Implicarea directă a Țărilor de Jos în al Doilea Război Mondial a început odată cu invadarea țării de către Germania Nazistă pe 10 mai 1940. Țările de Jos își proclamaseră neutralitatea atunci când a izbucnit războiul în septembrie 1939, așa cum făcuseră și în Primul Război Mondial, dar Adolf Hitler a ordonat totuși ca țara vecină să fie invadată. Pe 15 mai 1940, la o zi după bombardarea Rotterdamului, forțele militare neerlandeze s-au predat. Guvernul neerlandez și familia regală au părăsit țara și s-au stabilit în exil la Londra.

După capitulare, Țările de Jos au fost plasate sub ocupație germană, care a durat în unele zone până la capitularea Germaniei Naziste în mai 1945. Rezistența activă a fost organizată de către o mică parte a populației, care a crescut în cursul ocupației. Ocupanții germani i-au deportat pe majoritatea evreilor neerlandezi în lagărele de concentrare naziste, cu cooperarea unei mari părți a poliției și a administrației civile neerlandeze.

Datorită variației mari a ratei de supraviețuire a locuitorilor evrei în diferitele regiuni ale Țărilor de Jos, unii cercetători au pus la îndoială validitatea unei singure explicații la nivel național. Cu toate acestea, datorită foarte bunei organizări a registrelor de evidența populației în comparație cu alte țări, aproximativ 70% din populația evreiască a țării a fost ucisă în timpul conflictului; un procent mult mai mare decât în alte țări ca Belgia și Franța. Spre deosebire însă de celelalte teritorii ocupate de naziști, locuitorii orașului Amsterdam au organizat o acțiune de protest împotriva persecutării cetățenilor evrei.

Cea mai mare parte a sudului Țărilor de Jos a fost eliberată în a doua jumătate a anului 1944. Restul țării, în special regiunile de vest și de nord aflate încă sub ocupație, a suferit de foame la sfârșitul anului 1944, traversând o perioadă de foamete cunoscută sub numele de "Iarna Foametei". Pe 5 mai 1945 întreaga țară a fost în sfârșit eliberată ca urmare a capitulării necondiționate a tuturor forțelor militare germane.

Perioada interbelică

Guvernele Țărilor de Jos din perioada 1929-1943 au fost dominate de partidele creștine și de centru-dreapta. Din 1933, Țările de Jos au fost lovite de Marea Criză Economică, care începuse în 1929. Guvernul condus de Hendrikus Colijn a elaborat un program de reduceri bugetare ample pentru a menține valoarea guldenului, cauzând greve ale muncitorilor din Amsterdam și o revoltă navală între 1933 și 1934. În cele din urmă, în 1936, guvernul a fost nevoit să renunțe la etalonul aur și să-și devalorizeze moneda.

Numeroase mișcări fasciste au apărut în Țările de Jos în timpul Marii Crize Economice, inspirate de fascismul italian sau de nazismul german. Cu toate acestea, ele nu au atras suficienți membri pentru a deveni mișcări de masă eficiente, deși mișcarea pronazistă, susținută de Partidul Nazist care a preluat puterea în Germania în 1933, a încercat să ajungă la putere în 1935. Ideologia rasială în stil nazist a avut o susținere limitată în Țările de Jos, la fel ca și apelurile la violență.

Perioada interbelică a văzut, de asemenea, o creștere semnificativă a proiectelor de infrastructură civilă și de îmbunătățiri funciare, inclusiv Zuiderzeewerke, care au dus la drenarea finală a apei de mare din polderul Wieringermeer și finalizarea digului Afsluitdijk.

Neutralitatea

În timpul Primului Război Mondial, guvernul neerlandez condus de Pieter Cort van der Linden a reușit să mențină neutralitatea neerlandeză pe parcursul conflictului. În perioada interbelică, Țările de Jos au continuat să-și păstreze "politica de independență", chiar și după ascensiunea la putere a Partidului Nazist în Germania în 1933. Primul ministru conservator, Hendrikus Colijn, care a deținut puterea din 1933 până în 1939, credea că Țările de Jos nu vor reuși niciodată să reziste în fața unui atac al unei mari puteri, iar cheltuielile militară au avut, în consecință, o prioritate scăzută. Deși cheltuielile militare s-au dublat între 1938 și 1939, pe fondul creșterii tensiunilor internaționale, ele reprezentau încă doar 4% din cheltuielile naționale în 1939, în contrast cu aproape 25% în Germania Nazistă. Guvernul neerlandez credea că putea să se bazeze pe neutralitatea sa sau cel puțin pe sprijinul informal al puterilor străine, pentru a-și apăra interesele sale în caz de război. Guvernul a început, totuși, să lucreze la planurile de apărare a țării. Acestea au inclus "Noua linie de apărare acvatică", o zonă de la est de Amsterdam care urma să fie inundată, și, din 1939, și-a fortificat pozițiile, inclusiv liniile Grebbe și Peel-Raam, protejând orașele cheie Dordrecht, Utrecht, Haarlem și Amsterdam și creând o Vesting Holland (sau "Fortăreața Olanda").

La sfârșitul anului 1939, după declararea războiului între Imperiul Britanic, Franța și Germania Nazistă, guvernul german a emis o garanție că nu va ataca Țările de Jos, dacă acestea își vor păstra neutralitatea. Cu toate acestea, armata neerlandeză a fost mobilizată treptat din august 1939, ajungând la dimensiunea maximă în aprilie 1940.

Invazia germană

În ciuda politicii de neutralitate adoptate, Țările de Jos au fost invadate în dimineața zilei de 10 mai 1940, fără o declarație formală de război, de către forțele germane care au intrat simultan în Belgia și Luxemburg. Atacatorii au vrut să atragă forțele Aliate (britanice și franceze) departe de Ardeni și cât mai adânc în Belgia, dar și să preîntâmpine o posibilă invazie britanică în Olanda de Nord. Luftwaffe avea nevoie, de asemenea, de aeroporturile de pe coasta neerlandeză pentru a lansa raiduri aeriene împotriva Marii Britanii.

Armata Regală Neerlandeză a fost prinsă în mare parte nepregătită, având armament insuficiente și depășit tehnic. O mare parte din armament data din perioada Primului Război Mondial. În particular, armata nu dispunea de forțe blindate comparabile, având doar un număr limitat de care blindate și de tanchete. Forțele aeriene aveau doar 140 de aeronave, în mare parte biplane depășite. Șaizeci și cinci de avioane neerlandeze au fost distruse chiar în prima zi de campanie.

Forțele invadatoare au avansat rapid, dar s-au confruntat cu o rezistență semnificativă. Un asalt al trupelor aeropurtate ale Wehrmacht-ului în prima zi, care urmărea capturarea guvernului neerlandez de la Haga și a aeroporturilor cheia de la Ockenburg și Ypenburg, a fost stopat de forțele terestre neerlandeze cu pierderi grele. Neerlandezii au reușit să distrugă un număr semnificativ de aeronave de transport de care germanii aveau nevoie pentru invadarea plănuită a Marii Britanii. Cu toate acestea, forțele germane au reușit să traverseze râul Maas în Țările de Jos, în prima zi, ceea ce a permis Wehrmacht-ului să încercuiască Fortul belgian Eben-Emael din vecinătate și să forțeze Armata Belgiană să se retragă de la granița cu Germania.

În partea de est a Țărilor de Jos, germanii au reușit să împingă forțele neerlandeze dincolo de Linia Grebbe, dar avansul lor a fost încetinit de fortificațiile neerlandeze de pe drumul îngust Afsluitdijk care leagă regiunile de nord-est și de nord-vest ale Țărilor de Jos. Cu toate acestea, forțele germane au avansat rapid și în cea de-a patra zi ocupaseră deja în mare parte porțiunea estică a Țărilor de Jos, dar nu și orașele mari din vest.

Pentru neerlandezi, a devenit din ce în ce mai clar că trupele britanice și franceze nu vor reuși să ajungă în Țările de Jos într-un număr suficient de mare pentru a opri invazia, având în vedere viteza înaintării germane în Belgia.

Bombardarea Rotterdamului
Încă din prima zi de campanie au avut loc lupte la Rotterdam, atunci când hidroavioane cu infanteriști germani au aterizat pe râul Maas și au fost capturate mai multe poduri. Cu toate acestea, germanii erau neliniștiți cu privire la atacarea orașului cu tancuri și s-au temut de pierderi grele. Comandantul german i-a trimis un ultimatum comandantului neerlandez al orașului. El a cerut predarea garnizoanei neerlandeze și a amenințat că va distruge orașul prin bombardamente aeriene, dacă ultimatumul nu va fi acceptat. Ultimatumul a fost returnat dintr-un pretext tehnicist, deoarece acesta nu era semnat de către comandantul german. Până la retransmiterea ultimatumului semnat, bombardierele Luftwaffe (conștiente că negocierile erau încă în curs de desfășurare) au lovit orașul. În cursul așa-numitului "Rotterdam Blitz" au fost uciși între 800 și 900 de civili neerlandezi și au fost distruse 25.000 de clădiri. Țintele bombardierelor erau unele zone civile din Rotterdam, mai degrabă decât garnizoana orașului. Sub presiunea autorităților civile locale, comandantul garnizoanei a predat orașul și garnizoana sa formată din 10.000 de militari, în seara zilei de 14 mai, cu permisiunea lui Henri Winkelman, comandantul-șef al Armatei Neerlandeze, deschizând calea armatei germane către "Fortăreața Olanda".

Capitularea neerlandeză

Înaltul Comandament Militar al Țărilor de Jos a fost șocat de Rotterdam Blitz. Știind armata avea cantități tot mai mici de provizii și muniții și după ce a primit vestea că orașul Utrecht a primit un ultimatum similar celui din Rotterdam, Winkelman a ținut o ședință cu ceilalți generali neerlandezi. S-a decis că era inutilă continuarea rezistenței. În după-amiaza zilei de 14 mai, Winkelman a emis o proclamație către armată, ordonând militarilor să se predea:

Pe 15 mai, Țările de Jos au semnat, oficial, actul de capitulare în fața Germaniei, deși forțele neerlandeze din provincia Zeeland, care se afla sub controlul francez, au continuat lupta alături de forțele franceze până în 17 mai, când bombardamentul orașului Middelburg le-a forțat, de asemenea, să se predea. Imperiul Colonial Neerlandez, în special Indiile de Est Neerlandeze, i-a sprijinit pe aliați și nu a fost afectat de predare. Mai multe nave ale Marinei Regale a Țărilor de Jos din apele teritoriale neerlandeze s-au refugiat în Marea Britanie.

Pe parcursul celor patru zile de campanie, au fost uciși aproximativ 2.300 de militari neerlandezi, au fost răniți alți 7.000 de militari, iar peste 3.000 de civili neerlandezi au murit, de asemenea. Armata invadatoare a suferit următoarele pierderi: 2.200 de morți și 7.000 de răniți. În plus, 1.300 de militari germani capturați de neerlandezi în timpul campaniei, cei mai mulți în zona Hagăi, au fost trimiși în Marea Britanie și au rămas prizonieri pentru tot restul războiului.

Regina Wilhelmina și guvernul neerlandez au reușit să fugă din Țările de Jos înainte de capitularea armatei și au format un guvern în exil.

Ocupația germană

Viața în teritoriile ocupate ale Țărilor de Jos

În urma refuzului guvernului neerlandez de a se întoarce în țară, Țările de Jos au fost controlate de un guvernator civil german, spre deosebire de țări ca Franța sau Danemarca, care aveau propriile lor guverne, și Belgia, care era sub administrație militară germană. Guvernul civil, Reichskommissariat Niederlande, a fost condus de către funcționarul nazist austriac Arthur Seyss-Inquart.

Ocupanții germani au implementat o politică de Gleichschaltung ("conformare forțată") și au eliminat în mod sistematic organizațiile nenaziste. În 1940 regimul german de ocupație a scos în afara legii mai mult sau mai puțin imediat toate partidele socialiste și comuniste; în 1941 a interzis funcționarea tuturor partidelor, cu excepția partidului național-socialist neerlandez NSB.

Gleichschaltung a reprezentat un șoc enorm pentru neerlandezi, care aveau în mod tradițional instituții separate pentru toate grupurile religioase principale, în special catolici și protestanți, ca urmare a deceniilor de segregare religioasă. Acest proces s-a lovit de opoziția puternică a Bisericii Catolice din Țările de Jos și, în 1941, toți romano-catolicii au fost îndemnați de către episcopii neerlandezi să nu se înscrie în asociațiile care fuseseră nazificate.

Obiectivul pe termen lung al naziștilor era să încorporeze Țările de Jos în Marele Reich Germanic. Hitler s-a gândit foarte mult la neerlandezi, pe care îi considera ca făcând parte din rasa superioară ariană.

Luftwaffe
Luftwaffe a fost interesată, în special, de Țările de Jos, din moment ce această țară fusese desemnată pentru a adăposti principalele baze aeriene de pe care urmau să fie lansate atacurile aeriene asupra Marii Britanii. Germanii au început construcția a 10 Fliegerhorst, aeroporturi militare majore, a doua zi după capitularea neerlandeză din 15 mai 1940. Fiecare dintre acestea urmau să aibă cel puțin 2 sau 3 piste cu suprafață dură, o cale ferată de legătură, ateliere de reparații și revizie, spații de depozitare și locuințe și facilități pentru 2.000-3.000 de oameni. Fiecare Fliegerhorst avea, de asemenea, un aerodrom auxiliar și de multe ori un aerodrom de momeală, cu machete de avioane realizate din placaj. Lucrările de construcție au fost efectuate voluntar de către antreprenori și muncitori neerlandezi. Cel mai mare aerodrom a fost Baza Aeriană Deelen, la nord de Arnhem (12 clădiri construite de germani la Deelen sunt acum monumente naționale). Alături de Deelen, a fost amenajat un buncăr central de control aerian pentru Belgia și Țările de Jos, denumit Diogenes.

În termen de un an, strategia de atac a trebuit să fie modificată din cauza faptului că operațiunile ofensive au fost abandonate și înlocuite cu operațiuni defensive. Războiul aerian care a avut loc deasupra Țărilor de Jos a costat viața a aproape 20.000 de aviatori (aliați și germani) și 6.000 de avioane s-au prăbușit în țară - o medie de 3 pe zi în timpul celor cinci ani de război.

Țările de Jos au devenit prima linie a apărării aeriene dinspre vest a Germania și centrul industrial al Ruhrgebiet, fiind amplasate aici unități de artilerie antiaeriană, instalații de detectare a sunetului și mai târziu instalații radar. Primul escadron german de avioane de vânătoare nocturne și-a început operațiunile în Țările de Jos.

Aproximativ 30.000 de militari din forțele Luftwaffe au activat în Țările de Jos pe parcursul războiului.

Munca forțată și rezistența
Arbeitseinsatz — obligarea populației civile să presteze muncă forțată — a fost impusă în Țările de Jos. Fiecare bărbat cu vârsta cuprinsă între 18 și 45 de ani era obligat să lucreze în fabricile germane, care erau bombardate în mod regulat de către Aliații occidentali. Cei care au refuzat au fost nevoiți să se ascundă. Din cauza faptului că produsele alimentare și multe alte bunuri erau trimise către front, a fost impusă raționalizarea, cumpărarea alimentelor făcându-se cu cartele. Periodic, grupările de rezistență atacau centrele de distribuție pentru a obține cartele de rații care să fie distribuite persoanelor care se ascundeau.

Pentru succesul mișcării de rezistență, era necesar uneori ca membrii săi să simuleze colaborarea cu germanii. După război, acest lucru a condus la dificultăți pentru cei care au pretins că au făcut parte din rezistență — ceva care era dificil de demonstrat deoarece natura activității făcea uneori ca activitatea în rezistență să fie ținută secretă.

Zidul Atlanticului
Zidul Atlanticului, o uriașă linie defensivă de coastă construită de germani de-a lungul întregii coaste europene din sud-vestul Franței până în Danemarca și Norvegia, a inclus zona de coastă din Țările de Jos. Unele orașe, cum ar fi Scheveningen, au fost evacuate din această cauză. La Haga au fost demolate 3.200 de case și demontate 2.594 de case. 20.000 de case au fost evacuate, iar 65.000 de oameni au fost forțați să se mute. Arbeitseinsatz a inclus, de asemenea, forțarea cetățenilor neerlandezi să lucreze la aceste proiecte, dar o formă de rezistență pasivă a avut loc aici prin faptul că populația a lucrat în mod deliberat lent sau a realizat lucrări de proastă calitate.

Holocaust

La scurt timp după ocuparea Țărilor de Jos, regimul militar a început să-i persecute pe evrei. În 1940 nu au existat deportări și au fost luate doar puține măsuri împotriva evreilor. În februarie 1941 naziștii au deportat un mic grup de evrei neerlandezi în lagărul de concentrare Mauthausen-Gusen. Neerlandezii au reacționat prin Greva din februarie, un protest național împotriva deportărilor, unic în istoria Europei ocupate de naziști. Deși greva a fost repede înăbușită, iar liderii săi au fost executați, ea a reprezentat un eșec inițial pentru Seyss-Inquart care plănuise deportarea evreilor și câștigarea neerlandezilor pentru cauza nazistă.

Înainte de Greva din februarie, naziștii au instalat un Consiliu Evreiesc (în neerlandeză: Joodse Raad), condus de profesorul David Cohen și de Abraham Asscher. Organizațiile evreiești independente, precum Comitetul pentru Refugiați Evrei — fondat de Asscher și Cohen în 1933 — au fost dizolvate. Consiliul Evreiesc a servit în cele din urmă ca un instrument pentru organizarea, identificarea și deportarea mai eficientă a evreilor; evreii din consiliu au fost convinși că-i vor ajuta pe evrei. În mai 1942, evreilor li s-a ordonat să poarte Steaua lui David. Prin aceeași perioadă, Biserica Catolică din Țările de Jos a condamnat public acțiunea guvernului printr-o scrisoare citită în toate slujbele parohiale duminicale. Ulterior, guvernul nazist i-a tratat mai aspru pe neerlandezi: politicieni socialiști notabili au fost arestați și, mai târziu, preoții catolici, inclusiv Titus Brandsma, au fost deportați în lagărele de concentrare.

În 1942 a fost deschis Lagărul de tranzit Westerbork, creat prin transformarea taberei de refugiați administrate de Comitetul pentru Refugiați Evrei. Au fost construite lagărele de concentrare de la Vught și lagărul de concentrare Amersfoort. În cele din urmă, cu sprijinul poliției neerlandeze și a administrației civile, majoritatea evreilor neerlandezi au fost deportați în lagăre de concentrare.

Germania a fost deosebit de eficientă în deportarea și uciderea evreilor în timpul ocupației Țărilor de Jos din cel de-al Doilea Război Mondial. Din cei 140.000 de evrei care locuiau în Țările de Jos în 1941, atât evrei neerlandezi, cât și evrei refugiați surprinși aici de invazia germană din 1940, aproximativ 38.000 au supraviețuit la sfârșitul războiului, în 1945. Rata de supraviețuire de 27% este mult mai mică decât în țara vecină Belgia, în care 60% din evrei au supraviețuit. Este, de asemenea, mai mică decât în Franța, unde 75% din evrei au supraviețuit.

Istoricii au oferit mai multe ipoteze cu privire la rata mult mică de supraviețuire a evreilor din Țărilor de Jos decât în alte țări vest-europene. Au fost ocupanții germani deosebit de feroci în Țările de Jos? Țările de Jos au inclus religia în înregistrările naționale, ceea ce a redus posibilitatea evreilor de a-și ascunde originea. Cât de mult a contat cooperarea dintre autoritățile neerlandeze și poporul neerlandezi? Absența pădurilor i-a privat pe evrei de locuri în care să se ascundă? Marnix Croes și Peter Tammes au examinat aceste ipoteze, analizând variațiile de supraviețuire între diferitele regiuni ale Țărilor de Jos. Ei au concluzionat că majoritatea acestor ipoteze nu explică variația datelor și sugerează că cea mai plauzibilă explicație ar fi fost "ferocitatea" diferită, cu care germanii și colaboratorii neerlandezi i-au vânat pe evreii care se ascundeau în diferite regiuni.

Colaborarea

Nu toți cetățenii neerlandezi au realizat o rezistență activă sau pasivă împotriva ocupației germane. Unii bărbați și femei au ales sau au fost forțați să colaboreze cu regimul german sau s-au alăturat armatei germane (ceea ce însemna, de obicei, încadrarea în Waffen-SS). Alții, printre care membrii Coloanei Henneicke, s-au implicat activ în capturarea evreilor fugari în schimbul unei recompense și predarea acestora către ocupanții germani. Se estimează că membrii Coloanei Henneicke au capturat în jur de 8.000-9.000 de evrei neerlandezi care au fost trimiși la moarte, în cele din urmă, în lagărele de exterminare germane.

Nationaal-Socialistische Beweging (NSB) a fost singurul partid politic legal din Țările de Jos începând din 1941 și s-a implicat activ în colaborarea cu ocupanții germani. În 1941, când se părea că Germania va câștiga sigur războiul, aproximativ trei la sută din populația masculină adultă era înscrisă în NSB.

După izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial, NSB a simpatizat cu naziștii germani, dar cu toate acestea a pledat pentru o neutralitate strictă a Țărilor de Jos. În mai 1940, după invazia germană, 10.000 de membri și simpatizanți NSB au fost arestați de către guvernul neerlandez. Curând după înfrângerea neerlandeză, pe 14 mai 1940, ei au fost eliberați de trupele germane. În iunie 1940, liderul NSB Anton Mussert a ținut un discurs la Lunteren în care le-a cerut neerlandezilor să-i accepte pe germani și să renunțe la Monarhia Neerlandeză, ai cărei membri fugiseră la Londra.

În 1940 regimul german a scos în afara legii toate partidele socialiste și comuniste; în 1941 au fost interzise toate partidele, cu excepția NSB. NSB a colaborat deschis cu forțele de ocupație și a ajuns la aproximativ 100.000 de membri. NSB jucat un rol important în administrarea civilă a țării; fiecare nou primar numit de guvernul de ocupație germană a fost un membru al NSB.

După ce germanii au capitulat pe 6 mai 1945, NSB-ul a fost scos în afara legii. Mussert a fost arestat în ziua următoare. Mulți dintre membrii NSB au fost arestați, dar puțini au fost condamnați; Mussert a fost executat pe 7 mai 1946. Nu au existat încercări de a continua activitatea organizației în clandestinitate.

În septembrie 1940 a fost format Nederlandsche SS ca "Afdeling XI" (Departamentul XI) al NSB. El era echivalentul Allgemeine SS din Germania. În noiembrie 1942 numele său a fost schimbat în Germaansche SS in Nederland. Nederlandsche SS a fost în primul rând o formațiune politică, dar, de asemenea, a servit ca un rezervor de personal pentru Waffen-SS.

Între 20.000 și 25.000 de neerlandezi s-au oferit voluntar pentru a servi în Heer și Waffen-SS. Cele mai importante formațiuni au fost Brigada 4 de Voluntari SS Nederland care a participat exclusiv pe Frontul de Est și Brigada de Voluntari SS Landstorm Nederland care a luptat în Belgia și Țările de Jos.

Brigada Nederland a participat la luptele de pe Frontul de Est în cursul Bătăliei de la Narva, iar mai mulți soldați au obținut Crucea de Cavaler a Crucii de Fier, cea mai înaltă decorație a Germaniei Naziste pentru curaj.

Rezistența neerlandeză

Rezistența neerlandeză împotriva ocupației naziste din cel de-al Doilea Război Mondial s-a dezvoltat relativ lent, dar rețeaua sa de contraspionaj, sabotaj intern și comunicații au furnizat un sprijin important forțelor Aliate începând din 1944 și până la eliberarea țării. Descoperirea de către germani a implicării în mișcarea de rezistență însemna condamnarea imediată la moarte.

Terenul plan al țării, lipsa pustietății și populația densă făceau dificilă desfășurarea unor activități ilicite, ca și mărginirea țării de teritorii controlate de germani, neoferind nici o cale de scăpare, în afară de mare. Rezistența în Țările de Jos a luat forma unor celule descentralizate și de mici dimensiuni, angajate în activități independente. Partidul Comunist CPN a organizat o mișcare de rezistență, cu toate acestea, de la începutul războiului. Așa a procedat și cercul de rezistență liberal-democrat care avea legături prin prof. dr. Willem sau prin Wim Schermerhorn cu guvernul neerlandez în exil de la Londra, LKP ("Nationale Knokploeg" sau Grupul de Rezistență Națională). Acesta a fost unul dintre cele mai mari grupuri de rezistență, având aproximativ 550 de participanți activi; el a fost vânat puternic de către serviciile secrete naziste care doreau să-l distrugă din cauza legăturilor sale cu Anglia. Alte grupuri mai mici nu aveau absolut nicio legătură unele cu altele. Aceste grupuri falsificau cartele de alimente și produceau bani falși, strângeau informații, publicau ziare clandestine, sabotau liniile telefonice și căile ferate, alcătuiau hărți și distribuiau clandestin alimente și bunuri. După 1942 Organizația Națională (LO) și Grupul de Rezistență Națională (LKP) au organizat o coordonare națională a activităților. A fost stabilit un contact cu guvernul de la Londra. După Debarcarea din Normandia organizațiile naționale existente, LKP, OD și Consiliul de Rezistență au fuzionat, formând forțele interne de rezistență sub comanda prințului Bernhard.

Una dintre cele mai riscante activități era ascunderea și adăpostirea refugiaților și dușmanilor regimului nazist, a familiilor de evrei precum familia Annei Frank, a agenților clandestini și altora. Împreună, aceste persoane au fost cunoscute sub numele de onderduikers (literalmente sub-scafandri). Mai târziu, în timpul războiului, acest sistem de ascundere a oamenilor a fost, de asemenea, folosit pentru a-i proteja pe aviatorii aliați doborâți. Potrivit surselor, medicii ce făceau parte din mișcarea de rezistență din Heerlen au ascuns un întreg etaj de spital de trupele germane.

În februarie 1943, o celulă a mișcării de rezistență neerlandeze a sunat la ușa generalului locotenent Hendrik Seyffardt, fost șef al Marelui Stat Major Neerlandez și actual colaboraționist, de la Haga. Seyffardt a comandat campania de recrutare a voluntarilor neerlandezi pentru Waffen-SS și pentru sprijinirea efortului de război german pe Frontul de Est. După ce a răspuns și s-a identificat, a fost împușcat de două ori și a murit în ziua următoare. Acest asasinat a unui oficial de nivel înalt a declanșat aspre represalii din partea generalului SS Hanns Albin Rauter, care a ordonat uciderea a 50 de ostatici neerlandezi și o serie de raiduri în universitățile din Țările de Jos. Pe 1 și 2 octombrie 1944, rezistența neerlandeză a atacat trupele germane în apropierea satului Putten, ceea ce i-a determinat pe ocupanții germani să efectueze crime de război. După atac, o parte din oraș a fost distrus, iar șapte oameni au fost împușcați în razia din Putten. Întreaga populație masculină din Putten a fost deportată și majoritatea bărbaților au fost obligați să presteze muncă forțată; doar 48 din cei 552 de deportați au supraviețuit lagărului. Rezistența neerlandeză a atacat mașina lui Rauter pe 6 martie 1945, fără să cunoască identitatea ocupantului acesteia, ceea ce a determinat crimele din Woeste Hoeve: 116 oameni au fost ridicați și executați pe locul ambuscadei și alți 147 de prizonieri ai Gestapo au fost executați în altă parte.

Armata Neerlandeză în exil
Cu câteva zile înainte de capitulare, regina Wilhelmina, familia ei și guvernul neerlandez au părăsit țara și s-au refugiat în Marea Britanie. La scurt timp după victoria germană, guvernul neerlandez, condus de primul ministru Dirk Jan de Geer, a fost invitat de către germani să se întoarcă în țară și să formeze un guvern marionetă pro-german, asemănător cu guvernul de la Vichy în Franța. De Geer a vrut să accepte această invitație, dar regina nu a dorit și l-a înlocuit pe De Geer cu Pieter Gerbrandy.

Indiile de Est Neerlandeze și războiul din Orientul Îndepărtat

Pe 8 decembrie 1941 Țările de Jos au declarat război Imperiului Japonez. Pe 10 ianuarie 1942 japonezii au invadat Indiile de Est Neerlandeze (acum Indonezia).

Navele militare neerlandeze și-au unit forțele cu flotele militare aliate, formând Flota Americano-Britanico-Neerlandezo-Australiană (ABDA), comandată de contraamiralul neerlandez Karel Doorman. Pe 27-28 februarie 1942 amiralul Doorman a primit ordinul de a începe ofensiva împotriva Marinei Imperiale Japoneze. Obiecțiile sale în această privință au fost respinse. Flota ABDA s-a confruntat în cele din urmă cu flota japoneză în Bătălia din Marea Java, la ordinul contramiralului Doorman. Flota aliată a suferit pierderi grele în lupta care a urmat. Crucișătoarele neerlandeze Java și De Ruyter au fost scufundate, împreună cu distrugătorul Kortenaer. Celelalte crucișătoare aliate, australianul Perth, britanicul Exeter și americanul Houston, a încercat să părăsească lupta, dar au fost observate de japonezi în următoarele zile și au fost distruse în cele din urmă. Numeroase distrugătoare ABDA au fost, de asemenea, scufundate. Potrivit legendei, ordinul de atac al amiralului Doorman a fost Ik val aan, volg mij! ("Am pornit la atac, urmați-mă!"); în realitate, ordinul a fost "Toate navele să mă urmeze".

După ce trupele japoneze au debarcat pe insula Java și KNIL nu a reușit să le oprească înaintarea (datorită abilității japonezilor de a ocupa o pistă relativ nepăzită) forțele militare neerlandeze din Java s-au predat pe 1 martie 1942. Circa 42.000 de soldați neerlandezi au fost luați prizonieri și internați în lagăre de muncă, deși unii au fost executați pe loc. Mai târziu, toți civilii neerlandezi (aproximativ 100.000 în total) au fost arestați și internați în lagăre, iar unii au fost deportați în Japonia sau trimiși la muncă la Calea ferată dintre Thailanda și Burma. În timpul ocupației japoneze, între 4 și 10 milioane de javanezi au fost forțați să lucreze pentru a sprijini efortul de război japonez. Circa 270.000 de javanezi au fost transportați în alte părți ale Asiei de Sud-Est; doar 52.000 dintre ei au supraviețuit.

Un studiu al guvernului neerlandez a descris modul în militarii japonezi au recrutat cu forța femei ca prostituate în Indiile de Est Neerlandeze. Concluzia era că dintre cele 200-300 de femei europene care lucrau în bordelurile militare japoneze, "cam șaizeci și cinci erau cu siguranță obligate să se prostitueze". Altele, confruntate cu foametea din taberele de refugiați, au fost de acord să lucreze în schimbul primirii de alimente și bani, prestând activități a căror natură nu le-a fost inițial dezvăluită.

Submarinele neerlandeze au scăpat și și-a reluat ostilitățile, alături de Aliați, de la bazele din Australia, printre care Fremantle. Ca parte din forțele militare Aliate, ele au pornit în urmărirea submarinelor japoneze care se retrăgeau către bazele marine din Japonia și transportau trupe japoneze și armament către alte zone de conflict (inclusiv Noua Guinee). Datorită numărului semnificativ de submarine neerlandeze active în acest teatru de război, neerlandezii au fost numiți "Al patrulea Aliat" în războiul naval — împreună cu australienii, americanii și neo-zeelandezii.

Mulți piloți ai Armatei și Marinei Regale Neerlandeze au scăpat și, cu avioane furnizate de SUA, au format escadrilele 18 și 120 (Indiile de Est Neerlandeze) ale Forțelor Aeriene Regale Australiene, echipate cu bombardiere B-25 Mitchell și, respectiv, cu avioane de luptă P-40 Kittyhawk. Escadrila 18 a efectuat raiduri de bombardament din Australia până în Indiile de Est neerlandeze, iar ambele escadrile au participat ulterior la recapturarea teritoriilor ocupate de japonezi.

Treptat, japonezii au pierdut controlul asupra Indiilor de Est Neerlandeze. Cea mai mare invazie Aliată în acest teatru de război a avut loc în iulie 1945, odată cu debarcarea australienilor pe insula Borneo, pentru a ocupa terenurile petroliere stăpânite încă de forțele japoneze. La acel moment, japonezii începuseră deja negocierile pentru independență cu naționaliștii indonezieni precum Sukarno, iar forțele indoneziene preluaseră controlul unor teritorii considerabile din insulele Sumatra și Java. După capitularea Japoniei în 15 august 1945, naționaliștii indonezieni conduși de Sukarno au proclamat independența țării și a început un conflict militar și diplomatic între Țările de Jos și republicanii indonezieni, care a durat patru ani.

Civilii neerlandezi, care au suferit foarte mult în timpul internării lor în lagărele japoneze, s-au întors în cele din urmă acasă într-o țară care suferise la fel de mult.

Ultimul an

După debarcarea în Normandia în iunie 1944, Aliații au avansat rapid în direcția graniței cu Țările de Jos. Ziua de sâmbătă 5 septembrie este cunoscută sub numele de Dolle dinsdag ("marțea nebună") — neerlandezii au început să sărbătorească, crezând că erau aproape de eliberare. În septembrie, Aliații au lansat Operațiunea Market Garden, o încercare de a avansa de la granița neerlandezo-belgian de-a lungul râurilor Meuse, Waal și Rin, în partea de nord a Țărilor de Jos și Germaniei. Cu toate acestea, forțele Aliate nu au putut realiza acest obiectiv pentru că nu au putut captura podul de peste Rin în Bătălia de la Arnhem. În Operațiunea Market Garden, unele regiuni din partea de sud, inclusiv Nijmegen, Eindhoven și o mare parte din Brabantul de Nord, au fost eliberate. O mare parte din nordul Țărilor de Jos a rămas în mâinile germanilor până la trecerea Rinului la sfârșitul lui martie 1945.

Unele părți din sudul Țărilor de Jos nu au fost eliberate prin Operațiunea Market Garden, care a stabilit o legătură îngustă între Eindhoven și Nijmegen. În partea de est a Brabantului de Nord și în provincia Limburg, forțele britanice și americane implicate în Operațiunea Aintree au reușit să învingă forțele germane rămase la vest de râul Meuse între sfârșitul lunii septembrie și începutul lunii decembrie 1944, distrugând capul de pod german între mlaștinile râurilor Meuse și Peel. În timpul acestei ofensive a avut loc singura luptă de tancuri purtată vreodată pe pământul neerlandez, la Overloon.

În același timp, Aliații au avansat, de asemenea, în provincia Zeeland. La începutul lunii octombrie 1944, germanii ocupau încă Walcheren și dominau estuarul râului Scheldt și accesul către portul Anvers. Combatanții aveau de nevoie de ocuparea unui port pentru livrarea de provizii și s-au dus lupte grele în Bătălia de pe râul Scheldt, în care Armata 1 Canadiană a luptat pe ambele părți ale estuarului în cursul lunii pentru a elibera calea de navigație. Bătălii grele s-au luptat pentru eliberarea zonei fortificate Breskens, a localității Woensdrecht și a peninsulei Zuid-Beveland de forțele germane, în primul rând de unitățile "stomac" ale Wehrmacht-ului, precum și de parașutiștii germani. Unitățile germane compuse din convalescenți și inapți medical au fost numite după bolile lor; astfel, unitățile "stomac" erau format din soldați bolnavi de ulcer.

Până în 31 octombrie, rezistența la sud de râul Scheldt a cedat și Divizia 2 Infanterie Canadiană, Divizia 52 (Câmpie) Britanică și Brigada 4 Servicii Speciale au atacat insula Walcheren. Puternic defensivă germană a făcut aterizarea foarte dificilă, iar Aliații au răspuns prin bombardarea digurilor insulei Walcheren la Westkapelle, Vlissingen și Veere pentru a inunda insula. Deși Aliații i-au avertizat pe cetățeni, 180 de locuitori ai localității Westkappelle au murit. Tunurile de pe coasta insulei Walcheren au fost reduse la tăcere în primele zile ale lunii noiembrie și Bătălia de pe râul Scheldt s-a încheiat; forțele germane au fost zdrobite și au lăsat în mâinile inamicului drumul de 103 km către Anvers.

După ce armatele Aliate au spart blocada din Normandia, Divizia 1 Blindată Poloneză i-a urmărit pe germani de-a lungul coastei Canalului Mânecii. Ea a eliberat, printre altele, orașele Ypres, Ghent și Passchendaele. O manevră de succes planificată și efectuată de către generalul Maczek a permis eliberarea orașului Breda fără victime civile (29 octombrie 1944).

Guvernul neerlandez nu a vrut să folosească vechea linie acvatică, atunci când germanii au invadat Țările de Jos în 1940. Era încă posibil să formeze o insulă în regiunea Țările de Jos prin distrugerea digurilor și inundarea polderelor, dar această insulă ar fi urmat să conțină principalele orașe. Guvernul neerlandez a decis atunci că erau prea mulți oameni în zona inundabilă pentru a justifica inundarea zonei. Cu toate acestea, Hitler a ordonat ca Fortăreața Olanda (în germană: Festung Holland) să fie apărată cu orice preț.

Iarna Foametei

Iarna anului 1944-1945 a fost foarte aspră, ceea ce a determinat multe decese din cauza foametei (aproximativ 30.000 de victime), epuizării, frigului și bolilor. Această iarnă este cunoscută ca Hongerwinter (literal, "Iarna Foametei") sau foametea neerlandeză din 1944. Ca răspuns la o grevă generală a muncitorilor feroviari, ordonată de guvernul neerlandez în exil în așteptarea unui colaps general german la sfârșitul anului 1944, germanii au stopat toate transporturile de produse alimentare și combustibil către provinciile vestice, în care trăiau 4,5 milioane de oameni. Malnutriția severă a fost generală și 18.000 de oameni au murit de foame. Situația s-a ameliorata abia la începutul lunii mai 1945.

Eliberarea
După trecerea Rinului la Wesel și Rees, forțele militare canadiene au intrat în Țările de Jos dinspre sud-est, eliberând provinciile de est și de nord. Provinciile vestice, în care situația era mai grea, cu toate acestea, au trebuit să aștepte până ce capitularea forțelor germane din Țările de Jos a fost negociată în ajunul zilei de 5 mai 1945 (cu trei zile înainte de capitularea gernerală a Germaniei), în Hotel de Wereld din Wageningen. Anterior Crucea Roșie Suedeză a primit permisiunea de a oferi ajutoare și forțelor Aliate li s-a permis să parașuteze alimente deasupra teritoriilor ocupate de germani în Operațiunea Manna.

Pe insula Texel, aproape 800 de militari din Legiunea Georgiană, servind în armata germană ca Osttruppen, s-au răsculat pe 5 aprilie 1945. Rebeliunea lor a fost zdrobită de armata germană, după două săptămâni de luptă. 565 de georgieni, 120 de locuitori ai insulei Texel și 800 de germani au murit. 228 de supraviețuitori georgieni au fost repatriați cu forța în Uniunea Sovietică, atunci când războiul s-a încheiat.

După ce au fost eliberați, cetățenii neerlandezi au început să ia legea în propriile mâini, așa cum s-a procedat și în alte țări eliberate precum Franța. Colaboraționiștii și femeile neerlandeze care au avut relații cu bărbați din trupele germane de ocupație, numite "Moffenmeiden", au fost abuzați și umiliți în public prin tăierea părului și vopsirea capului în portocaliu.

Victime
Până la sfârșitul războiului, 205.901 de cetățeni neerlandezi au murit din cauze ce aveau legătură cu războiul. Țările de Jos au avut cea mai mare rată de deces pe cap de locuitor din toate țările ocupate de naziști în Europa de Vest (2,36%). Peste jumătate (107.000 de persoane) au fost victime ale Holocaustului, evrei deportați și uciși. Au fost uciși mai multe mii de evrei de alte origini, care se refugiaseră anterior în Țările de Jos în căutarea siguranței. Alți 30.000 au murit în Indiile de Est Neerlandeze, în lupta cu japonezii sau în lagăre japoneze de prizonieri de război. Civili neerlandez au fost deținuți, de asemenea, în aceste lagăre.

După război

După război, unele persoane acuzate de colaborare cu germanii au fost linșați sau pedepsiți fără judecată. Oameni care au luptat alături de germani în Wehrmacht sau Waffen-SS au fost folosiți în activitățile de deminare și au căzut victime în consecință. Alții au fost condamnați de instanțele de judecată pentru trădare. Unii au fost dovediți ca fiind arestați pe nedrept și au fost exonerați de acuzații, uneori după ce au fost ținuți în arest pentru o perioadă lungă de timp.

Guvernul neerlandez a elaborat inițial planuri pentru anexarea unei porțiuni considerabile din Germania (Planul Bakker-Schut), cu sau fără populația germană — care, în acest din urmă caz, trebuia să fie "neerlandizată" — care ar fi dublat suprafața Țărilor de Jos. Acest plan a fost abandonat după refuzul Aliaților (deși două sate mici au fost anexate de Țările de Jos în anul 1949 și returnate în 1963). Un plan implementat cu succes a fost Laleaua Neagră, deportarea tuturor deținătorilor de pașapoarte germane din Țărilor de Jos, ceea ce a dus la mai multe mii de deportări.

Conturile bancare ale evreilor neerlandezi care au fost uciși sunt încă obiectul unor proceduri judiciare, la mai mult de 70 de ani după sfârșitul războiului.

Sfârșitul războiului a însemnat, de asemenea, pierderea Indiilor Neerlandeze de Est. După capitularea japonezilor din Indiile Neerlandeze de Est, naționaliștii indonezieni au luptat timp de patru ani pentru independență împotriva forțelor neerlandeze și ale Commonwealth-ului Britanic, reușind să determine Țările de Jos, în cele din urmă, să recunoască independența Indoneziei. Mulți neerlandezi și indonezieni au emigrat sau au revenit în Țările de Jos, la acest moment, iar prezența lor s-a simțit în influențarea culturii și gastronomiei neerlandeze.

Al Doilea Război Mondial a avut multe efecte de durată asupra societății neerlandeze. Pe 4 mai, neerlandezii îi comemorează pe cei care au murit în timpul războiului. Printre cei vii, mai sunt încă mulți care poartă cicatricile emoționale ale războiului, la prima și la a doua generație. În anul 2000, guvernul continua să acorde unui număr de 24.000 de persoane o plată compensatorie anuală (deși printre acestea se află și victime ale războaielor ulterioare, precum Războiul din Coreea).

Referințe

Lectură suplimentară

 Dewulf, Jeroen. Spirit of Resistance: Dutch Clandestine Literature during the Nazi Occupation (Rochester NY: Camden House 2010)
 Diederichs, Monika. "Stigma and Silence: Dutch Women, German Soldiers and their children", în Kjersti Ericsson și Eva Simonsen, eds. Children of World War II: The Hidden Enemy Legacy (Oxford U.P. 2005), pp. 151–64.
 Foot, Michael, ed. Holland at war against Hitler: Anglo-Dutch relations 1940-1945 (1990) excerpt and text search
 Foray, Jennifer L. "The 'Clean Wehrmacht' in the German-occupied Netherlands, 1940-5," Journal of Contemporary History 2010 45:768-787
 Friedhoff, Herman. Requiem for the Resistance: The Civilian Struggle Against Nazism in Holland and Germany (1989)
 Goddard, Lance. Canada and the liberation of the Netherlands, May 1945 (2005)
 Hirschfeld, Gerhard. Nazi Rule and Dutch Collaboration: The Netherlands under German Occupation 1940–1945 (Oxford U.P., 1998)
 Hirschfeld, Gerhard. "Collaboration and Attentism in the Netherlands 1940–41," Journal of Contemporary History (1981) 16#3 pp. 467–486. Focus on the "Netherlands Union" active in 1940–41 in JSTOR
 Hitchcock, William I. The Bitter Road to Freedom: The Human Cost of Allied Victory in World War II Europe (2009) ch 3 is "Hunger: The Netherlands and the Politics of Food," pp. 98–129
 Maas, Walter B. The Netherlands at war: 1940–1945 (1970)
 Moore, Bob. " Occupation, Collaboration and Resistance: Some Recent Publications on the Netherlands During the Second World War," European History Quarterly (1991) 211 pp. 109–118. Online at Sage
 Sellin, Thorsten, ed. "The Netherlands during German Occupation," Annals of the American Academy of Political and Social Science Vol. 245, May, 1946 pp i to 180 in JSTOR, 18 eseuri scrise de experți focalizate pe teme politice, economice și militare sau referitoare la societate, Rezistență, evrei etc.
 van der Zee, Henri A. The hunger winter: occupied Holland, 1944–1945 (U of Nebraska Press, 1998)  excerpt and text search
 Warmbrunn, Werner. The Dutch under German Occupation 1940–1945 (Stanford U.P. 1963)
 Zuehlke, Mark. On to Victory: The Canadian Liberation of the Netherlands, March 23 - 5 mai 1945 (D & M Publishers, 2010.)

Legături externe
 Canada and Holland  Eliberarea Țărilor de Jos cu imagini și filme de arhivă.
 Canadian Newspapers and the Second World War - The Liberation of the Netherlands, 1944–1945
  Wayback Machine
 Invadarea Țărilor de Jos în 1940
 Muzeul Rezistenței Neerlandeze
 World War II: Dutch aftermath and recovery
 Beeldbankwo2 (Photobank WWII) , proiect dezvoltat de Arhivele Naționale Neerlandeze

Politica în timpul celui de-al Doilea Război Mondial
Țările de Jos în Al Doilea Război Mondial


Unija masona mediterana (fran. L'Union Maçonnique de la Méditerranée, tali. Unione Massonica del Mediterraneo, engl. Masonic Union of the Mediterranean), skraćeno UMM, je međunarodna masonska organizacija koja okuplja adogmatske i liberalne masonske velike lože u Sredozemlju.

Povijest
Unija je utemeljena 2000. godine pod nazivom Ujedinjeni lanac masonskih redova Mediterana (tali. Catena di Unione Massonica Iniziatica Mediterranea, engl. Uniting Bond of the Freemasonic Orders of the Mediterranean) na inicijativu Velike lože Italije s ciljem osnaživanja zajedništva slobodnih zidara u mediteranskom području na temelju zajedničke mediteranske tradicije koja je pretočena u slobodnozidarsku praksu. Osnovalo ju je 15 obedijencija iz Grčke, Francuske, Italije, Portugala, Španjolske, Libanona, Maroka i Turske.

U Veneciji 8. studenoga 2009. godine usvojena je deklaracija po kojoj su se članovi obvezali da će poduzeti konkretne akcije u cilju razvoja mladeži u mediteranskim zemaljama. Posljednjih godina u članstvo su primljene i obedijencije iz Albanije, Hrvatske i Slovenije.

Svake godine Unija organizira konferenciju u gradu na obali Sredozemnoga mora. Dvadeseta konferencija ove unije održan je u Istanbulu, u Turskoj, početkom travnja 2023. godine.

Članstvo
Unija u 2020. godini ima 24 člana, i to:

 Velika albanska loža "Ilirija"
 Francuska federacija "Le Droit Humain" (suosnivač)
 Velika ženska loža Francuske (suosnivač)
 Veliki orijent Francuske (suosnivač)
 Opća mješovita velika loža
 Međunarodni masonski red "Delphi" (suosnivač)
 Mirni veliki orijent Grčke (suosnivač)
 Velika ženska loža Grčke
 Velika nacionalna loža Hrvatske
 Velika loža Italije (suosnivač)
 Velika ženska masonska loža Italije (suosnivač)
 Ujedinjena velika loža Libanona (suosnivač)
 Velika loža cedara (suosnivač)
 Velika loža središnjeg Libanona (suosnivač)
 Velika loža Maroka (suosnivač)
 Velika ženska loža Maroka
 Velika ženska loža Portugala (suosnivač)
 Veliki orijent Lusitanije (suosnivač)
 Velika simbolička loža Lusitanije
 Velika simbolička loža Portugala
 Veliki orijent Slovenije
 Velika simbolička loža Španjolske (suosnivač)
 Velika ženska loža Španjolske
 Liberalna velika loža Turske (suosnivač)

Vidi još
 Alijansa masona Europe
 CLIPSAS
 Konfederacija velikih loža Europe i Mediterana

Izvori

Vanjske poveznice

Međunarodne masonske udruge

Unija masona mediterana


Torino - İtalya'da bir şehir
 Turambar Túrin - J.R.R. Tolkien'in Orta Dünya hikâyelerinde bir karakter

Turin (anlam ayrımı)


Blepharistemma es un género de árboles tropicales monotípico perteneciente a la familia Rhizophoraceae.  Su única especie: Blepharistemma serratum (Dennst.) Suresh, es orioginaria de Asia

Descripción
Es un árbol que alcanza un tamaño de hasta 6 m de altura. Tiene la corteza gris, corchosa con lenticelas. Las ramitas cilíndricas y pubérulas. Las hojas simples, opuestas con estípulas caducas que dejan cicatriz, con pecíolo de hasta 1 cm de largo, las láminas elípticas o angosto obovadas y el ápice acuminado, la base aguda o cuneada. Las inflorescencias axilares con flores de color blanco. El fruto es una cápsula, subglobosa de 0,7 cm de ancho, con semillas ariladas.

Distribución y hábitat
Se encuentra en el sotobosque húmedo en los bosques perennifolios a una altura de  hasta 700 metros en los Ghats occidentales.

Taxonomía
Blepharistemma serratum fue descrita por (Dennst.) Suresh y publicado en Interpr. Hort. Malab. 214, en el año 1988.
Blepharistemma corymbosum Wall. ex Benth.
Blepharistemma membranifolium (Miq.) Ding Hou
Dryptopetalum membranaceum Miq. ex Benth.
Gynotroches membranifolia Miq.
Rodschiedia serrata Dennst.

Referencias

Rhizophoraceae
Maderas

Blepharistemma


Eve (également stylisé  E ve, né le 23 mai 1995) est un auteur-compositeur-interprète. Il a fait ses débuts dans l'industrie de la musique en faisant des reprises sur Nico Nico Douga.

Il a finalement signé avec Toy's Factory en 2019, s'éloignant de Harapeco Records. Il était également invité dans "School of Lock!" par TokyoFM.

Sa musique a été présentée dans les animés Dororo (Dark Night / 闇夜), Jujutsu Kaisen (Kaikai Kitan /廻廻奇譚) Josée, le Tigre et les Poissons (Ao No Waltz / 蒼のワルツ) Et My Hero Academia (Bokurano/ぼくらの). En 2022, il a réalisé la musique d'introduction du film Bubble.

Carrière
Il a commencé sa carrière sur le service de partage de vidéos japonais Niconico en octobre 2009. Il a un manga, Kara no Kioku, illustré par Newo.

Eve ne considérait pas vraiment la musique comme un bon chemin à suivre pour lui jusqu'en 2016. Son premier véritable essai sur un album fut celui nommé "Bunka". Il a tendance à être influencé pour sa musique par la culture pop, comme les films.

Discographie

Albums

Albums studio

Extended plays (ED)

Albums collaboratifs

Vidéos musicales

Récompenses et nominations

Références

Liens externes

Artiste de Toy's Factory
Naissance en mai 1995
Auteur-compositeur-interprète japonais

Eve (chanteur japonais)


Republika Hrvatska i Socijalistička Republika Vijetnam održavaju diplomatske odnose od 1. srpnja 1994. Sjedište veleposlanstva je u Kuala Lumpuru.

Veleposlanici
Hrvatska nema rezidentno veleposlanstvo u Vijetnamu.

Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Maleziji pokriva Vijetnam, Laosku Narodnu Demokratsku Republiku, Mjanmar, Brunej Darussalam i Kambodžu.

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Vijetnam na stranici MVEP-a

Izvori

Vijetnam

Popis hrvatskih veleposlanika u Vijetnamu


Sharon est une ville américaine située dans le comté de Barber, au Kansas. Selon le recensement de 2020, sa population est de .

Notes et références

Voir aussi
 Liste des municipalités du Kansas
 Crisfield, village disparu en 1951, au sud-est de Sharon.

Liens externes

Ville au Kansas
Comté de Barber

Sharon (Kansas)


Kulturno-povijesna cjelina Sveta Nedelja je kompleks zgrada u mjestu i općini Sveta Nedelja, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Sveta Nedelja je smještena na istočnim obroncima Samoborskog gorja, južno od prometnice Zagreb - Samobor. Naselje se prvi put spominje u popisu župa iz 1501. godine, a tipološki pripada longitudinalnom obliku naselja. Najstarija građevna struktura iz 18. stoljeća očuvana je u središnjem dijelu, a čine ju župna crkva, stari župni dvor (gostinjac) i kapela sv. Roka. Građevnom fondu 19. st. pripada djelomično očuvana drvena povijesna izgradnja u Nazorovoj ulici, zgrada nekadašnje mitnice te kurija župnoga dvora. Urbanistička slika naselja u 20. st. definirana je izgradnjom građevina javne namjene: zgrade škole, ambulante i općinske zgrade na novoformiranom Trgu Ante Starčevića. Dominantnu vizuru naselja sa sjeverne prometnice Zagreb - Samobor čini kompozicija vertikale crkvenoga tornja s horizontalnim obrisima stambene strukture ispod kojih se pruža padina s livadama. Ta slikovita i visokovrijedna kompozicija prepoznaje se kao karakteristična i visoko valorizirana panoramska slika Svete Nedelje.

Zaštita
Pod oznakom Z-6402 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Građevine u Svetoj Nedelji (Zagrebačka županija)
Zaštićene urbane cjeline u Zagrebačkoj županiji

Kulturnopovijesna cjelina Sveta Nedelja


Ferntree Gully is a suburb in Melbourne, Victoria, Australia, at the foothills of the Dandenong Ranges, 30 km south-east of Melbourne's Central Business District, located within the City of Knox local government area. Ferntree Gully recorded a population of 27,398 at the 2021 census.

The suburb is on the Belgrave railway line and it takes between 42 minutes (stopping all stations and then express service from Box Hill) to 60 minutes (all stations service) to Flinders Street, CBD.

The William Angliss Public Hospital and Emergency Centre is located in Upper Ferntree Gully, approximately 2 kilometres south of Ferntree Gully.

Ferntree Gully, The Basin, Boronia and Upper Ferntree Gully are the only Dandenong Ranges towns or suburbs in the City of Knox (although some parts of Upper Ferntree Gully are within the Shire of Yarra Ranges). The City of Knox is one of the few cities not broken-up during the Kennett government review of councils and had its area expanded to include parts of Upper Ferntree Gully that were previously in the Shire of Sherbrooke (now part of the Yarra Ranges Shire).

Ferntree Gully and Belgrave are sister suburbs  and are very closely linked in many ways. Ferntree Gully is younger than Belgrave (Belgrave being established in 1851 and Ferntree Gully in 1880).

Ferntree Gully has many Eucalyptus trees (gum trees) and lies at the foothills of the Dandenong Ranges. Its boundaries meet Upper Ferntree Gully, a separate but similarly named suburb with the same postcode, Boronia to the North, Scoresby to the West and Lysterfield to the South. The eastern boundary coincides with the Ferntree Gully National Park which is a National Park administered by the Federal Government. Ferntree Gully is in a high fire risk area in the vicinity of the Ferntree Gully National Park, however the majority of the suburb is considered low risk.

Environment

Natural features include a large part of the Dandenong Ranges National Park which forms a picturesque backdrop to Ferntree Gully, especially the Ferntree Gully village part of the suburb. Important features of that national park include One Tree Hill (formerly a fire-lookout, but now covered with trees, the lookout has been removed), and the Kokoda Trail, a memorial walk dedicated to the Kokoda Trail of WW2 (includes interpretive signage)—this part of the National Park (which is well known as "1000 steps", where many tourists go) is located in the neighbouring suburb of Upper Ferntree Gully—and accessed via the Mt Dandenong Tourist Road. It is also a place for picnics and exercise, where many community groups meet.

History

Ferntree Gully, was home to the Wurundjeri Aboriginal tribe prior to European settlement. The abundance of Tree Ferns stretched from the Township to the National Park and picturesque scenery and lush flora started attracting recreational visitors from the 1870s. In 1882 the gully was set aside for public use. Throughout the 1880s the township began to grow, shops were established, as well as hotels, churches, and a primary school. With the arrival of the railway line (extended from Ringwood) in 1889, the area became more accessible to visitors. Initially the line terminated at Upper Ferntree Gully, with a narrow-gauge line extending to Gembrook in 1900. Between 1958 and 1962 the narrow-gauge 2' 6" line was upgraded to broad-gauge 5' 3" and electrified to Belgrave which is where the narrow-gauge line (now better known as Puffing Billy) operates from today. Up until the mid-1970s the old Puffing Billy Railway shed was located below Quarry Road just west of Upper Ferntree Gully railway station. The Shire of Fern Tree Gully also was proclaimed in 1889. One of the Buildings from the old shire offices, on the corner of Selman Avenue and Burwood Highway, Ferntree Gully, has been preserved under a heritage listing and now houses a community health service (entry via Selman Avenue). It was also used as the local library for many years. On 4 July 1969 the Shire of Knox was proclaimed a "City" and new offices were built on Burwood Highway Wantirna South where the offices are today. The Ferntree Gully cemetery is the resting place of a number of historically significant local people as well as world-renowned artists, authors and poets.

Ambleside Homestead, in Olivebank Road, Ferntree Gully, was built in the 1890s and is now the base for the Knox Historical Society and a local history museum. It holds extensive collections of historic documents and photographs dating back to the 1800s and is also the custodian of all old school photographs from the City and Shires of Knox schools maintaining an accurate collection up to today. Old school photos from FTG and Boronia High, Knox Tech and primary schools are on display and available for copy for a fee. Period furnishings and artefacts and vintage farm equipment reflect the pioneer life and development of the area.

W. Kennedy-Ross, a Scot, secured the title to the triangular section bounded by Ferntree Gully Road, Scoresby Road and Burwood Highway, in 1872. About 1886, Ross erected the Hunting Tower Hotel, which was replaced a few years later by the Club Hotel. The owner of this hotel, one W. Town, gave the name Kent Park to the area west of Dobson Street.

In the early 1900s, the  of Kent Park were used for general grazing, farming, growing oats and keeping a variety of livestock.

A John Aitken bought Kent Park in 1913, selling most of the original purchase to a Mr Powell in 1921. The latter then sold to a Brigadier Knox, who in turn sold all except  to Alex Creswick. In 1968/69, Hooker-Rex Estates purchased from the Creswick family, some  for the current housing estate. The Education Department bought the land on which Kent Park primary school now stands; the school opened in February 1975.

Ferntree Gully Post Office opened on 1 January 1873. It was renamed Ferntree Gully South when the Lower Ferntree Gully Office opened (open since 1948) and was renamed Ferntree Gully. This office closed in 1997 through privatisation but opened next door soon after. The present Mountain Gate office opened in 1972 but was known as Ferntree Gully West for some months. Upper Ferntree Gully office opened in 1890.

Community

There is the Ferntree Gully library and community centre, where the Knox Festival is held in March every year (the alternative venue being in Rowville). Each December, the Knox Christmas Carols are held on the grounds of the Ferntree Gully football/Cricket club in Brenock Park Drive (now known as Wally Tew Reserve).

Notable community and retail sites in Ferntree Gully include the Coolstore on Dorset Road (which was owned and run by local orchardist Ken Dobson and his family for over 40 years until 2007), Woolworths Supermarket, Brennock Park Drive is one of the busiest in Australia, the Knox Environment Society (based at the rear of Ferntree Gully Secondary College, which closed at the end of 2006) and the Knox Historical Society (based at Ambleside Historical homestead). There are two pubs in Ferntree Gully, both on Burwood Highway—The Ferntree Gully Hotel (or "The Middle") and the Club Hotel (the former Vass's Pub).

Retirement villages include Amaroo on Burwood Highway and Glengollan on Underwood Road.

Places of worship

There are a number of groups providing for the local community. These include the Ferntree Gully Seventh Day Adventist Church in Upper Ferntree Gully, Hills Christian Life Church, Ferntree Gully Baptist Church, Ferntree Gully Independent Baptist Church, Armenian Catholic Church, Saint John the Baptist Catholic Church, Foothills Community Church, Olive Branch Fellowship, Salvation Army, Ferntree Gully Uniting Church and the Upper Gully Christadelphians
The former Churches of England, Methodist and Presbyterian were located in the Ferntree Gully Village in Station Street (C of E), at the intersection of Selman Avenue, The Avenue (M) and Francis Crescent (P). The Church of England moved to a new site on Burwood Highway near Burke Rd and recently merged with the Rowville church with the land being sold for housing.

Sport

There are a number of sports represented in Ferntree Gully including cricket, netball (the Mountain Districts Netball Association courts are based in Ferntree Gully), basketball (Knox City Basketball Centre & Club ), Australian rules football (Ferntree Gully Eagles and Eastern Lions compete in the Eastern Football League), tennis, swimming (Knox-Sherbrooke Swimming Centre), table tennis, lawn bowls and gymnastics (Knox Gymnastics Centre). A baseball complex is located in nearby Upper Ferntree Gully (Kings Park, Willow Road, Upper Ferntree Gully).

Ambulance Victoria

Ferntree Gully has one Ambulance Victoria station it holds up to three Ambulances. In 2016 Works started on upgrades at the time all Ambulance Victoria staff and Ambulances where moved to the CFA station. In 2017 the new station opened.

CFA

Ferntree Gully is home to a fully volunteer CFA Fire Brigade established in 1942. Boasting two engine bays and four appliances and a services building at the rear it is one of the busiest volunteer stations in the state. It is backed up by other volunteer CFA Brigades in The Basin, Scoresby and Upper Ferntree Gully and including two permanent/volunteer stations in Boronia and Rowville.

Schools

In the immediate vicinity of Ferntree Gully Railway station is an abundance of schools. St John's Primary School and St Josephs Secondary College and Ferntree Gully North Primary School are all within 10 minutes walk. Mater Christi College for girls in Belgrave is a 12-minute train ride. There are also primary schools at Mountain Gate and Wattleview Primary school and Kent Park Primary School. It also has pre schools in the area.

Education

There are several Primary schools — Wattle View Primary School, Eastern Ranges School, Ferntree Gully North Primary School, Kent Park Primary School, Mountain Gate Primary School, St John the Baptist Primary School, and Fairhills Primary School. The site of the former Ferntree Gully Primary school (Burwood Highway, Ferntree Gully) houses a number of buildings of historical significance for the area. The school itself closed at the end of the 2005 school year and has been developed as social housing.

There is one secondary school in Ferntree Gully—St Joseph's College (A Catholic boys college in the care of the Salesians of Don Bosco for students in Years 7 – 12). There was another secondary school—Ferntree Gully Secondary College (for students in Years 7–12)—which closed at the end of the 2006 school year. The U3A (University of the Third Age) for retired persons is a co-operative education setting located in Ferntree Gully.

There are a number of kindergartens in Ferntree Gully including Bena Angliss Pre-school.

Community groups

Community groups include Ferntree Gully CFA volunteer fire brigade, Scouts at 1st Ferntree Gully and 4th Knox, Girl Guides and Rotary.

Transport

Ferntree Gully has a railway station located on Station Street, near the shopping district, which was previously known as Lower Ferntree Gully, followed by Fern Tree Gully, having been changed to the latter on 29 February 1972. A number of Melbourne bus routes also service the suburb which is run by Ventura bus lines and use the Ferntree Gully Railway station located on Station Street as a Terminus. The Railway station is a Premium fully staffed Metro station with PSOs after 6pm. There are 1000 car parking spaces. 108 trains pass through Ferntree Gully per day between Belgrave and the CBD with many running express from Box Hill to the city and express to Box hill on the way to Belgrave.

Notable people

Cricketer Shane Warne was born in Upper Ferntree Gully on 13 September 1969 at the Angliss Hospital (Talaskia Road, Upper Ferntree Gully), as was Brisbane Lions triple premiership player Shaun Hart.

Collingwood Footballer Jaidyn Stephenson grew up in Ferntree Gully and attended the St Josephs Secondary College prior to joining the Collingwood Football Club.

Noel John McNamara (born 12 January 1938) is an Australian campaigner for victims of crime and outspoken critic of the Australian justice system. In 1993 Noel established the Crime Victims Support Association (CVSA) with his wife Bev McNamara. The association is politically involved and lobbies the government on criminal law reform and greater support for victims of crime.

Professional Major League Baseball players Bradley Harman, Justin Huber and Michael Nakamura played baseball at Upwey Ferntree Gully Baseball Club, which is located at Kings Park.

Professional Olympic Boxer, Harry Garside was born in Ferntree Gully in 1997. He would go on to win the Bronze Medal for boxing at the 2020 Tokyo Olympics.

Actress Pippa Black, who portrayed Elle Robinson in the TV series Neighbours, was born in Ferntree Gully on 16 October 1982.

Shopping centre

Mountain Gate Shopping Centre lies on the corner of Ferntree Gully Road and Burwood Highway. Its retail outlets include Woolworths, Coles, bookstore, news agency, butchers, bakeries and a variety of other stores. There is also an Officeworks, Aldi and a Pet Barn. The Ferntree Gully Village at the intersection of Station Street, Alpine Street and Forest Road is the official site of Ferntree Gully Township, Railway Station and historic town centre. It contains an IGA and one other supermarket, green grocer's, butchers and curiosity shops as well as a selection of unique restaurants and cafes. It also has one of the busiest railway stations in the City of Knox.

See also
 Electoral district of Ferntree Gully

References

Suburbs of Melbourne
Suburbs of the City of Knox

Ferntree Gully, Victoria


Eduardo Windsor (2 de diciembre de 1988) es el único hijo y heredero aparente de Jorge Windsor, conde de St. Andrews y su esposa Sylvana Tomaselli. Es un miembro menor de la Familia Real Británica. Está en la línea de sucesión al ducado de Kent y será el primer católico en ostentar el título en siglos. Ocupaba el trigésimo sexto lugar en la línea de sucesión al trono británico, pero debido a su conversión religiosa ha perdido sus derechos dinásticos.

Familia Real
Lord Downpatrick nació en Londres y creció en la localidad de Cambridge, donde su madre es académica. Estudió en el Eton College y posteriormente al Keble College, en Oxford. Ha trabajado para la empresa financiera J.P. Morgan como analista y actualmente ocupa un puesto en Estée Lauder Companies.

Su padre es el hijo mayor de Eduardo, duque de Kent y su esposa Catalina, duquesa de Kent y heredero del ducado. De esta forma, Eduardo Windsor es el segundo en la línea de sucesión del ducado de Kent y utiliza el título de cortesía de Lord Downpatrick. En el 2003, siguiendo el ejemplo de su abuela, la duquesa de Kent, y su tío, Lord Nicolás Windsor, se convirtió al catolicismo y por lo tanto fue excluido de la línea de sucesión al Trono Británico. Como su madre es católica, su padre también fue excluido de la línea de sucesión, cuando se casó con ella. Eduardo es el tataranieto del rey Jorge V y la reina María y uno de los diecisiete ahijados de la fallecida Diana, princesa de Gales.

Es la persona de más alto rango excluido de la línea de sucesión por ser católico bajo los estatutos del Acta de Establecimiento de 1701, seguido por su hermana menor, Lady Marina-Charlotte Windsor, quien también es católica. Sin embargo otra de sus hermanas, Lady Amelia Windsor, sigue en la línea de sucesión ocupando el lugar de los hermanos.

Colabora en actos de filantropía junto a su padre en Aldeas Infantiles SOS del Reino Unido y la Asociación Internacional contra el Cáncer.

Sucesión

Referencias

Casa de Windsor
Conversos al catolicismo desde el anglicanismo
Nacidos en Londres

Edward Windsor


مؤسسة محمد بن راشد آل مكتوم للمعرفة هي إحدى المبارات التي تعنى بقضايا التنمية ودعم القواعد المعرفية ودعم نشاطات البحث والتطوير والنشر والترجمة، أطلقت في مايو 2007 بمبادرة شخصية من الشيخ محمد بن راشد آل مكتوم نائب رئيس دولة الإمارات، رئيس مجلس الوزراء حاكم دبي. أعيدت هيكلة الإدارة في الذكرى السادسة لتأسيسها تحديداً في مايو 2013.

أطلقت المؤسسة العديد من المبادرات التي تهدف إلى تعزيز مكانة دبي ودولة الإمارات العربية المتحدة على الخارطة المعرفية من خلال إطلاق الجوائز العالمية في مجالات المعرفة والعلوم وإعداد وصقل جيل الشباب.

وفي مطلع عام 2017 أصدر الشيخ محمد بن راشد آل مكتوم مرسوماً جديداً أصبحت بموجبه «مؤسسة محمد بن راشد آل مكتوم» مؤسسة معرفية تحت مسمى «مؤسسة محمد بن راشد آل مكتوم للمعرفة» بهدف جعلها منارة للمعرفة على المستوى العالمي.

الرؤية والرسالة
توفير الفرص للشباب العربي وإعدادهم لقيادة منطقتهم إلى الاقتصاد القائم على المعرفة عبر قيام المؤسسة بتشجيع ريادة الأعمال، والبحث والابتكار، وتعزيز فرص الحصول على التعليم الجيد، والتطوير المهني النوعي، ودعم إنتاج واكتساب ونشر مصادر المعرفة باللغة العربية.

أهدافها

 تحفيز ريادة الأعمال من خلال دعم برامج الابتكار والبحث والتطوير.
 تطوير رأس المال البشري من خلال دعم التعليم والتطوير المهني النوعي.
 تعزيز وتطوير برامج إنتاج واكتساب المعرفة باللغة العربية.

برامج قطاع إنتاج المعرفة

برنامج اكتب
يهدف برنامج اكتب إلى توفير التشجيع المعنوي، والدعم المادي، للشباب المبدع والطموح إلى دخول عالم الكتابة والتأليف في مجالات شتّى. ويوفر البرنامج فرصاً مفتوحة للجيل الجديد من الكتّاب كي يطلقوا طاقاتهم الفكرية الكامنة، ويواصلوا السير على طريق الكتابة والتأليف؛ للمساهمة في إرساء قواعد النهضة الثقافية الشاملة. ويعدّ البرنامج رافداً مهماً في سياق مسعى المؤسسة لإرساء دعائم مجتمع المعرفة.

برنامج ترجم
يهدف برنامج ترجم إلى إثراء المكتبة العربية بأفضل ما قدّمه الفكر العالمي من أعمال في مجالات شتّى، عبر ترجمة تلك الأعمال إلى العربية. ويسعى البرنامج أيضاً إلى إظهار الوجه الحضاري للأمة، عبر ترجمة أبرز الإبداعات العربية إلى لغات العالم. ويركز البرنامج في مرحلة العمل الراهنة على الكتب التي تدعم التنمية المستدامة في الوطن العربي، ولذا، فإن كتب الإدارة تأتي في المقام الأول، ثم تتلوها المجالات الأخرى.
من خلال برنامج ترجم، تسعى المؤسسة إلى توفير زخم جديد لحركة الترجمة، يرتقي بها كمّاً ونوعاً، ويجعلها رافداً حيوياً للتنمية المعرفية والإنسانية في الوطن العربي، وجسراً للتفاعل مع الثقافات الأخرى، وقناة للوصول إلى المصادر الأصيلة للمعرفة.

برنامج ترجمان
يهدف برنامج ترجمان إلى الارتقاء بمستويات الترجمة في الوطن العربي، عبر إعداد المترجمين وتدريبهم لتحسين أدائهم وإنتاجهم. ومن خلال هذا البرنامج، توفر المؤسسة إمكانية الحصول على دورات تدريبية أو شهادات عليا للمترجمين العرب، لتمكينهم من تقديم ترجمات ترقى إلى مستوى التوقعات من حيث الكم والنوع.

برنامج المترجم المعتمد
يهدف برنامج المترجم المعتمد، إلى تحسين مستوى وجودة الكتب والمعارف المترجمة في مجالي الإدارة والأعمال، عبر تأهيل المترجمين وتدريبهم على استخدام التقنيات الحديثة، وذلك في دورات مكثفة مدتها ستة أسابيع. وتتولى المؤسسة تغطية كامل نفقات الدورة التي يحصل المتدربون في نهايتها على شهادة مترجم معتمد.

برنامج دبي الدولي للكتابة
هو برنامج أطلق في 2013، بهدف تشجيع المواهب الشابة في الكتابة الأدبية، والعلمية والبحثية. يشمل البرنامج 4 مسارات، الكتابة، مسابقة قصتي، للترجمة، خطط تبادل الكتاب.

الكتابة
خلال مسار الكتابة يتقدم الموهوبون بأعمالهم للجنة من الخبراء تعمل على تقييم الأعمال وفقًا للموهبة والمهارة اللغوية. وعند اجتياز مرحلة التقديم ينضم الشباب الكتاب إلى ورش تدريبية في كل حقل من حقول الكتابة، وذلك تحت إشراف مدربين عرب وعالميين. وبعد الانتهاء من البرنامج تنشر المؤسسة الأعمال المرشحة بالتعاون مع دور نشر محلية وخارجية.

برنامج قصتي
هو برنامج للناشئة، تتعاون فيه المؤسسة مع وزارة التربية والتعليم لتوجيه الاهتمام نحو الحكاية الشعبية، بغية حفظ التراث الشفوي وترسيخ الموروث الشعبي، والارتقاء باللغة وتعزيز القيم الثقافية.

الترجمة
يأهل البرنامج مترجمين محترفين عبر ورش تدريبية متخصصة في الترجمة، وبإتمام البرنامج تنشر المؤسسة الكتب المترجمة للمشاركين من المواهب الشابة.

تبادل الكتاب
هو برنامج يقوم على تبادل إقامة كتاب شباب في الإمارات مع نظرائهم في دول أخرى، بالتعاون مع مؤسسات عالمية. يعقد البرنامج مدة شهر، ويكتب خلاله الكتاب الشباب تجاربهم في سياق أدبي، لتترجم وتنشر بعد انتهاءه إلى العربية والإنجليزية ولغات الطلاب المشاركين في البرنامج من دول أخرى.

مكتبةُ العرب

تندرج بوابة «مكتبة العرب» ضمن إستراتيجية النشر الإلكتروني التي تتبعها مؤسسة محمد بن راشد آل مكتوم، وتعد البوابة بمثابة مكتبة إلكترونية ضخمة تضم كتباً وأعمالاً شعرية وسيراً ذاتية ودوريات ومقالات ستكون متاحة بشكل سهل أمام المتصفح العربي كي ينهل منها ما يريد من المعرفة. وتأتي هذه المبادرة كمتطلب حتمي لتُلبي احتياجات الباحثين العرب من خلال توفير مصادر يسهل الوصول إليها. بالإضافة إلى ذلك فإن مكتبة العرب تأتي كمساهمة لإثراء المحتوى العربي من حيث الكيف والكم، حيث يسعى الموقع للإحاطة بأكبر محتوى عربي على الشبكة الإلكترونية.

موسوعة الشعر العربي
موقع إلكتروني يضم أكبر موسوعة للشعر العربي، تحتوي على أكثر من ثلاثة ملايين وخمسمائة ألف بيت شعر لما يزيد عن ثلاثة آلاف شاعر من العصر الجاهلي وحتى العصر الحديث. كما تضم 591 كتابًا أدبيًا، وأربعة معاجم شعرية، و26 تسجيلاً صوتيًا لقصائد شعرية، فيما يصل عدد صفحات الموسوعة لحوالي 676 ألف صفحة، وتستعرض الموسوعة السير الذاتية والأعمال الشعرية لأكثر من 3 آلاف شاعر.

برامج تنمية رأس المال البشري

برنامج البعثات الدراسية
يهدف برنامج محمد بن راشد آل مكتوم للبعثات، إلى استثمار وتطوير الإمكانات الواعدة للطلاب المتميزين في الوطن العربي، عبر ابتعاثهم للحصول على شهادة الماجستير في إدارة الأعمال، والإدارة العامة، والسياسة العامة، والمالية، من أرقى الجامعات الإقليمية والعالمية، كي يعودوا للمساهمة في جهود التنمية في الوطن العربي.

ويوفر البرنامج منحاً دراسية للمرشحين المؤهلين، ممن يتمتعون بالقدرات القيادية، ولديهم التزام راسخ تجاه مستقبل التنمية الاقتصادية والاجتماعية والبشرية في الوطن العربي. ويغطي البرنامج كافة التكاليف المالية المتعلقة برسوم الدراسة، والخدمات الجامعية، والكتب، والسكن، والمصروف الشهري، وتذكرة سفر سنوية للدارس طوال فترة الابتعاث.

برنامج تدريب المعلمين العرب
يهدف برنامج تدريب المعلمين العرب إلى توفير التأهيل المهني الاحترافي لصنّاع الأجيال في الوطن العربي، بحيث يتدربون على كيفية استخدام التقنيات الحديثة في العملية التعليمية.
ويتم تنفيذ هذا البرنامج من خلال شراكة مدتها أربع سنوات بين مؤسسة محمد بن راشد آل مكتوم وشركة إنتل العالمية؛ بغرض التوسع في تطبيق برنامج إنتل لتدريب المعلمين (Intel® Teach) في الوطن العربي. ويستهدف البرنامج تدريب 501 ألف معلّم في عام 2008، ليصل العدد الإجمالي للمعلمين المستفيدين من البرنامج إلى مليوني معلّم بحلول 2011.
وتشمل قائمة المستفيدين من هذا البرنامج المعلّمين والمحاضرين ومديري المدارس في الدول العربية. ويحصل المستفيدون على فرصة الوصول إلى مناهج التدريب الاحترافي، والمقررات، ونماذج الخطط المتطورة، وغير ذلك من المصادر المعلوماتية التي تعزز مهارات التعليم والتعلّم وفق أرقى المعايير المطبقة عالمياً.

برامج قطاع ريادة الأعمال

برنامج سواعد
يهدف برنامج سواعد إلى استثمار وتطوير ودعم الإمكانات الواعدة لرواد الأعمال المتميزين في الوطن العربي، عبر توفير منح مالية للمشروعات التي تسهم في تعزيز التنمية في الوطن العربي.

شبكة حاضنات الأعمال العربية

تهدف شبكة حاضنات الأعمال العربية إلى تطوير ودعم حاضنات الأعمال في الوطن العربي، من خلال دعم تنمية مهارات روّاد الأعمال، وتعزيز تبادلهم للمعرفة والتعليم حول المواضيع ذات الصلة، ومد جسور العلاقة بين رواد الأعمال والأطراف الممولة في المنطقة، لإثراء فرص العمل في الوطن العربي.

أهداف شبكة حاضنات الأعمال العربية

· دعم مراكز حاضنات الأعمال الموجودة في الوطن العربي وذلك من خلال تعزيز شبكة روّاد أعمال إقليمية

·إنشاء مراكز حاضنات أعمال جديدة في الجامعات

·تشجيع نشاطات ريادة الأعمال من خلال الحث على الابتكار ودعم تنمية الشركات الجديدة، وتحقيق الأهداف طويلة الأجل التالية:

o نمو قطاع المؤسسات الصغيرة ومتوسطة الحجم الإقليمية

o تخفيض نسبة البطالة إقليمياً

·تشارك أفضل الممارسات بين شبكة حاضنات الأعمال، من خلال إقامة لقاء/منتدى سنوي يشكل فرصة للقاء حاضنات الأعمال ولمشاركة أفضل الممارسات والأفكار

مركز محمد بن راشد آل مكتوم لريادة الأعمال والإبداع في الجامعة الأمريكية في بيروت

«مركز محمد بن راشد آل مكتوم لريادة الأعمال والإبداع» مبادرة أطلقتها مؤسسة محمد بن راشد آل مكتوم بالتعاون مع كلية سليمان العليان لإدارة الأعمال في الجامعة الأمريكية في بيروت في العاشر من يوليو 2008 بوقف قدره 18.3 مليون درهم (نحو 5 ملايين دولار أمريكي) بهدف إعداد وتشجيع وتوفير الدراسات والأبحاث المتعلقة بقطاع ريادة الأعمال في العالم العربي.

دراسة «صاحب العمل الأمثل في الشرق الأوسط 2009»

تهدف دراسة «صاحب العمل الأمثل في الشرق الأوسط» التي تجريها شركة هيويت أسوشياتس بالتعاون مع مؤسسة محمد بن راشد آل مكتوم إلى تقصي أفضل ممارسات أصحاب العمل في مجال استقطاب المواهب، وتعزيز انتمائها لبيئة العمل، كما تسعى إلى تكريم الشركات الرائدة في الشرق الأوسط والتي تتميز بتوفير البيئة المثالية للعاملين بها. وقد صممت هذه الدراسة البحثية حول الموظفين لتكون الأوسع من نوعها في الشرق الأوسط.

برنامج فيليبس للابتكار

يهدف البرنامج إلى تمكين المشاركين من الوصول إلى التسهيلات التقنية المتطورة، وبالتالي الارتقاء بالمفاهيم الابتكارية في الوطن العربي، وتعزيز الابتكار وريادة الأعمال في الوطن العربي، وتحفيز المواهب المحلية ورواد العمل العرب الشباب على تطوير مفاهيم متينة لشركاتهم بدعم من الابتكارات التقنية المتقدمة، ومساعدة رواد الأعمال المحليين وتوجيههم وتدريبهم بحيث يتمكنون من تطوير أفكارهم وتحويلها إلى مقترحات مهنية عالية الجودة وإلى منتجات تلقى الاستحسان تجارياً في الوطن العرب، وتطوير دراسات للشركات داخل منشآت فيلبس للبحث والتطوير وحاضنات الأعمال

كتاب في دقائق
مبادرة تقوم على ترجمة كتب ذات اثر كبير بعد ترجمتها ويتم شهريا نشر ثلاث كتب حيث يتم تلخيص الكتب انطلقت في أكتوبر 2013.

مبادرة بالعربي
هي مبادرة شبابية من أفكار مجموعة من الشباب وطلاب الجامعات في دولة الإمارات تقدموا بها إلى مؤسسة محمد بن راشد آل مكتوم التي سارعت لتبني الفكرة وتطويرها مع هؤلاء الشباب انطلاقاً من أهدافها الرامية إلى توفير الفرص للشباب العربي وإعدادهم لقيادة منطقتهم إلى الاقتصاد القائم على المعرفة.

انظر أيضًا
 محمد بن راشد آل مكتوم
 لما عازر

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لمؤسسة محمد بن راشد آل مكتوم
 موقع صاحب السمو الشيخ محمد بن راشد آل مكتوم

منظمات تعليمية مقرها في دبي
منظمات غير ربحية

مؤسسة محمد بن راشد آل مكتوم للمعرفة


Skjálfandi er en bugt nord for Island. Navnet henviser til jordskælvene, der ofte forekommer i området. De fleste jordskælv er for svage til at de kunne mærkes.

Bugten blev oprindeligt dannet af gletsjere og to elve udløb i den: Skjálfandafljót, og Laxá som er en ferskelv. Laxá er kendt for laks, en del af floden er beskyttet af Ramsar-konventionen.

Den største beboelse ved Skjálfandi er Húsavík, som ligger på østsiden.
På den anden side af bugten ligger Kinnarfjöll bjergkæden, der er dækket af sne hele året rundt. Den højeste top her er cirka 1100 meter. Ligesom de fleste bjerge på Island har den vulkansk oprindelse.

Bugten er kendt for de mange hvalarter der holder til her. Det er lettest at observere disse fra hvalsafari der udgår fra Húsavík.

Island
Bugter

Skjálfandi


North Lebanon Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 North Lebanon Township (Arkansas)
 North Lebanon Township (Pennsylvania)

North Lebanon Township


بالش البيضاء أو بلش البيضاء أو بلج البيضاء , هي بلدية تقع في مقاطعة المرية. جنوب شرق إسبانيا. يبلغ عدد سكانها 2.126 نسمة.

مراجع

وصلات خارجية
  (بالإسبانية)

أماكن مأهولة في المرية
بلديات المرية

بلش البيضاء


Tjarnakrækja (fræðiheiti: Scorpidium scorpioides) er mosategund af rytjamosaætt. Tjarnakrækja er algeng á Íslandi, bæði á láglendi og á hálendi. Hún vex á kafi í tjörnum og grunnum stöðuvötnum.

Tilvísanir

Mosar
Rytjamosaætt

Tjarnakrækja


Tröndel, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Plön iline bağlı belde. 7,58 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2004 itibarıyla yaklaşık 410 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Hans-Herbert Wiese tarafından yürütülmektedir.

Plön iline bağlı yerleşim birimleri

Tröndel


A instalação de quarentena móvel () foi um trailer Airstream convertido usado pela NASA para colocar em quarentena os astronautas que retornavam das missões lunares Apollo nos primeiros dias após a amaragem . O MQF estava no porta-aviões que pegou a cápsula. Assim que o porta-aviões chegou ao porto, o MQF voou para Houston e a tripulação serviu o restante dos 21 dias de quarentena no Laboratório de Recepção Lunar no Manned Spacecraft Center. O objetivo da quarentena era impedir a propagação de quaisquer contágios da Lua, embora a existência de tais contágios fosse considerada improvável. Funcionava mantendo uma pressão mais baixa no interior e filtrando qualquer ar expelido.

História
Em junho de 1967, a NASA concedeu o contrato para projetar e construir os quatro MQFs para a Melpar, Inc., de Falls Church, Virgínia. Lawrence K. Eliason era o gerente principal do projeto.

O MQF continha instalações para viver e dormir, bem como equipamentos de comunicação que os astronautas usavam para conversar com suas famílias. A tripulação da Apollo 11 também usou este equipamento para falar com o presidente Nixon, que os recebeu pessoalmente de volta à Terra em julho de 1969 a bordo do navio de recuperação USS Hornet após a amaragem.

Os trailers abrigavam os três tripulantes, bem como um médico, William Carpentier, e um engenheiro, John Hirasaki, que comandava o MQF e desligava o módulo de comando.Quatro MQFs foram construídos para a NASA:

A exigência de quarentena foi eliminada após a Apollo 14, uma vez que foi provado que a Lua era estéril e que as instalações eram, portanto, desnecessárias.

Ligações externas
 Filmagem do presidente Richard Nixon falando com os astronautas da Apollo 11 em sua instalação de quarentena móvel no USS Hornet
 NASA.gov

Componentes de naves espaciais
Programa Apollo

Instalação de quarentena móvel


	Hombu dojo 合気会本部道場

		Informacije

	Osnovano:
	1931.
	Organizacija:
	Aikikai
	Hombu dojo-cho:
	Mitsuteru Ueshiba

	Osnivač: Morihei Ueshiba
	Službena stranica:       www.aikikai.or.jp

Hombu dojo (jap. 合気会本部道場) u Tokiju je sjedište Aikikai zaklade. Službeno je imenovano sjedištem aikida u svijetu, a s njim u potpunosti upravlja Aikikai zaklada. Ponekad se naziva i kao Aikikai Hombu da bi se razlikavao od sjedišta kasnijih aikido organizacija.

Povijest

Morihei Ueshiba je došao Tokio iz Ayabea 1927. godine. Nije imao svoj stalni dojo, nego se isti selio na više lokacija u tom gradu. Zahvaljujući pokroviteljstvu uglednih ljudi Morihei Ueshiba je uspio 1931. osnovati dojo u okrugu Wakamatsu-cho, u susjedstvu Ushigome (trenutno poznato kao Shinjuku). Rezultirajuća drvena građevina od 80 tatamija dobila je ime Kobukan (dvorana carskih ratnika). Kada je dovršena, zgrada je poslužila i kao rezidencija obitelji Ueshiba. Pored obitelji Ueshiba, tu je živjelo i oko dvadeset uchi-deshija. Raspored vježbanja se sastojao od dva sata ujutro i tri navečer. Zbog intenzivnog tempa, kao i zbog prisustva vrlo naprednih vježbača iz drugih vještina, dojo je brzo postao poznat kao "Pakleni dojo Ushigomea". U to vrijeme Kobukan otvara se i nekoliko podružnica u Tokiju i Osaki. Vještina koju je u to vrijeme prakticirao O-Sensei zvala se "Aiki-jujutsu", zatim "Aiki-bujutsu", a kasnije "Aiki-budo".

Godine 1939. nekoliko pristalica O-Senseija pomoglo mu je u osnivanju zaklade Kobukai (Zaidan hojina Kobukai). Registrirana je 30. travnja 1940. godine. Formalno odobrenje dobiveno je preko službenika Ministarstva zdravlja. Glavni dobročinitelj bio je gospodarstvenik Miyazaka Shozo, koji je donirao 20.000 yena zakladi. Prvi predsjednik bio admiral Takeshita, a potpredsjednik je bio general Hayashi Katsura. Članovi odbora bili su Fumimaro Konoe, Toshitame Maeda, Godo Takuo, Kinya Fujita, Kozaburo Okada, Kenji Tomita i Kenzo Futaki.

Godine 1942. godine, aikido je dobio definitivno ime. S porastom japanskih ratnih ciljeva, većina Moriheijevih je učenika ratno mobilizirana. Aktivnosti u dojou snižene su na minumum. U tom periodu O-Sensei se povlači u mjesto Iwama. Kako se rat intenzivirao, aktivnosti u dojou su u potpuno prestale, pa je Kobukan poslužio kao sklonište za obitelji koje su izgubile svoje domove zbog čestih američkih bombaških napada. Kobukan je bio jedina zgrada u kvartu koja se odupirala bombaškim napadima, zahvaljujući naporima Kisshomarua Ueshibe. On je tijekom rata na zahtjev svoga oca ostao u Tokiju. Nekoliko puta je riskirao život kako bi ugasio požare na krovu dojoa. Po završetku Drugog svjetskog rata, zaklada Kobukai je raspuštena zbog odluke generala MacArthura da se prekine s vježbanjem borilačkih vještina. Kisshomaru se tada seli u Iwamu. Jedno vrijeme zgrada Kobukan koristila se i kao plesna dvorana za okupacijske snage. Posljednja izbjeglica napustila je dojo 1955. godine.

Kisshomaru se ponovo vratio u Tokio 1948. gdje je radio kao činovnik kompanije Osaka Shoji. Početci su bili teški, a dojo je privukao nekoliko učenika. Unatoč tome, od početka su se održavala ne manje od tri dnevna treninga. Ponekad je Kisshomaru morao pobjeći s posla kako bi vodio poslijepodnevni sat kad nitko drugi nije bio dostupan. U to vrijeme dojo je bio podijeljen pločom, kako bi se odvojio prostor u kojem su živjele izbjeglice od mjesta vježbanja.

Zahvaljujući radu Kisshomarua, Fujita Kinya, Nishija Katsuza, Seko Seiichi i Nakayama Koshi iskoristili su svoj utjecaj i novo ime zaklade je odobreno 9. veljače 1948. godine. Sada je već zakladi Aikikai (Zaidan hojin Aikikai) Ministarstva obrazovanja odobrilo aikido podučavanje na području Japana.

Godine 1948. naziv glavnog dojoa promijenjen je u "Aikido Hombu dojo Aikikai zaklade".

Hombu dojo
Godine 1967. Kobukan dojo je srušen kako bi se napravilo mjesta za modernu, trokatnu betonsku zgradu. Mjesto na kojem je nekada stajao Kobukan postalo je dom obitelji Ueshiba. Dojo se počeo graditi na susjednoj parceli. Izgradnja je započela u ožujku 1967. godine. Zgrada je izgrađena za nepunih deset mjeseci.

Nova zgrada službeno je otvorena u petak 12. siječnja 1968. godine. Oko 1.200 osoba došlo je iz cijelog Japana kako bi proslavili otvaranje dojoa. Kisshomaru Ueshiba je održao govor, a potom i niz istaknutih gostiju. Demonstracije aikida su izveli O-Sensei, Kisshomaru Ueshiba, Koichi Tohei, Kisaburo Osawa i Morihiro Saito. Ceremonija je trajala više od sat i pol. Nakon toga održana je proslava u malom doju na drugom katu.

Iste godine otvorena je škola aikida, a gradska vlast grada Tokija prepoznala je Hombu dojo kao jedinu školu koja podučava aikido. Danas Hombu dojo nudi različitu nastavu za početnike, srednjoškolce i napredne športaše. Posebna nastava za početnike i za žene započela je 1970. godine. Zgrada je modernizirana 1973. godine s dodatkom četvrtog i petog kata, čime je ukupna površina vježbanja na 250 tatamija raspoređena na tri dojoa. Glavni dojo u kojem se odvijaju napredni sati zauzima 105 tatamija, drugi dojo - 72 tatamija i treći dojo - 42 tatamija.

Godine 1975. pokrenuti su sati za djecu. Godine 1985., nakon uvođenja petodnevnog radnog tjedna u Japanu, prošireni su sati subotnjeg i nedjeljnog vježbanja. Godine 1994. otvorena je soba za sastanke i arhivska soba na trećem katu rezidencije obitelji Ueshiba. Sala za sastanke se uglavnom koristi za sastanke upravnih odbora Aikikaija i Japanske aikido federacije. Arhivska soba se koristi za pokazivanje osobnih stvari i kaligrafskih djela O-Senseija. Napravljena je kako bi se ojačao status Hombu dojoa kao središta aikida u svijetu.

Hombu dojo-cho

Aktivnosti
Danas preko 500 članova Hombu dojoa može aikido vježbati svaki dan od 6:00h do 20:00h. Tri dojoa se intenzivno koriste tijekom dana. Više od trideset profesionalnih instruktora sa stalnim radnim vremenom predaje nastavu. Instruktori su nosioci od 2. do 9. Dana. Redovna nastava odvija pod vodstvom instruktora koji su nosioci 6. Dana i više. Sate poduke pored instruktora daju i Hombu dojo-cho i doshu.

Dan prije Nove godine, od 23:30h do 00:30, doshu u Hombu dojou provodi etsunengeiko (越 稽古, praksu na kraju godine). To je poseban sat u kojem se više od 200 aikidoka sastaje da vježba u velikoj dojou na trećem katu. Tijekom naoraja (直会, gozba) koji slijedi ovu praksu, doshu održi govor, a potom svi sudionici proslave novu godinu konzumirajući sake i hranu koji su prethodno ponuđena bogovima.

Kagamibiraki (き 開 き, otvarajući ogledalo) je novogodišnja ceremonija na kojoj se lomi mochi torta od riže. Održava se u Hombu dojou, u nedjelju drugog tjedna u mjesecu siječnju. Oko 1.000 aikidoka iz cijelog Japana okupi se i napuni tri dojoa. Doshu tom prilikom održi demonstraciju aikido tehnika kao prinovu bogovima, potom se promoviraju novi Dan nosioci. Doshu tom prilikom uručuje diplome i starijim aikidokama.

Izvori

Vanjske poveznice
 Zvanična stranica

Aikido
Japan

Hombu dojo (Aikikai)


Colette Reynaud, née le  à Saint-Jean-en-Royans et décédée le  à Commercy, est une journaliste féministe, socialiste et pacifiste française, cofondatrice en 1917 et directrice du journal hebdomadaire La Voix des femmes.

Biographie
Colette Reynaud est connue pour avoir cofondé, avec Louise Bodin, le journal La Voix des femmes le  pour promouvoir le droit de vote des femmes. Elle assure la direction du journal tandis que Louise Bodin en est la rédactrice en chef, et celui-ci attire la participation de personnalités comme Séverine, Madeleine Pelletier, Hélène Brion, Henri Barbusse ou Marcel Cachin. Le journal est lancé en pleine Première Guerre mondiale, alors que le contexte est à la répression, comme le symbolise en novembre 1917 l'arrestation de l'institutrice Hélène Brion, accusée de propagande défaitiste.

À compter du , Colette Reynaud tente de faire publier son journal sur une base quotidienne, avec désormais Noëlie Drous à la rédaction en chef, mais renonce rapidement à ce nouveau rythme de parution. Le journal continuera de paraître jusqu'en 1937.

En 1930, Marguerite Durand cite Colette Reynaud parmi les « professionnelles remarquables » du journalisme féminin à son époque, en relevant qu'elle s'en tient davantage à un rôle de direction que de rédaction.

L'historien du socialisme Julien Chuzeville estime que Colette Reynaud est probablement  membre de la Section française de l'Internationale ouvrière (SFIO) lorsqu'elle adhère au comité de la Troisième internationale, puis qu'elle a sans doute adhéré au Parti communiste lors de la scission en 1920. La journaliste adhère également en  au Comité d'action pour la libération des militants emprisonnés, en faveur notamment de Fernand Loriot, Boris Souvarine et Pierre Monatte.

Colette Reynaud s'engage également après la guerre comme membre du comité de la Ligue des femmes contre la guerre, puis comme secrétaire de l'Union populaire pour la paix universelle. Elle cofonde en 1926 la Ligue d'action féminine pour l'obtention immédiate du suffrage des femmes, menée par Marthe Bray.

Franc-maçonne, elle est membre de la loge  et de l'association fraternelle des journalistes où elle côtoie  Camille Chautemps, Marcel Huart, Aristide Quillet et Alexandre Varenne.

Mariée à un médecin, elle fut la mère de deux enfants.

Notes et références

Liens externes

Féministe française du XXe siècle
Journaliste français du XXe siècle
Personnalité de la franc-maçonnerie française
Naissance en décembre 1872
Naissance dans la Drôme
Décès en avril 1965
Décès à Commercy
Décès à 92 ans

Colette Reynaud


Istarski glas je bilo glasilo istarskih emigrantskih društava u Hrvatskoj. Izlazio je petnaestodnevno od 18. studenoga 1939. do 17. kolovoza 1940. godine. Tiskan je na hrvatskome jeziku, na četirima stranicama, a za Božić i Uskrs na osam stranica. Od dvobroja 3–4 od 23. prosinca 1939. objavljivao je i prilog Primorski glas na slovenskom.

Pokrenula ga je Istarska naklada, utemeljena u Zagrebu 27. rujna 1939. kao »zadruga za izdavanje knjiga i publikacija«. Njegov naslovljeni odgovorni urednik i upravitelj bio je Josip Brečević, a stvarni urednik i pokretač Tone Peruško, koji je bio urednik Istre, glasila Saveza jugoslavenskih emigranata iz Julijske krajine, od 7. veljače 1936. do 9. lipnja 1939., kada je smijenjen zbog naglašene antifašističke orijentacije lista. Osnivanje Istarske naklade i pokretanje Istarskoga glasa posljedica je razlaza u emigrantskoj organizaciji, posebice neslaganja grupe oko tjednika Istra, tiskanog u Zagrebu, koju su s velikom potporom članstva predvodili Peruško i M. Mirković. Istarski glas zagovarao je sazivanje emigrantskoga kongresa i osnivanje zasebnih emigrantskih organizacija umjesto dotadašnjega Saveza, lojalna državnim vlastima, te predlažući Mirkovića za predsjednika udruženja hrvatskih i slovenskih emigrantskih društava u Jugoslaviji. Programski je bio određen kao glasilo oporbe Savezu u Beogradu, glasilo saveza istarskih društava u Hrvatskoj te glasilo novog pokreta među istarskim Hrvatima i Slovencima, a u tom je duhu i uređivan. Nakon poč. II. svj. rata, jugoslavenska vlada Dragiše Cvetkovića, čineći ustupke Njemačkoj i Italiji i prije pristupa Trojnom paktu, zabranila je 1940. sve aktivnosti emigranata iz ondašnje Julijske Krajine, pa i izdavanje emigrantskih listova, te je Istarski glas ugašen u kolovozu 1940.

Izvori

Zagrebački tisak

Istarski glas (Zagreb)


Ajaigarh var en stat på det indiske subkontinent. Staten blev etableret i 1765 og eksisterede frem til 1949, hvor den blev indlemmet i Indien. Staten var en af de indiske fyrstestater i kolonitidens Indien og havde i 1941 en befolkning på ca. 100.000 indbyggere. Dens areal var 2 077 km². Den blev regeret af en hersker med titlen raja (1731-1877) og maharaja (1877-1949). Byen Ajaigarh var landets hovedstad.

Ajaigarh blev grundlagt af Jagat Raja i 1731, og blev regeret af det rajputiske dynasti Bundela. Den blev et britisk protektorat i i 1807. Briterne besatte Ajaigarh mellem 1855 og 1859, men beholdt i øvrigt fyrstendømmet som en vasalstat. Som følge af Indiens selvstændighed blev Ajaigarh indlemmet i Indien den 1. januar 1950, hvor det blev integreret i delstaten Vindhya Pradesh, der i 1956 blev en del af Madhya Pradesh.

Eksterne henvisninger

 Worldstatesmen - Ajaygarh

Fyrstestater i Indien
Etableret i 1765
Ophørt i 1949

Ajaigarh (fyrstestat)


As Forças Armadas Reais do Laos (FARL) (; ), mais conhecidas pela sigla francesa FAR, foram as forças armadas do Reino do Laos até 1975, quando o país foi tomado pelos comunistas do Pathet Lao e se tornou a República Democrática Popular do Laos. As FARL eram compostas por cinco ramos: o Exército Real do Laos, a Marinha Real do Laos, a Força Aérea Real do Laos, a Guarda Nacional e a Polícia Nacional.

Lutaram contra os rebeldes comunistas do Pathet Lao e seus aliados vietnamitas do norte durante a Guerra Civil Laociana, que foi parte da Segunda Guerra da Indochina ou Guerra do Vietnã. As FARL receberam apoio dos Estados Unidos, França, Tailândia e outros países anticomunistas. No entanto, sofreram de problemas de corrupção, deserção, falta de treinamento e equipamento inadequado.

Também enfrentaram dificuldades de comunicação e transporte dentro do país, que era um dos mais pobres e subdesenvolvidos do mundo. O Laos tinha poucas estradas pavimentadas e a maioria das viagens dependia de barcos pelo rio Mecom ou de aviões de pequeno porte. Por isso, o país foi dividido em cinco Regiões Militares (RM), que correspondiam aproximadamente às áreas das treze províncias. Cada RM era comandada por um general que tinha grande autonomia e poder sobre sua zona. Alguns desses generais se tornaram senhores da guerra que administravam suas regiões como feudos privados.

Participaram de várias batalhas e operações contra o Pathet Lao e o Vietnã do Norte, como a Batalha de Luang Namtha (1962), a Operação Millpond (1961-1963), a  (1964-1969), a Operação Lam Son 719 (1971) e a Operação Maeng Da (1972). As FARL também colaboraram com as forças especiais dos Estados Unidos e da Tailândia na formação e apoio aos grupos irregulares laocianos, como os Hmong, que lutavam contra os comunistas nas áreas montanhosas e remotas do país.

Apesar dos esforços das FARL e de seus aliados, o Pathet Lao e o Vietnã do Norte gradualmente ganharam terreno e controle sobre o território laociano. Em 1973, foi assinado um acordo de paz que previa um governo de coalizão entre os monarquistas e os comunistas. No entanto, o acordo não foi respeitado e os combates continuaram até 1975, quando o Pathet Lao tomou a capital Vientiane e depôs o rei Savang Vatthana. As FARL foram dissolvidas e substituídas pelas Forças Armadas Populares do Laos, leais ao novo regime comunista.

Ver também

História militar do Laos
Forças armadas extintas
Unidades e formações militares da Guerra Fria

Forças Armadas Reais do Laos


عقبة جبر مخيم للاجئين الفلسطينيين ويقع جنوب غرب مدينة أريحا، على مسافة 3 كم من مركز المدينة. أُنشئ عام 1948، في محافظة القدس، وكانت مساحته عند الإنشاء حوالي 1689 دونماً، أصبحت، الآن، 689 دونماً، ويبلغ عدد السكان حوالي 10,000 نسمة. وبعد حرب 1967، تقلص عدد السكان في المخيم، بسبب حركة النزوح الواسعة، التي شهدها المخيم حيث كان كان عدد اللاجئين المسجلين يبلغ 30,000 قبل الحرب العربية الإسرائيلية عام 1967، الأمر الذي جعل المخيم هو الأكبر في الضفة الغربية،

الوضع التعليمي والصحي

يوجد في المخيم مدرستان للوكالة، واحدة للذكور والأخرى للإناث، تديرها وكالة الغوث الدولية. أما قطاع الصحة فيتوفر في مخيم عقبة جبر عيادة صحية بإشراف وكالة الغوث الدولية، وعيادتان لأطباء مختصين ويواجه قطاع الصحة في مخيم عقبة بعض المشاكل منها 1-عدم وجود عيادة بعد الظهر لخدمة المرضى. 2- عدم وجود سيارة إسعاف.

إحصائيات
 أكثر من 6,400 لاجئ مسجل
 مدرستان
 مركز توزيع أغذية واحد.
 مركز صحي واحد تابع للأونروا، وهناك مركزان آخران
 مركز إعادة تأهيل مجتمعي واحد
 مركز أطفال واحد
 مركز برامج نسائية واحد

المشاكل الرئيسة
 بطالة عالية
 نقص شديد في المياه
 فيضانات في الشتاء الغزير
 ضعف الكهرباء
 شوارع سيئة
 انعدام الأمن والأمان بسبب اقتحامات قوات الاحتلال المواصلة

السكان

أعلام المخيم
 محمد أحمد الظاهر - (31 أغسطس 1951) كاتب وشاعر.
 مروان العلان - (1952) شاعر ورسّام وكاتب.
 جمال ناجي
 جهاد أبو العسل - محافظ محافظة أريحا والأغوار منذ عام 2018.
 عمر خشرم - صحفي ومُعد برامج ومذيع فلسطيني، ومدير مكتب قناة الجزيرة في تركيا سابقا .

المراجع

أماكن مأهولة أسست في 1948
بلدات الضفة الغربية
بلديات فلسطين
تحويلات متصلة بعنصر ويكي بيانات
قرى وبلدات محافظة أريحا
محافظة أريحا
مخيمات اللاجئين الفلسطينيين في الضفة الغربية
بلديات دولة فلسطين

مخيم عقبة جبر


Canadas Grand Prix 2019 (formelt Formula 1 Pirelli Grand Prix du Canada 2019) var et løb i Formel 1-serien, der blev afholdt den 9. juni 2019 på Circuit Gilles Villeneuve i Montreal i Quebec i Canada. Det var det syvende løb i 2019-mesterskabet for 2019, den 56. gang, at der blev afviklet Canadian Grand Prix og den 15. gang at løbet var en del af Formel 1 verdensmesterskabet.

Løbet blev vundet af Lewis Hamilton efter at der blev givet en kontroversiel tidsstraf til løbets førende kører, Sebastian Vettel, der endte på en andenplads.

Kilder/Eksterne henvisninger
 Løbets officielle side

Formel 1 2019
Montreal

Canadas Grand Prix 2019


Cristo en casa de Simón el fariseo es un cuadro del pintor Dirk Bouts, realizado en 1440, que se encuentra en la Gemäldegalerie de Berlín, Alemania.

La pintura representa la escena descrita en el Evangelio de Lucas en el que Jesús come en casa de Simón el fariseo. A la izquierda de Jesús, una mujer, identificada en ocasiones con María Magdalena, lava los pies a Cristo con sus lágrimas, acto que observa con estupor el anfitrión.

Peter Paul Rubens, en colaboración con Anton van Dyck y Jacob Jordaens, pintó una obra homónima.

Véase también
 Pintura gótica

Referencias

Pinturas representando a Jesús
Colecciones de la Gemäldegalerie de Berlín

Cristo en casa de Simón el fariseo


الزهراء أو كفر ميت أبو غالب سابقًا هي إحدى قرى مركز كفر سعد التابع لمحافظة دمياط بجمهورية مصر العربية.

مصادر

الوحدة المحلية لقرية الزهراء (كفر سعد)

الزهراء (كفر سعد)


Treći stupanj nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1981./82. su činile republičke lige

Hrvatska

Bosna i Hercegovina

Crna Gora

Unutrašnje poveznice
 Prva savezna liga 1981./82.

Vanjske poveznice

Izvori

1981-82
 3

Nogometno prvenstvo Jugoslavije – 3. ligaški rang 1981./82.