director de Strategie și Comercial.

În februarie 2015, Oana a făcut pasul spre administrație publică, din poziția de consilier al viceprim-ministrului – ministrul economiei, comerțului și relațiilor cu mediul de afaceri, și cea de Chief of Staff la InvestRomania (agenția guvernamentală dedicată atragerii de investiții străine), în Guvernul Cioloș. Printre realizările echipei din această perioadă se numără crearea primului site în engleză centrat pe investitori străini și oportunități de afaceri, Ghidul Investitorului Străin, filmul de promovare a României ca destinație de afaceri "Romania – The Strategic Choice" (comunicat de presa 11 oct 2016 ) și Ghidul Exportatorului Român.

Cariera politică
În urma alegerilor din , Bîzgan a fost aleasă deputat de București în Parlamentul României din partea Uniunii Salvați România. În acea legislatură, ea a fost președinte al Comisiei pentru egalitatea de șanse între femei și bărbați și membră a Comisiei pentru politică economică, reformă și privatizare din cadrul Camerei Deputaților.

Note

Vezi și
 Legislatura 2016-2020 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Legături externe
 Activitatea parlamentară
 Curriculum Vitae
Website oficial

Nașteri în 1980
Nașteri pe 18 iulie
Deputați români 2016-2020
Membri ai Uniunii Salvați România
Politicieni români în viață
Oameni din Calafat
Manageri români
Absolvenți ai Universității din Göteborg
Demisionați din Uniunea Salvați România

Oana Bîzgan


MARO (Lisboa, Portugal, 30 de outubro de 1994) é uma cantora, multi-instrumentalista, compositora e produtora portuguesa. Ela representou Portugal em Turim, no Festival Eurovisão da Canção 2022, com a canção "saudade, saudade"

Biografia
MARO começou a estudar música aos 4 anos, na Escola de Música Nossa Senhora do Cabo (Linda-a-Velha), acabando por completar o Curso Complementar de Piano (2014). Tirou, ao mesmo tempo, o Curso de Ciência e Tecnologias, com o intuito de seguir pelo caminho da biologia, ligada ao estudo dos animais. Aos 19, decidiu dedicar-se à música a tempo inteiro e candidatou-se à entidade privada Berklee College of Music (Boston), considerada cara mas bem conceituada pelos profissionais. Depois de completar o curso em Professional Music (2017), mudou-se para Los Angeles (2018), onde deu início à sua carreira musical. Nesse mesmo ano lançou cinco álbuns e um EP, chamando a atenção de vários músicos conceituados, como o inglês Jacob Collier, que acabou por convidar MARO para participar no seu álbum DJESSE Vol. 2. A parceria não parou aí e a artista portuguesa acabou por ser convidada para fazer parte integral da banda de Jacob, na DJESSE World Tour (2019). Por volta da mesma altura, MARO começou a ser agenciada pela Quincy Jones Productions, com quem trabalha até hoje.

No dia 21 de janeiro de 2022, foi anunciada a participação de MARO na 56ª edição do Festival RTP da Canção, um concurso musical com o objetivo de selecionar um representante para o Festival da Eurovisão, onde apresentou a canção "saudade, saudade". Na final nacional, foi a mais votada pelo júri e pelo público (o que aconteceu pela primeira vez na história do festival), ganhando assim o concurso e tornando-se a representante portuguesa no Festival da Eurovisão desse ano, realizado em Turim. MARO participou na 1ª semifinal dessa edição do concurso, que ocorreu no dia 10 de maio de 2022, tendo passado à final do mesmo, que ocorreu no dia 14 de 2022, tendo terminado em 9º lugar, entre 25 finalistas.

Discografia

Álbuns de estúdio

 2018 – MARO, Vol. 1
 2018 – MARO, Vol. 2
 2018 – MARO, Vol. 3
 2018 – MARO & Manel (com Manuel Rocha)
 2018 – it's OK
 2022 – can you see me?
 2023 – hortelã

EP
 2018 - Mistake To Be Learned
 2021 - PIRILAMPO
 2022 – MARO ilumina Sonastério

Singles
 2019 – MIDNIGHT PURPLE (com NASAYA)
 2019 – Why (com Ariza)
 2019 – what difference will it make
 2020 – Mi Condena (com Vic Mirallas)
 2021 – TEMPO (NASAYA feat. MARO)
 2021 – I SEE IT COMING (com NASAYA)
 2022 – saudade, saudade

Colaborações
 2018 – Não Me Deixes (Carolina Deslandes feat. MARO)
 2018 – It Ain't Working (Figùra feat. MARO)
 2019 – Takin' It Slow (SirAiva feat. MARO)
 2019 – Move On (Noé Zagroun feat. MARO)
 2019 – Moreninha (Monda feat. MARO)
 2019 – Norte y Sur (Bebo San Juan feat. MARO)
 2021 – Walk Above the City (The Paper Kites feat. Maro)
 2021 – Sense (Judit Neddermann feat. MARO)
 2021 – Corazón (80purppp feat. MARO)
 2021 – Day Fire (Paraleven feat. MARO)
 2021 – Mãe (Munir Hossn feat. MARO)
 2021 – A Ponte (Marito Marques feat. MARO)
 2022 – Better Now (ODESZA feat. MARO)
 2022 – Just A Dream (Gerald Clayton feat. MARO)
 2022 – Damunt de tu Només les Flors (Gerald Clayton feat. MARO)

Ligações externas

Festival Eurovisão da Canção
Cantoras de Portugal
Nascidos em 1994
Participantes no Festival RTP da Canção
Cantores vencedores do Festival RTP da Canção
Naturais de Lisboa

Maro


Na Igreja Católica, um bispo é um ministro ordenado que detém a plenitude do sacramento da ordem sagrada e é responsável por ensinar a doutrina, governar os católicos em sua jurisdição, santificar o mundo e representar a Igreja. Os católicos traçam as origens do ofício de bispo aos apóstolos, que se acredita terem sido dotados de um carisma especial pelo Espírito Santo no Pentecostes. Os católicos acreditam que este carisma especial foi transmitido através de uma sucessão ininterrupta de bispos pela imposição das mãos no sacramento da Ordem.

Os bispos diocesanos – conhecidos como eparcas nas Igrejas Orientais Católicas – são designados para governar regiões locais dentro da Igreja Católica conhecidas como dioceses na Igreja Latina e eparquias nas Igrejas Orientais. Os bispos são coletivamente conhecidos como Colégio dos Bispos e podem ter títulos adicionais como arcebispo, cardeal, patriarca ou papa. A partir de 2020, havia aproximadamente 5.600 bispos vivos no total nas igrejas latinas e orientais da Igreja Católica.

Os bispos são sempre homens. Além disso, Canon 378 § 1 exige que um candidato ao episcopado latino deve ser:

 notável na fé sólida, nos bons costumes, na piedade, no zelo pelas almas, na sabedoria, na prudência e nas virtudes humanas, e dotado de outras qualidades que o tornam idôneo para desempenhar o ofício em questão;
 de boa reputação;
 pelo menos trinta e cinco anos;
 ordenado ao presbitério por pelo menos cinco anos;
 possuir um doutorado ou, pelo menos, uma licenciatura em Sagrada Escritura, Teologia ou Direito Canônico de um instituto de estudos superiores aprovado pela Sé Apostólica, ou pelo menos verdadeiramente especialista nas mesmas disciplinas.

Bispos diocesanos ou eparcas
O papel tradicional de um bispo é atuar como chefe de uma diocese ou eparquia. As dioceses variam consideravelmente em tamanho geográfico e população. Uma grande variedade de dioceses ao redor do Mar Mediterrâneo que receberam a fé cristã precocemente são de tamanho bastante compacto, enquanto aquelas em áreas mais recentemente evangelizadas, como em algumas partes da África Subsaariana, América do Sul e Extremo Oriente, tendem a ser muito maiores e mais populosos. Dentro de sua própria diocese um bispo da Igreja latina pode usar paramentos e insígnias pontifícias, mas não pode fazê-lo em outra diocese sem, pelo menos, o consentimento presumido do Ordinário competente.

Compromisso

 Veja: Nomeação de bispos católicos

Renúncia em 75
Desde o Concílio Vaticano II de 1965, os bispos diocesanos e seus pares "que se tornaram menos capazes de cumprir adequadamente seus deveres por causa do peso crescente da idade ou por algum outro motivo grave, são seriamente solicitados a renunciar ao cargo por iniciativa própria ou a convite da autoridade competente." A idade de 75 anos foi sugerida, e o Papa João Paulo II teve essas disposições incorporadas no Código de Direito Canônico de 1983.

O artigo 401.1 do Código de Direito Canônico de rito latino de 1983 afirma que "o Bispo diocesano que completou setenta e cinco anos de idade é solicitado a oferecer sua renúncia ao Sumo Pontífice, que, levando em conta todas as circunstâncias, providenciará em conformidade". Em 15 de fevereiro de 2018, o Papa Francisco estabeleceu a mesma regra para os bispos não cardeais servindo na Cúria Romana, que anteriormente haviam perdido seus cargos automaticamente aos 75 anos.

Funções

A um "bispo diocesano" é confiado o cuidado de uma Igreja local (diocese). Ele é responsável por ensinar, governar e santificar os fiéis de sua diocese, compartilhando esses deveres com os sacerdotes e diáconos que servem sob ele.

"Ensinar, santificar e governar" significa que ele deve (1) supervisionar a pregação do Evangelho e a educação católica em todas as suas formas; (2) supervisionar e providenciar a administração dos sacramentos; e (3) legislar, administrar e atuar como juiz para assuntos de direito canônico dentro de sua diocese. Ele serve como o "pastor principal" (líder espiritual) da diocese e é responsável pelo cuidado pastoral de todos os católicos que vivem dentro de sua jurisdição eclesiástica e ritual. Ele é obrigado a celebrar a Missa todos os domingos e dias santos de guarda com a intenção de rezar por aqueles que estão sob seus cuidados, designar o clero para seus cargos em várias instituições e supervisionar as finanças. O Bispo tenha especial solicitude pelos presbíteros, escutando-os, servindo-os como conselheiros, assegurando-se de que sejam adequadamente providos em todos os sentidos e defendendo os seus direitos consagrados no Código de Direito Canónico. Os bispos católicos latinos também devem fazer visitas regulares ad limina à Santa Sé a cada cinco anos.

Por causa de sua função como professores da fé, é costume em alguns países de língua inglesa, adicionar aos nomes dos bispos o título pós-nominal de "DD" (Doutor em Divindade) e se referir a eles com o título "Doutor".

Somente um bispo tem autoridade para conferir o sacramento da Ordem. Na Igreja latina as ordens menores foram abolidas após o Concílio Vaticano II. Nas Igrejas Católicas Orientais, um arquimandrita monástico pode tonsurar e instituir seus súditos a ordens menores; no entanto, a tonsura e as ordens menores não são consideradas parte do sacramento das ordens sacras.

O sacramento da Confirmação é normalmente administrado por um bispo na Igreja latina, mas um bispo pode delegar a administração a um padre. No caso de receber um adulto em plena comunhão com a Igreja Católica, o sacerdote presidente administrará a Confirmação. Nas Igrejas Católicas Orientais, a Confirmação (chamada Crisma) é normalmente administrada pelos sacerdotes, pois é dada ao mesmo tempo que o batismo. Compete apenas ao bispo ou eparca diocesano abençoar igrejas e altares, embora possa delegar a outro bispo, ou mesmo a um sacerdote, a realização da cerimónia.

Na Quinta-feira Santa os bispos católicos latinos presidem à Missa do Crisma. Embora o Óleo dos Enfermos para o sacramento da Unção dos Enfermos seja abençoado nesta Missa, também pode ser abençoado por qualquer sacerdote em caso de necessidade. Somente um bispo pode consagrar o Crisma. Nas Igrejas Orientais Católicas o crisma é consagrado unicamente pelos chefes das igrejas sui juris (patriarcas e metropolitanos) e os bispos diocesanos não podem fazê-lo.

Só um bispo ou outro Ordinário pode conceder imprimaturs aos livros teológicos, certificando-os de que estão isentos de erro doutrinal ou moral; esta é uma expressão da autoridade docente e responsabilidade educativa do bispo.

Antes do Concílio Vaticano II, também era prerrogativa do bispo consagrar a patena e o cálice que seriam usados durante a missa. Uma das mudanças implementadas desde o Concílio, é que uma simples benção agora é dita e pode ser dada por qualquer sacerdote.

Autoridade canônica

Nas igrejas católicas ocidentais e orientais, qualquer padre pode celebrar a Missa ou a Divina Liturgia. Para oferecer publicamente a Missa ou a Divina Liturgia, porém, é necessário que o sacerdote tenha permissão do Ordinário local - esta autorização pode ser dada aos párocos por um período limitado, mas para a permissão de longo prazo o recurso ao diocesano bispo é geralmente necessário. Um celebret pode ser emitido para padres viajantes para que possam demonstrar aos pastores e bispos fora de sua própria diocese que estão em boas condições. No entanto, mesmo que o padre não possua tal documento, ele pode celebrar os sacramentos se o bispo ou pároco local julgar que o padre visitante é uma pessoa de bom caráter.

No Oriente, uma antimensão assinada pelo bispo é mantida no altar, em parte como um lembrete de de quem é o altar e sob cuja omofório o padre de uma paróquia local está servindo.

Para que os sacerdotes celebrem validamente o sacramento da Penitência, devem ter faculdades (permissão e autoridade) do bispo local; no entanto, quando o penitente está em perigo de morte, o sacerdote tem o direito e a obrigação de ouvir a confissão, não importa onde esteja.

Para presidir às cerimônias matrimoniais, os padres e diáconos da Igreja Latina devem ter jurisdição apropriada ou delegação de uma autoridade competente. No ramo latino da Igreja Católica, o ensinamento é que é o próprio casal que administra as graças do sacramento; assim, embora seja normalmente uma pessoa ordenada que oficia uma cerimônia de casamento, um bispo pode delegar um leigo para estar presente para a troca de votos; isso seria feito apenas em casos extremos, como em territórios de missão. Na tradição oriental, o clero não apenas testemunha a troca de votos, mas deve conceder uma bênção para que um casamento válido tenha ocorrido.

A menos que um bispo em particular o tenha proibido, qualquer bispo pode pregar em toda a Igreja Católica e qualquer padre ou diácono também pode pregar em qualquer lugar (presumindo a permissão do pároco local), a menos que sua faculdade de pregar tenha sido restringida ou removida.

A catedral de uma diocese contém uma cadeira especial, chamada cátedra, às vezes chamada de trono, reservada no santuário para uso exclusivo de seu Ordinário; simboliza sua autoridade espiritual e eclesiástica.

Títulos, status e funções adicionais
Os bispos podem preencher funções adicionais na Igreja Católica, incluindo as seguintes:

Bispo eleito
Um bispo que foi nomeado, mas ainda não foi consagrado. (A consagração é a cerimônia que eleva formalmente o bispo eleito ao seu novo posto.)

Bispo titular
Um bispo titular (ou arcebispo titular) é um bispo que não é bispo de uma diocese; a menos que (desde 1970) seja coadjutor ou emérito, é atribuído a uma sé titular, que geralmente é o nome de uma cidade ou região que costumava ser a sede de uma diocese, mas cuja sé episcopal (diocese) não está mais funcionando como tal. Os bispos titulares muitas vezes servem como bispos auxiliares, como funcionários na Cúria Romana, nas Cúrias Patriarcais das Igrejas Orientais, como enviados diplomáticos papais (principalmente núncios apostólicos ou delegados apostólicos), ou dirigem certas jurisdições pré-diocesanas missionárias (notavelmente como vigário apostólico, que a partir de 2019 não recebe mais uma sé titular). Desde 1970, um bispo coadjutor (ou arcebispo) usa o título da sé a que foi designado, e um bispo (ou arcebispo) emérito usa o título de sua última sé residencial.

Bispo sufragâneo
Um bispo sufragâneo lidera uma diocese dentro de uma província eclesiástica diferente da diocese principal, a arquidiocese metropolitana.

Bispo auxiliar
Um bispo auxiliar é um assistente em tempo integral de um bispo diocesano. Auxiliares são bispos titulares sem direito de sucessão, que auxiliam o bispo diocesano de várias maneiras e geralmente são nomeados como vigários gerais ou vigários episcopais da diocese em que servem.

Bispo coadjutor
Um bispo coadjutor é um bispo que recebe autoridade quase igual à do bispo diocesano; ele tem faculdades especiais e o direito de suceder o bispo diocesano em exercício. A nomeação de coadjutores é vista como um meio de assegurar a continuidade da liderança da igreja. Até tempos recentes, havia a possibilidade de um bispo coadjutor não ter o direito de sucessão.

Bispo-prelado
Um bispo que é consagrado como tal, mas ocupa um cargo que, como tal, não exige o grau episcopal (assim o titular não será feito bispo titular), apenas o de Prelado, notadamente como prelado Territorial.

Bispo emérito
Quando um bispo diocesano ou bispo auxiliar se aposenta, ele recebe o título honorário de "emérito" da última sé que serviu, ou seja, arcebispo emérito, bispo emérito ou bispo auxiliar emérito da sé. "Emérito" não é usado para uma sé titular, mas pode ser usado para um bispo que foi transferido para uma nomeação não diocesana sem realmente estar aposentado. Exemplos: Arcebispo (ou Bispo) Emérito de Lugar". O cardeal Luis Antonio Tagle, que foi promovido a prefeito da Congregação para a Evangelização dos Povos, tornou-se arcebispo emérito de Manila.

Tradicionalmente, os bispos nomeavam ordinários ou auxiliares que serviam por toda a vida. Quando a rara renúncia ocorreu, o bispo foi atribuído a uma sé titular. O status de "emérito" surgiu após o Concílio Vaticano II, quando os bispos foram inicialmente encorajados e depois obrigados a apresentar suas renúncias aos 75 anos. Em 31 de outubro de 1970, o Papa Paulo VI decretou que "os bispos diocesanos de rito latino que renunciam não são mais transferidos para uma igreja titular, mas continuam a ser identificados pelo nome da sé que renunciaram".

Cardeal
Um cardeal é um membro do clero nomeado pelo Papa para servir no Colégio dos Cardeais. Os membros do Colégio com menos de 80 anos elegem um novo papa, que na prática é sempre um deles, por morte ou renúncia do titular. Os cardeais também servem como conselheiros papais e ocupam cargos de autoridade dentro da estrutura da Igreja Católica. Sob a lei canônica, um homem nomeado cardeal deve normalmente ser um bispo, ou aceitar a consagração como bispo, mas pode pedir permissão papal para declinar. A maioria dos cardeais já são bispos quando nomeados, sendo a maioria arcebispos de importantes arquidioceses ou patriarcados, outros já servindo como bispos titulares na Cúria Romana. Papas recentes nomearam alguns padres, a maioria deles teólogos renomados, para o Colégio dos Cardeais, e estes foram autorizados a recusar a consagração episcopal. Exemplos incluem Karl Becker em 2012 e Ernest Simoni em 2016.

Títulos e funções reservados aos arcebispos

Papa
O papa é o bispo de Roma. A Igreja Católica sustenta que o Colégio dos Bispos como grupo é o sucessor do Colégio dos Apóstolos. A Igreja também sustenta que, exclusivamente entre os apóstolos, São Pedro, o primeiro bispo de Roma, recebeu um papel de liderança e autoridade, dando ao papa o direito de governar a Igreja junto com os bispos. Assim, a Igreja sustenta que o Bispo de Roma, como sucessor de Pedro, possui o papel, único entre os bispos, de falar por toda a Igreja, nomear outros bispos e administrar a administração central da Igreja, a Cúria Romana. Os pronunciamentos papais que atendem aos requisitos do decreto sobre a infalibilidade papal do Concílio Vaticano I são infalíveis.

Papa emérito
Em sua renúncia como papa (bispo de Roma), Bento XVI tornou-se Sua Santidade Bento XVI, Sumo Pontífice Emérito ou Papa Emérito.

Patriarca e Católicos
Catholicos é um título oriental mais ou menos semelhante ao de patriarca. Na Igreja Católica é aplicado a um prelado que também é um arcebispo maior.

Arcebispo Maior
Os arcebispos maiores são os chefes de algumas das Igrejas Católicas Orientais. A autoridade dos arcebispos maiores dentro de suas respectivas igrejas sui juris é igual à de um patriarca, mas eles recebem menos honras cerimoniais.

Primaz
Na Igreja Católica, um primaz é geralmente o bispo da diocese mais antiga e/ou a capital de uma nação (atual ou anterior); o título é de honra.

Arcebispo metropolitano
Um bispo metropolitano é um arcebispo com jurisdição menor sobre uma província eclesiástica; na prática, isso equivale a presidir as reuniões e supervisionar uma diocese que não tem bispo.

No catolicismo oriental, um metropolitano também pode ser o chefe de uma igreja autocéfala, sui juris ou autônoma quando o número de adeptos dessa tradição é pequeno. Na Igreja latina, os metropolitanos são sempre arcebispos; em muitas igrejas orientais, o título é "Metropolitana", com algumas dessas igrejas usando "arcebispo" como um escritório separado.

Escritório publico
Desde a publicação do novo Código de Direito Canônico em 1983 pelo Papa João Paulo II, todos os membros do clero católico estão proibidos de exercer cargos públicos sem a autorização expressa da Santa Sé.

Consagração de bispos e eparcas
A nomeação de bispos na Igreja Católica é um processo complicado que requer a participação de vários funcionários. Na Igreja latina, participam o sínodo local, o núncio papal (ou delegado apostólico), vários dicastérios da Cúria Romana e o Papa; desde a década de 1970, tornou-se prática comum para o núncio solicitar a opinião de clérigos e leigos dentro da diocese vaga. Nas Igrejas orientais patriarcais e arquiepiscopais maiores, o sínodo permanente, o santo sínodo e o patriarca ou arcebispo maior também desempenham um papel na seleção dos bispos.

Sucessão apostólica e outras igrejas
A Igreja Católica sempre ensinou que os bispos descendem de uma linha contínua de bispos desde os dias dos apóstolos, o que é conhecido como sucessão apostólica. Desde 1896, quando o Papa Leão XIII emitiu a bula Apostolicae curae, a Igreja Católica não reconhece as ordens anglicanas como válidas, por causa de mudanças nos ritos de ordenação ocorridas no século XVI, bem como divergências no entendimento da teologia do episcopado e Eucaristia. No entanto, essa visão tem sido complicada desde então porque os antigos bispos católicos, cujas ordens são plenamente reconhecidas como válidas por Roma, atuaram como co-consagradores nas consagrações episcopais anglicanas. De acordo com o historiador da igreja Timothy Dufort, em 1969 todos os bispos da Igreja da Inglaterra haviam adquirido as antigas linhas católicas de sucessão apostólica plenamente reconhecidas pela Santa Sé.

A Igreja Católica reconhece, como válidas, mas ilícitas, ordenações feitas por grupos católicos separatistas, como a Antiga Igreja Católica da União de Utrecht e a Igreja Católica Nacional Polonesa, desde que aqueles que recebem a ordenação sejam homens batizados e um rito episcopal válido consagração - expressando as funções apropriadas e status sacramental de um bispo - é usado. A Santa Sé também reconhece como válidas as ordenações das Igrejas Ortodoxa Oriental, Católica Antiga, Ortodoxa Oriental e Nestoriana Assíria. Sobre as Igrejas do Oriente, o Concílio Vaticano II declarou:

No entanto, a Santa Sé não reconhece como válidas as ordens de qualquer grupo cujo ensino esteja em desacordo com os princípios centrais do cristianismo, embora possa usar o ritual adequado. A prática recente de grupos católicos independentes de ordenar mulheres acrescentou uma nebulosidade definitiva ao reconhecimento da validade das ordens, pois o ato de ordenar mulheres como padres ou bispos é incompatível com o catolicismo e a ortodoxia oriental. A prática de alguns clérigos independentes de receber múltiplas ordenações também demonstra uma compreensão das Ordens Sagradas que está em desacordo com o Catolicismo e a Ortodoxia, que sustentam que uma pessoa é ordenada ou não.

Paramentos e vestimentas

Igreja Latina

A vestimenta cotidiana dos bispos da Igreja Latina pode consistir em uma batina preta (ou, em países tropicais, branca) com guarnição de amaranto e fáscia roxa, juntamente com uma cruz peitoral e anel episcopal. A Instrução de 1969 sobre o vestido dos prelados afirmava que o vestido para uso comum pode ser uma simples batina sem guarnição colorida. Desde 1969, o terno preto e a camisa clerical, já costumeiros nos países de língua inglesa, tornou-se muito comum também em países onde antes era desconhecido.

O vestido de coro de um bispo da Igreja Latina, que é usado quando participa, mas não celebra funções litúrgicas, consiste na batina roxa com guarnição de amaranto, rochet, zuchetto roxo, barrete roxo com topete e cruz peitoral. A capa magna pode ser usada, mas apenas dentro da própria diocese do bispo e em ocasiões especialmente solenes.

A mitra, o solidéu e a estola são geralmente usados pelos bispos ao presidir as funções litúrgicas. Para outras funções litúrgicas que não a Missa, o bispo normalmente usa a capa. Dentro de sua própria diocese e quando celebra solenemente em outro lugar com o consentimento do Ordinário local, usa também o báculo. Ao celebrar a missa, um bispo, como um padre, usa a casula. O Caeremoniale Episcoporum recomenda, mas não impõe, que nas celebrações solenes o bispo use também uma dalmática, que pode ser sempre branca, sob a casula, especialmente ao administrar o sacramento da ordem, abençoar um abade ou abadessa e dedicar um igreja ou altar. O Caeremoniale Episcoporum não faz mais menção às luvas pontíficas, sandálias pontifícias, meias litúrgicas (também conhecidas como buskins ), o manípulo ou os apetrechos que uma vez prescreveram para o cavalo do bispo.

Católico oriental
A vestimenta cotidiana dos bispos católicos orientais é muitas vezes a mesma de seus homólogos da Igreja latina: terno clerical preto com cruz peitoral ou panagia.

Católico de rito bizantino
Tradicionalmente, os bispos são monges e, portanto, sua vestimenta cotidiana é o hábito monástico com uma panagia e, dependendo do grau, também uma cruz peitoral e uma segunda panagia.

Ao assistir a funções litúrgicas em que não celebra, o bispo pode usar mantya, panagia e engolpion se for patriarca ou bispo metropolitano. Ele também levará um cajado pastoral na forma de uma bengala encimada por um pomo. Nenhum anel episcopal existe no Rito Bizantino.

Ao participar da Divina Liturgia, um bispo usa o sakkos (dalmática imperial), omofório, epigonação e mitra de estilo bizantino que se baseia na coroa imperial fechada do final do Império Bizantino e é feita em forma de uma coroa bulbosa, completamente fechado, e o material é de brocado, damasco ou pano de ouro. Pode ser bordado e ricamente decorado com joias, com quatro ícones anexados: (Cristo, a Teótoco, João Batista e a Cruz . Esses milímetros são geralmente dourados, mas outras cores litúrgicas podem ser usadas. A mitra é encimada por uma cruz, feita de metal e de pé. Ele também carrega um báculo do estilo daquele rito. Presidindo outros serviços, ele pode usar menos vestimentas, mas também uma mantya, a menos que use um sticharion.

Ver também

 Hierarquia católica
 Circunscrições eclesiásticas católicas do Brasil

Referências

Links externos

 Lista de bispos católicos em todo o mundo

Episcopado católico
Bispos católicos
Catolicismo

Bispos na Igreja Católica


San Felipe é um corregimento do departamento de Guainía, na Colômbia. Faz fronteira com o corregimento de Puerto Colombia no norte, com o Brasil pelo oeste, a Venezuela no este, e La Guadalupe no sul.

Em 1755, os espanhóis construíram nas margens do rio Negro , para travar o avanço dos portugueses o Forte do San Felipe do Rionegro, agora conhecido como "castelo".

Na terra indígena do Baixo rio Guainía e rio Negro homologada em 1989, habitam os curripacos e também indígenas falantes de nheengatu. Também moram no território famílias de colonos.

Guainía

San Felipe (Guainía)


الملائكة الزرق  هو فريق للاستعراض الجوي تابع لبحرية الولايات المتحدة ويعرف رسمياً بفريق البحرية للطيران الاستعراضي. أسس الفريق في يونيو 1946 في مدينة بينسيكولا، فلوريدا.
منذ عام 1946، حلق سرب الملائكة الأزرق أمام أكثر من 260 مليون متفرج.

مصادر

انظر ايضًا
 معرض أبوتسفورد الدولي للطيران
 طيور الصاعقة

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لفرقة الملائكة الزرق

بحرية الولايات المتحدة
عسكرية الولايات المتحدة
فرق استعراض جوي

الملائكة الزرق


Indie folk es un género musical que surgió en la década de 1990 por compositores de indie rock y que poseía fuertes influencias del folk rock de los años 1950, 1960 y 1970. El género se relaciona comúnmente con subgéneros dentro del folk como: freak folk, psych folk, pop barroco y New Weird America, el género ha experimentado un crecimiento significativo de la década de 2000.

Inicialmente, las bandas y músicos más representativos del género, fueron: Jeff Buckley y Elliott Smith. Después de la década de 2000, han aparecido otras bandas que se unen al género como: Bright Eyes, The Decemberists, Iron & Wine, Beirut, Manel, Edward Sharpe and the Magnetic Zeros, Noah and The Whale, Mumford & Sons o Jake Bugg, entre otros.

El indie folk en España

Dentro de este movimiento, existen bandas de rock españolas que tienen en la música folk norteamericana un elemento fundamental, como por ejemplo, los vallisoletanos Arizona Baby, formados en 2003 o los madrileños Hola a Todo el Mundo (HATEM) de 2006. Ambos han conseguido ser un claro referente dentro de este género musical.

Más reciente es la propuesta de los vallisoletanos Cosmic Birds o la del grupo John Berkhout. Estos últimos muestran la versión más rural del folk estadounidense, nacida, sin embargo, en las verdes campiñas del País Vasco. Con un primer trabajo discográfico editado en 2013, ese año actuaron de teloneros de Neil Young en el Biarritz Big Festival.

Ukelele Clan Band acercan el folk estadounidense a las calles de Madrid. Hasta la fecha cuentan con un primer trabajo discográfico autoproducido, "The Sun" (2012), dándose a conocer fundamentalmente a través de las redes sociales.

Dentro del estilo indie folk se pueden encuadrar otras propuestas, algunas de ellas especialmente interesantes por estar ligadas a las sonoridades ibéricas más autóctonas, que de buen grado han sido acogidas por este tipo de público. Es el caso de los asturianos Lorena Álvarez y su Banda Municipal, que a partir de la música tradicional crean composiciones con letras actuales y la aparente simpleza característica del movimiento indie.

Los Hermanos Cubero, alcarreños residentes en Cataluña, fusionan con frescura la música tradicional de Castilla con el bluegrass de Kentucky, tomando como referentes de inspiración al folklorista Agapito Marazuela y a la leyenda del country Bill Monroe. Otro ejemplo es el de Caxade que plantea una creativa propuesta alejada de los corsés estilísticos habituales, y que cuenta con elementos propios de la música popular gallega. "A Dança dos Moscas" (2013) ha sido su estreno discográfico.

Véase también

 Música folclórica

Referencias

Enlaces externos

Música folk
Indie rock
Folk, world and country
Géneros musicales de los años 1990

Indie folk