Uncle Scrooge (titlu stilizat ca Uncle $crooge) este un serial de benzi desenate Disney, având ca personaje pe Scrooge McDuck ("cea mai bogată rață din lume"), nepotul lui, Donald Duck, și strănepoții Huey, Dewey și Louie, și prezentând aventurile lor din orașul ficțional Duckburg și din întreaga lume. Serialul a fost publicat pentru prima dată în revista Four Color Comics nr. 386 (martie 1952), ca un spin-off al popularului serial de benzi desenate Donald Duck și continuă încă și în prezent. El a fost produs sub egida mai multor edituri diferite, printre care Western Publishing (inițial în asociere cu Dell Comics și mai târziu de propria sa filială, Gold Key Comics și marca lor Whitman), Gladstone Publishing, Disney Comics, Gemstone Publishing, Boom! Studios și IDW Publishing și a avut mai multe întreruperi de durată variabilă. În ciuda acestui fapt, serialul și-a păstrat același sistem de numerotare de-a lungul celor șase decenii de istorie, doar IDW adăugând o numerotare secundară, care a început cu nr. 1.

În afară de Scrooge și de familia sa, alte personaje recurente ale serialului sunt Gyro Gearloose, Gladstone Gander, Emily Quackfaster și Brigitta MacBridge. Printre adversarii care au apărut frecvent sunt Beagle Boys, Magica De Spell, John D. Rockerduck și Flintheart Glomgold. Uncle Scrooge este unul dintre principalele seriale ale "universului Duck".

Primele numere realizate de faimosul scriitor/artist (și creator al personajului Scrooge McDuck) Carl Barks au constituit sursa de inspirație a serialului de desene animate de televiziune Povești cu Mac-Mac (DuckTales) la sfârșitul anilor 1980. Mai multe povestiri scrise de Barks și publicate în Uncle Scrooge au fost adaptate ca episoade ale serialului Povești cu Mac-Mac.

Scriitori și artiști
Primele 70 de numere au fost alcătuite în principal din povești scrise și desenate de Carl Barks. Numărul 71 a avut   o poveste scrisă de Barks și desenată de Tony Strobl. Numerele ulterioare tipărite de Gold Key Comics au combinat reeditări ale mai vechilor povești ale lui Barks cy materiale noi ale unor creatori precum Strobl, Vic Hasson, Phil DeLara, Jack Manning și Pete Alvarado.

Când Gladstone Publishing a relansat revista în 1986 au început să contribuie o nouă generație de creatori americani, printre care Don Rosa, William Van Horn, John Lustig, Pat McGreal, Dave Rawson și Michael T. Gilbert. Ca și mai înainte, creațiile lor au fost amestecate cu reeditări ale creațiilor lui Carl Barks, precum și cu traduceri ale benzilor desenate europene Disney realizate de creatorii Daan Jippes, Fred Milton și Romano Scarpa și publicate inițial de Oberon, Egmont (inițial Gutenberghus) și Disney Italy/Mondadori.

Istoria publicării în SUA
 Dell Comics: 1952–1962 (nr. 386, 456 și 495 ale revistei Four Color Comics; nr. 4–39)
 Gold Key Comics: 1962–1984 (nr. 40–173 ca Gold Key, 174–209 ca Whitman)
 Gladstone Publishing: 1986–1990 (nr. 210–242)
 Disney Comics: 1990–1993 (nr. 243–280)
 Gladstone Publishing: 1993–1998 (nr. 281–318)
 Gemstone Publishing: 2003–2008 (nr. 319–383)
 Boom Kids! (Boom! Studios): 2009–2011 (nr. 384–404)
 IDW Publishing: 2015– (nr. de la 405 în continuare, cu ediții adiționale specifice IDW numerotate de la nr. 1)

Scrooge și-a făcut prima sa apariție în povestea cu Donald Duck "Christmas on Bear Mountain" ca o persoană meschină care decide să-i testeze pe Donald și pe nepoții săi pentru a vedea dacă aceștia sunt demni de a-i moșteni averea. Barks a considerat că personajul cu averea și caracterul lui putea fi o rampă de lanseare a poveștilor și l-a reintrodus într-un număr ulterior al aventurilor lui Donald Duck din serialul Walt Disney's Comics and Stories. În 1952 popularitatea personajului i-a convins pe conducătorii companiei Dell să încerce să-l facă personaj principal pe Scrooge în povestea "Only a Poor Man" din serialul-antologie Four Colour, poveste pe care expertul Michael Barrier a considerat-o o capodoperă. După alte două apariții în serialul Four Colour Scrooge a devenit personajul principal al propriului serial, începând cu numărul 4 (cele trei numere în care mai apăruse au fost considerate neoficial nr. de la 1 la 3 ale serialului).

Serialul a continuat neîntrerupt (deși nu întotdeauna cu apariții lunare) până în 1984, când compania Western Publishing (societatea-mamă a Gold Key/Whitman, care o publica la acel moment) s-a retras din afacerea cu cărți de benzi desenate. Western deținuse licența cărților de benzi desenate cu personaje Disney de la sfârșitul anilor 1930, iar retragerea companiei a lăsat licența, și implicit serialul Uncle Scrooge, într-o stare de suspensie timp de doi ani, când Another Rainbow, care publicase de mai mulți ani compilații cartonate ale creațiilor lui Carl Barks, a dobândit-o și a lansat compania Gladstone Publishing, ce a reluat publicarea serialului de unde fusese întrerupt de Whitman.

Gladstone a continuat publicarea serialului Uncle Scrooge până când i-a expirat licența în anul 1990. În acel moment, serialul a fost preluat de Disney Comics cu puține schimbări în echipa editorială. Acesta a fost unul dintre cele doar trei seriale lunare care au supraviețuit crizei editoriale cunoscute sub numele "Disney implosion" din 1991 (celelalte fiind Walt Disney's Comics and Stories și Donald Duck Adventures) și a continuat să fie publicat de Disney Comics până în 1993, când compania Disney Comics s-a închis și licența a fost redobândită de către Gladstone Publishing. Gladstone a trecut prin propria ei criză în 1998 și Uncle Scrooge a fost transformat pentru scurt timp într-un serial cu dimensiuni duble (64 de pagini), înainte ca Gladstone să înceteze definitiv publicarea serialului la sfârșitul acelui an.

Nu au mai fost publicate noi numere ale serialului până în 2003, când Gemstone Publishing (a cărei redacție a inclus mai mulți foști angajați ai Gladstone) a obținut licența și a reluat publicarea serialului Uncle Scrooge. Compania Gemstone a menținut formatul adoptat anterior de Gladstone și a continuat să publice serialul până în noiembrie 2008. Dificultățile financiare ale companiei au determinat încetarea publicării serialului, iar licența a fost achiziționată de Booml! Studios, care a revenit la formatul standard de 32 de pagini atunci când a început publicarea serialului la sfârșitul anului 2009. Serialul a mai continuat până în 2011, atunci când achiziționarea grupului Walt Disney Company de către Marvel Entertainment a dus la cuprinderea tuturor licențelor pentru benzile desenate ale lui Disney în portofoliul Marvel Comics.

În ianuarie 2015 IDW Publishing a anunțat că va relua publicarea serialului începând din aprilie 2015. În afară de numerele simple ale cărții de benzi desenate, IDW Publishing publică, de asemenea, colecții ce combină trei numere, dar și colecții cu coperți cartonate sub titlul Uncle Scrooge: Timeless Tales. Cu toate acestea compilațiile cu coperți cartonate au încetat să mai fie publicate după cel de-al treilea volum. Colecțiile cu coperți broșate continuă să fie publicate în prezent (în vara anului 2019).

Seriale adiacente
De-a lungul anilor, Scrooge McDuck s-a dovedit destul de popular și a apărut personaj principal și în alte seriale de benzi desenate. Multe dintre aceste seriale conțin republicări ale poveștilor scrise inițial pentru serialul "principal" Uncle Scrooge în Statele Unite ale Americii sau în diverse țări europene.

Scrooge a apărut adesea în benzile desenate cu The Beagle Boys alături de adversarii săi obișnuiți, care au fost publicate într-un mod neregulat de Gold Key din 1963 până în 1979. Atunci când acest serial s-a încheiat, el a fost relansat ca The Beagle Boys Versus Uncle Scrooge în martie 1979 și a apărut în doisprezece numere până în februarie 1980.

În 1987 Gladstone Publishing a început publicarea serialului Uncle Scrooge Adventures, care va fi continuat până în anul 1998, cu excepția perioadei 1990-1993, când Disney Comics a deținut licența pentru publicarea benzilor desenate cu personaje Disney.

Scrooge a fost, de asemenea, un personaj important în trei cărți diferite de benzi desenate asociate cu serialul de televiziune Povești cu Mac-Mac. Primul dintre acestea a avut 13 numere și a fost publicat de Gladstone din 1987 până în 1990. Cel de-al doilea a avut 18 numere și a fost publicat de Disney Comics din 1990 până în 1991. Ultimul (până în prezent) a fost publicat în peste șase numere de Boom Kids! în 2011. Mai multe benzi desenate DuckTales care-l au ca personaj pe Scrooge au apărut, de asemenea, în paginile revistei Disney Adventures la începutul anilor 1990.

În fine, The Adventurous Uncle Scrooge McDuck, publicat de Gladstone, a apărut în doar două probleme în 1998. A fost planificată apariția unui al treilea număr, dar a anulat împreună cu restul creațiilor companiei Gladstone, în afară de Uncle Scrooge și Walt Disney's Comics and Stories ca urmare a scăderii abrupte a vânzărilor revistelor de benzi desenate.

Note

Legături externe
 Uncle Scrooge on Disney Comics Worldwide (DCW)
 Cover of all issues of Uncle Scrooge on outducks.org (click issue numbers)
 Uncle Scrooge sales figures, 1960–present on Comichron

Benzi desenate americane

Uncle Scrooge


José Guadalupe Novelo Ramírez (Don Pepe) (1891 - 1968) fue un pedagogo mexicano, nacido en Peto y fallecido en Mérida, estado de Yucatán. Recibió el sobrenombre de Forjador de Caracteres por su larga carrera como maestro y guía de muchas generaciones de yucatecos. Fue durante 47 años, de 1915 a 1962, director de la Escuela Modelo de la ciudad de Mérida.

Datos biográficos
Estudió en el Instituto Literario de Yucatán y posteriormente concluyó la carrera magisterial en la Escuela Normal de Profesores Rodolfo Menéndez de la Peña. Recién graduado como maestro ingresó al servicio pedágogico a la Escuela Modelo en la ciudad de Mérida, capital de Yucatán. Al poco tiempo asumió la dirección de la escuela, cargo en el que se mantuvo por 47 años ininterrumpidamente. Fue profesor en la escuela secundaria de matemáticas, gramática y literatura española.

A lo largo de sus años como director, junto con otros connotados mentores del plantel como Juan N. Cuevas, Remigio Aguilar Sosa, Antonio Rivero Coello y Lucrecia Vadillo, llevó al grado de excelencia a su escuela, que se convirtió en referente académico reconocido en la región sureste de México por virtud de la labor educativa de su plantel docente.

Reconocimientos
 Una escuela secundaria de su ciudad natal lleva su nombre.
 Recibió la Medalla Ignacio Manuel Altamirano por sus 50 años como maestro de manos del presidente de México.
 La medalla José G. Novelo es concedida cada año en su honor al mejor alumno de la preparatoria de la Escuela Modelo en la ciudad de Mérida, Yucatán.

Véase también
 Gonzalo Cámara Zavala
 Liga de Acción Social de Yucatán
 Remigio Aguilar Sosa

Referencias

Enlaces externos

 Discurso inaugural de la Escuela Modelo (1911)

Maestros de Yucatán

José Guadalupe Novelo


Michael Pinto dos Santos (Birigui, 20 de abril de 1983) es un jugador de voleibol brasileño.

Carrera
Comenzó su carrera deportiva en el Banespa, en el que fue campeón juvenil de São Paulo en 2000, campeón de la División Especial de São Paulo en 2004, campeón del Grand Prix en 2004 y campeón de la Superliga Brasileña de Voleibol Masculino en 2004/2005, además de bicampeón de los Juegos Abiertos del Interior de 2005/2006.

Para la selección brasileña, consiguió los títulos mundiales infantiles y juveniles sudamericanos. Para la selección infantil, fue campeón sudamericano en 200 y mundial en 2001. Para la juvenil, fue campeón sudamericano en 2002. Para la selección de São Paulo, fue campeón brasileño de selecciones en 2000.

Polémicas
El 1 de abril de 2011, el gimnasio polideportivo de Riacho, en Contagem, Minas Gerais, durante el primer juego para las semifinales de la Superliga Brasileña de Voleibol Masculino entre los equipos Cruzeiro y Vôlei Futuro, el equipo local, el Cruzeiro, perdió por 3 sets a 2, a lo que los fanes locales reaccionaron insultando a Dos Santos, refiriéndose a su homosexualidad. Tras las ofensas recibidas, Dos Santos asumió públicamente que es homosexual.

El 9 de abril de 2011, en el segundo partido de la Superliga, jugado en casa por el Vôlei Futuro en el gimnasio de deportes Plácido Rocha, en Araçatuba, São Paulo, los jugadores locales realizaron una serie de acciones en contra de la homofobia sufrida por Dos Santos. Una pancarta gigante pidiendo el fin del prejuicio contra los gais fue expuesta en las bancadas, mientras que los aficionados recibían bates hinchables de color rosa en la entrada al gimnasio. Los jugadores vistieron camisetas rosas, mientras el líbero Mário Júnior, por su parte, se puso una camiseta de colores.

Referencias

Enlaces externos

Voleibolistas de Brasil
Deportistas LGBT de Brasil
Deportistas gais
Voleibolistas LGBT
Nacidos en el estado de São Paulo

Michael dos Santos


Le Space Environment Simulation Laboratory est un équipement du centre spatial Lyndon B. Johnson (établissement de la NASA situé à Houston, Texas)  utilisé pour tester des satellites, sondes spatiales ou éléments de lanceurs dans un environnement reproduisant les conditions régnant dans l'espace. Cet équipement a été construit pour le programme Apollo. Il continue à être utilisé de nos jours. L'une des deux chambres à vide est la plus grande existant dans le monde avec un diamètre de 17 mètres et une hauteur de 27 mètres.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 NASA
 Centre spatial Lyndon B. Johnson
 Chambre à vide

Centre spatial Lyndon B. Johnson
National Historic Landmark au Texas
Registre national des lieux historiques à Houston
Programme Apollo

Space Environment Simulation Laboratory


El Torneo Panamericano de Clubes Fútbol de Salón es una competición internacional disputada por los mejores clubes del continente americano de futsal; es organizado y orientado por la Confederación Panamericana de Futsal (PANAFUTSAL) bajo el reglamento AMF. La competición había sustituido a partir de la edición 2000 el Campeonato Sudamericano de Clubes de futsal se realiza desde 1970 con periodicidad primero bienal y luego anual. En los últimos años el torneo había tomado más importancia por el gran nivel del futsal que hay en América.

En el año 2013 regresó a la Confederación Sudamericana de Futsal (CSFS) como Sudamericano nuevamente. En el año 2014 la empresa de telecomunicaciones Claro, a través de su filial Claro Sports, patrocina el torneo llamándolo Copa de las Américas, con un formato similar al de la Copa Libertadores de Futsal de la Conmebol. Se dividen los equipos participantes en dos zonas: Zona Norte y Zona Sur; cada torneo de zona se juega en sedes y fechas previamente definidas por la CSFS y los ganadores de cada zona juegan entre sí partidos de ida y vuelta, definiendo así al ganador del torneo y representante continental para el Mundial de Clubes.

Desde el 2015 se juega la Copa de las Américas en sede única, sumándose el segundo de cada zona en el torneo, y en los dos años siguientes no se jugó el torneo de la Zona Norte por falta de países competidores; en su lugar, dos equipos de Colombia (que tiene liga profesional) participaron enfrentando al Campeón y subcampeón de la Zona Sur (conformada por equipos de Paraguay, Brasil, Argentina y Uruguay, agregándosen años después Bolivia y Chile). En el año 2018, el torneo de la Zona Norte regresa para jugarse en el mes de abril en Ecuador, clasificatorio para la Copa de las Américas en el mes siguiente en Colombia.

Campeones
Historial de campeones del sudamericano de clubes.

Era Sudamericana
El primer certamen Sudamericano de Clubes fue integralmente organizado por la Confederación Sudamericana de Futsal (CSFS) conjuntamente con la FIFUSA.

Era Panamericana
Desde el año 2000 el torneo se amplió al norte del continente para ser denominado como Panamericano, pasando su organización a la Confederación Panamericana de Futsal (PANAFUTSAL), conjuntamente con FIFUSA hasta el año 2002, cuando el organismo panamericano crea la AMF y la realización del certamen recae en esta nueva entidad.

Retorno a la Era Sudamericana

Zona Sur

Zona Norte

Copa de las Américas - Final Sudamericana

Títulos por equipo

Títulos por país

Véase también
 Confederación Panamericana de Futsal
 Campeonato Panamericano de futsal

Referencias

Panamericano
Panamericano
Competiciones deportivas de América

Campeonato Panamericano de Clubes de futsal


An Epipactis meridionalis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Helmut Baumann ngan Richard Michael Lorenz. An Epipactis meridionalis in nahilalakip ha genus nga Epipactis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Epipactis

Epipactis meridionalis


Ordinul Minimilor [OM] (în latină Ordo Minimorum, în traducere: "Ordinul celor mai mici") este un institut religios de eremiți cerșetori și penitenți fondat în 1435 de Sfântul Francisc din Paola (1416-1507) și aprobat în 1474 de către autoritățile ecleziastice.

Luând exemplul fondatorului, preoții și frații minimi caută să trăiască o viață de penitență perpetuă într-o mare sobrietate evanghelică. Ei își fac apostolatul prin predicare și reconciliere.

Personalități ale ordinului

 Sfântul Francisc din Paola (1436 † 1507), fondator al ordinului.
 Fericitul Gaspard de Bono (1530 † 1604)
 Marin Mersenne (1588 † 1648), matematician.
 Hilarion de Coste (1595 † 1661)
 Emmanuel Maignan (1601 † 1676), teolog și fizician.
 Fericitul Nicolas Barré (1621 † 1686)
 Charles Plumier (1646 † 1704)
 Louis Éconches Feuillée (1660 † 1732)

Prezențe actuale

Ordinul este prezent astăzi în zece țări:
Italia: astăzi Minimii sunt prezenți, înainte de toate, în Italia, mai întâi la Roma, unde au curia generală (Biserica San Francesco di Paolo), o mănăstire  și colegiul lor internațional. Sunt prezenți și în Campania unde administrează Biserica Santa Maria della Stella din Napoli, parohia Santa Maria dei Martiri din Salerno și Bazilica Santa Maria di Pozzano la Castellamare di Stabia și unde ei posedă mănăstirea Massalubrense (cartier mărginaș al orașului Napoli) și mănăstirea San Vito din Vico Equense. În Puglia, Minimii administrează trei parohii, una la Bari, una la Taranto și una la Grottaglie. Ei gerează nouă parohii în Calabria, între care Basilica Sfântul Francisc din Paola (Paola), locul de viață al sfântului și sanctuarul cuprind o mănăstire și un colegiu. Ordinul administrează două parohii în Sicilia (una la Palermo și una la Milazzo). Ei posedă o mănăstire la Cagliari în Sardinia. În sfârșit, ei se ocupă de o parohie la Rimini și de două biserici de la Genova.
Spania: Frații minimi sunt astăzi prezenți aici prin trei comunități: una la Madrid (unde se ocupă de parohia Sfântul Francisc de Paola), o mănăstire la Barcelona și o comunitate la Sevilia.
Republica Cehă: Frații minimi și-au reluat activitatea la sfârșitul anilor 1990: o mănăstire la Vranov.
Statele Unite ale Americii: o mică comunitate este prezentă într-o parohie din Los Angeles.
Mexic: o mică comunitate este prezentă la Mexico.
Brazilia: două case sunt deschise, una la Rio de Janeiro și alta la Sao Paulo și o antenă la Guarapuava.
Columbia: ordinul posedă două mănăstiri, una la Bogota și alta la Medellin.
Camerun: ordinul a deschis un noviciat pentru africanii francofoni
Republica Democrată Congo: ordinul a deschis o casă de formare la Mokala (dioceza Idiofa).
India: ordinul a deschis un seminar în Kerala.

Note

Bibliografie

 Annuario Pontificio per l'anno 2010, Libreria Editrice Vaticana, Città del Vaticano 2010. ISBN 978-88-209-8355-0.
 Filippo Caraffa e Giuseppe Morelli (curr.), Bibliotheca Sanctorum (BSS), 12 voll., Istituto Giovanni XXIII nella Pontificia Università Lateranense, Roma 1961-1969.
 Mario Escobar (cur.), Ordini e congregazioni religiose, 2 voll., SEI, Torino 1951-1953.
 Guerrino Pelliccia e Giancarlo Rocca (curr.), Dizionario degli Istituti di Perfezione (DIP), 10 voll., Edizioni paoline, Milano 1974-2003.
 Giancarlo Rocca (cur.), La sostanza dell'effimero. Gli abiti degli ordini religiosi in Occidente, Edizioni paoline, Roma 2000.
 Georg Schwaiger, La vita religiosa dalle origini ai nostri giorni, San Paolo, Milano 1997. ISBN 978-88-215-3345-7.

Legături externe

    Site oficial al Minimilor
   Părintele Nicolas Barré, minim și antonian
  Biographie de saint François de Paule
  Les saints : saint François de Paule
  Lettre de St François de Paule (1486)
  Audience du pape Jean-Paul II aux participants au chapitre général de l'ordre des minimes

Ordin cerșetor
Ordine religioase
Fondări în 1435

Minimi (ordin călugăresc)


Merlon este o porțiune de zidărie construită din loc în loc pe partea superioară a parapetului unui turn (sau zid) de apărare. Spațiile dintre merloane se numesc creneluri.
Merloanele aveau forme diferite care depindeau de facțiuni. În Italia medievală, de exemplu, guelfii aveau merloane în formă dreptunghiulară iar ghibelinii aveau merloane în formă de coadă de rândunică.

Ziduri
Elemente arhitecturale
Fortificații

Merlon


Peeri ist ein Dorf (estnisch küla) in der Landgemeinde Kohtla (Kohtla vald). Es liegt im Kreis Ida-Viru (Ost-Wierland) im Nordosten Estlands.

Das Dorf hat 90 Einwohner (Stand 1. Januar 2010). Es liegt südöstlich des Stadtzentrums von Kohtla-Järve.

Einzelnachweise

Ort in Estland
Kohtla
Geographie (Toila)

Peeri


العَنْفَقَة  هي الشعر الذي يظهر تحت الشفة السفلى وفوق الذقن.

برزت هذه الموضة في الخمسينيات والستينيات من القرن الماضي ، عندما كانت موضة شائعة لشعر الوجه بين الرجال الأمريكيين من أصل أفريقي ، وعلى الأخص رجال موسيقى الجاز. كما أصبحت شائعة لدى الفنانين وأولئك الذين يعملون في الأوساط الأدبية والفنية.

مراجع

انظر أيضا
 عثنون.

شعر (تشريح)
لحية

عنفقة


جزيرة البُرَان أو جزيرة البرهان  جزيرة إسبانية تقع في البحر الأبيض المتوسط، وتقع تقريباً في منتصف المسافة الفاصلة بين الساحلين الأفريقي والأوروبي، وهي تابعة لمقاطعة مالقة. تبلغ مساحتها 0,0712  وارتفاعها الأقصى 15 . الجزء البحري الذي يمتد بينها وبين مضيق جبل طارق يسمى بحر البرهان.

موقع الجزيرة
تقع جزيرة البرهان التي حرف اسمها إلى جزيرة البران حسب طريقة نطقها بالإسبانية والمعروفة عندهم بنفس الاسم في عرض البحر الأبيض المتوسط على بعد 56  شمال رأس ورك الواقع بشاطئ قبيلة بني شيكار بناحية الكارت، وهي جزيرة صخرية تشكلت بواسطة بركان، وهي مثلثة الشكل تقريباً ويقدر محيطها ب 3 كيلومترات. ونظرا لطبيعتها الصخرية البركانية، فإن الغطاء النباتي شبه منعدم حيث لاتوجد بها أشجار لكن بعض الحشائش تنمو فوق سطحها. تعتير إحدى أهم نقاط التلاقي للمهربين بين ضفتي المتوسط.

النزاع الحدودي
يرفض المغرب الاعتراف بشرعية الحكم الإسباني على جزيرة البران، وعلى مدينتي سبتة ومليلية والجزر الجعفرية (بالإسبانية: Chafarinas). يطالب المغرب إسبانيا بالدخول في مفاوضات مباشرة معها لأجل استرجاعهما، كما يعتبرهما إحدى أواخر معاقل الاستعمار في إفريقيا، غير أن المنطقة لم تصنفها الأمم المتحدة ضمن المناطق المحتلة.

معالم
يوجد حالياً بالجزيرة منارة وبناية يقيم بها بعض أفراد قوات الجيش الإسباني ومرفأ صغير وكذلك مكان لهبوط الطائرات المروحية.

مراجع

مصادر
  جزيرة البرهان

المرية
براكين إفريقيا
براكين إسبانيا
براكين ما قبل الهولوسين
بلاثاس دي سوبيرانيا
تضاريس منطقة أندلوسيا
جزر إفريقيا
جزر البحر الأبيض المتوسط
جزر المغرب
جزر إسبانيا
جغرافيا الأندلس
مستعمرات طيور مائية
مناطق متنازع عليها بين دول عربية ودول غير عربية

جزيرة البران


Datong is a prefecture-level city in northern Shanxi Province in the People's Republic of China. It is located in the Datong Basin at an elevation of  and borders Inner Mongolia to the north and west and Hebei to the east. As of the 2020 census, it had a population of 3,105,591 of whom 1,790,452 lived in the built-up (or metro) area made of the 2 out 4 urban districts of Pingcheng and Yungang as Yunzhou and Xinrong are not conurbated yet.

History

The area of present-day Datong was close to the state of Dai, which was conquered by the Zhao clan of Jin in 457 BC. It was a frontier land between the agricultural Chinese and the nomads of the Great Steppe. The area was well known for its trade in horses.

The area of present-day Datong eventually came under the control of the Qin dynasty, during which it was known as Pingcheng County (平城县) and formed part of the Qin commandery of Yanmen. Pingcheng County continued under the Han dynasty, which founded a site within present-day Datong in 200BC following its victory against the Xiongnu nomads at the Battle of Baideng. Located near a pass to Inner Mongolia along the Great Wall, Pingcheng blossomed under Han rule and became a stop-off point for camel caravans moving from China into Mongolia and beyond. It was sacked at the end of the Eastern Han. Pingcheng became the capital of the Xianbei-founded Northern Wei dynasty from AD398–494. The Yungang Grottoes were constructed during the later part of this period (460–494). During the mid to late 520s, Pingcheng was the seat of Northern Wei's Dai Commandery. During the Tang dynasty, Datong became the seat of the Tang prefecture of Yunzhou, and the original Guandi temple was built.

The city was renamed Datong in 1048. It was the Xijing ("Western Capital") of the Jurchen Jin dynasty prior to being sacked by the Mongols. Datong later came under the control of the Ming dynasty, serving as an important Ming military stronghold against the Mongols to the north. During the Ming period, many of Datong's notable historical structures such as the Drum Tower and the Nine-Dragon Wall were built. Datong was sacked again at the end of the Ming in 1649, but promptly rebuilt in 1652.

By 1982 a portion of its city walls remained so it became one of the National Famous Historical and Cultural Cities that year. Prior to 2008, about 100,000 people lived in the old city. In 2008 mayor Geng Yanbo decided to redevelop much of the inner city, with over  being redeveloped, and with Geng becoming known as the "Demolition Mayor". Geng and his group anticipated that 30,000 to 50,000 people would remain in the old city.

In 2013 Geng left his position. Su Jiede of Sixth Tone wrote that much of the city was still under construction at the time and that Geng's efforts resulted in "a half-finished city center and a complicated legacy" and that "To critics, the city had spent enormous sums of money without much to show for it." By 2020 the population of the old city was below 30,000 and there were fewer governmental facilities available for the residents. That year Su stated that the old city "still presents a headache for the local government."

Demographics
Su Jiede wrote that since Pingcheng District, which had most of its urbanized area, had 1,105,699 people as of 2020, "Datong is a small city by Chinese standards".

Geography

Datong is the northernmost city of Shanxi, and is located in the Datong Basin, with an administrative area spanning latitude 39° 03'–40° 44' N and longitude 112° 34'–114° 33' E. The urban area is surrounded on three sides by mountains, with passes only to the east and southwest. Within the prefecture-level city elevations generally increase from southeast to northwest. Datong borders Ulanqab (Inner Mongolia) to the northwest and Zhangjiakou (Hebei) to the east, Shuozhou (Shanxi) to the southwest, and Xinzhou (Shanxi) to the south.

The well-known Datong Volcanic Arc lies nearby in the Datong Basin.

It is  west of Beijing.

Climate
Datong has a continental, monsoon-influenced steppe climate (Köppen BSk), influenced by the + elevation, with rather long, cold, very dry winters, and very warm summers. Monthly mean temperatures range from  in January to  in July; the annual mean temperature is . Due to the aridity and elevation, diurnal temperature variation is often large, averaging  annually. There barely is any precipitation during winter, and more than  of the annual precipitation occurs from June to September. With monthly percent possible sunshine ranging from 54% in July to 66% in October, sunshine is abundant year-round, and the city receives 2,671 hours (about 60% of the possible total) of bright sunshine per year.

Administrative divisions

Defunct – Kuang District () is largely made up of separate mines throughout the metropolitan area.

Tourism
The Yungang Grottoes are a collection of shallow caves located  west of Datong. There are over 50,000 carved images and statues of Buddhas and bodhisattvas within these grottoes, ranging from 4 centimeters to 7 meters tall.  Most of these icons are around 1000 years old.

Within the city itself, there are a few surviving sites of historical interest such as the Nine-Dragon Wall, the Huayan Monastery (; Huáyán Sì), and the Shanhua Temple. Further afield is the Hanging Temple built into a cliff face near Mount Heng. Most of the historical sites in this region date to the Tang and Ming dynasties, but the Hanging Temple dates to the Northern Wei dynasty (386–534).

The railway locomotive works (see below) began to attract increasing numbers of railway enthusiasts from the 1970s. When the construction of steam locomotives was phased out, the authorities did not want to lose this valuable tourism market, and pondered the possibility of developing a steam railway operating center as an attraction. A number of study visits were undertaken to the East Lancashire Railway at Bury, and a twinning arrangement was concluded with that town.

In 2010, work began on reconstructing the city's 14th century Ming dynasty defensive wall. The controversial reconstruction project was in its final phase at the end of 2014. The documentary The Chinese Mayor documents two years of vigorous and highly controversial (due to summary demolition of about 200,000 homes) effort by Mayor Geng Yanbo to push the reconstruction project forward.

Culture
Datong is known for its knife-cut noodles.

Economy
The GDP per capita was ¥17,852 (US$2,570) per annum in 2008, ranked no. 242 among 659 Chinese cities. Coal mining is the dominant industry of Datong. Its history and development are very much linked to this commodity.

Development zones
Datong Economic and Technological Development Zone

Due to its strategic position, it is also an important distribution and warehousing center for Shanxi, Hebei and Inner Mongolia.

Datong is an old fashioned coal mining city, and still sits on significant reserves of this commodity. Consequently, it has developed a reputation as one of China's most polluted cities. The Datong Coal Mining Group is based here and is China's third largest such enterprise. Datong is indeed however an emerging economy, as the city seeks to loosen its dependence on coal, introduce more environmentally friendly and efficient methods of extraction and move into other areas of business services. The local government has continued to upgrade its pillar coal sector (and related industries like coal chemicals, power and metallurgy), while also developing "substitute industries" such as machinery manufacturing, tourism and distribution, warehousing and logistics services. This has had some impact. Datong's GDP grew by 5.1 percent in 2008 to RMB56.6 billion.

While coal will continue to dominate, Datong has been identified as one of the key cities requiring redevelopment, with part of this being in environmental cleanup, rehabilitation and industrial refocusing. Datong is a pilot city for rehabilitation studies following years of pollution. To this end it has already struck up strong relationships with other cities worldwide with similar backgrounds, and has begun plans, for example, to develop a tourism base focused on steam engine technology with antique locomotives to be used along designated tracks.

Datong has a large railway locomotive works 'Datong locomotive factory', where the 'Aiming Higher' () class of steam locomotive was built as late as the 1970s.  Steam locomotive production ended in the late 1980s and the plant's main products (as of 2010) is mainline electric locomotives.

Main enterprises
Datong Coal Mine Group (The third biggest coal-mining enterprise in China)
Datong Electric Locomotive Co., Ltd, (DELC) (The second biggest Elec-Locomotive enterprise in China)
Shanxi Diesel Engine Industries Corporation, Ltd, CNGC
Shanxi Synthetic Rubber Group Co., Ltd, CNCC
GD Power Datong No.2 Power Plant
GD Power Datong Power Generation Co., Ltd
Shanxi Datang International Yungang Co-generation Co., Ltd.
China National Heavy Duty Truck Group Datong Gear CO., LTD

Transportation
China National Highway 109
China National Highway 208
G55 Erenhot–Guangzhou Expressway
G5501 Datong Ring Expressway
Datong railway station and Datong South railway station
Datong Yungang Airport

Education

Colleges and universities
 Datong University ()

Major schools
 Datong No.1 Middle School ()
 Datong No.2 Middle School ()
 Datong Locomotive Middle School ()
 Datong No.3 Middle School ()
 BeiYue Middle School ()
 Datong Experimental Secondary School ()
 The No.1 Middle School of DCMG (Datong Coal Mine Group) ()
 Datong No.14 Elementary School ()
 Datong No.18 Elementary School ()
 Datong Experimental Elementary School ()

See also

List of twin towns and sister cities in China
 Jumenbu

References

Citations

Bibliography

 .

Further reading
Cotterell, Arthur (2008). The Imperial Capitals of China: An Inside View of the Celestial Empire. Pimlico, London. .

External links

 The Chinese Mayor (documentary) on website International Documentary Festival Amsterdam (IDFA) free to watch as embedded video (hosted on VIMEO)

Cities in Shanxi
Prefecture-level divisions of Shanxi

Datong


Luis Mariano Minguela Muñoz (født 5. januar 1960 i Frumales, Spanien) er en spansk tidligere fodboldspiller (midtbane).

På klubplan spillede Minguela hele sin karriere, fra 1977 til 1992, hos Real Valladolid. Han spillede over 350 La Liga-kampe for klubben og var i 1984 med til at vinde den spanske ligapokalturnering Copa de la Liga, der sidenhen er blevet afskaffet.

Minguela spillede desuden én kamp for Spaniens landshold, en venskabskamp mod Polen 20. september 1989.

Titler
Copa de la Liga
 1984 med Real Valladolid

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Spanien
Fodboldspillere fra Real Valladolid

Luis Minguela


U.S. News & World Report (USNWR) is an American media company publishing news, consumer advice, rankings, and analysis. The company was launched in 1948 as the merger of domestic-focused weekly newspaper U.S. News and international-focused weekly magazine World Report. In 1995, the company launched 'usnews.com' and in 2010, the magazine ceased printing except with its ranking editions.

The company's rankings of American colleges and universities are popular with the general public and influence application patterns.

History

20th century

Following the closure of United States Daily, which was published between 1926 and 1933, David Lawrence (1888–1973) founded the newspaper United States News in 1933, which was converted to magazine format in 1940.

In 1946, Lawrence founded the magazine World Report. The two magazines covered national and international news separately. In 1948, Lawrence merged them into U.S. News & World Report. He subsequently sold the magazine to his employees. The magazine initially tended to be slightly more conservative than its two primary competitors, Time and Newsweek, and focused more on economic, health, and education stories. It also eschewed sports, entertainment, and celebrity news.

Important milestones in the early history of the magazine include the introduction of the "Washington Whispers" column in 1934, and the "News You Can Use" column in 1952. In 1958, the weekly magazine's circulation passed one million and reached two million by 1973.

Since 1983, U.S. News & World Report has been known primarily for its influential ranking and annual reports of colleges and graduate schools, spanning across most fields and subjects. U.S. News & World Report is America's oldest and best-known ranker of academic institutions, and covers the fields of business, law, medicine, engineering, education, social sciences and public affairs, in addition to many other areas. Its print edition was consistently included in national bestseller lists, augmented by online subscriptions. Additional rankings published by U.S. News & World Report include hospitals, medical specialties and automobiles.

In October 1984, New York City-based publisher and real estate developer Mortimer Zuckerman purchased U.S. News & World Report. Zuckerman had owned the New York Daily News. In 1993, U.S. News & World Report entered the digital world by providing content to CompuServe and in 1995, the website usnews.com was launched.

21st century
In 2001, the website won the National Magazine Award for General Excellence Online.

In 2007, U.S. News & World Report published its first list of the nation's best high schools. Its ranking methodology included state test scores and the success of poor and minority students on these exams, and schools' performance in Advanced Placement exams.

Starting in June 2008, the magazine reduced its publication frequency in three steps. In June 2008, citing a decline overall in magazine circulation and advertising, U.S. News & World Report announced that it would become a biweekly publication, starting January 2009. It hoped advertisers would be attracted to the schedule, which allowed ads to stay on newsstands a week longer. However, five months later the magazine changed its frequency again, becoming monthly. In August 2008, U.S. News expanded and revamped its online opinion section. The new version of the opinion page included daily new op-ed content as well as the new Thomas Jefferson Street blog.

An internal memo was sent to the magazine's staff on November 5, 2010, informing them that, the "December issue will be our last print monthly sent to subscribers, whose remaining print and digital replica subscriptions will be filled by other publishers." The memo went on to say that the publication would be moving to a primarily digital format but that it would continue to print special issues such as "the college and grad guides, as well as hospital and personal finance guides".

Prior to ending physical publication, U.S. News was generally the third-ranked general United States-based news magazine after Time and Newsweek. A weekly digital magazine, U.S. News Weekly, introduced in January 2009, continued to offer subscription content until it ceased at the end of April 2015.

Ownership
The company is owned by U.S. News & World Report, L.P., a privately held company, with its editorial headquarters in Washington, D.C., and its advertising, sales, and corporate offices in New York City and New Jersey. The company's move to the Web made it possible for U.S. News & World Report to expand its service journalism with the introduction of several consumer-facing rankings products.

In 2013, the company returned to profitability.

The leadership team includes executive chairman Eric Gertler, president and chief executive officer William Holiber, chief financial officer and chief operating operating officer Neil Maheshwari, and Kim Castro, editor and chief content officer. Brian Kelly was the chief content officer from April 2007 to August 2019. The company is owned by media proprietor Mortimer Zuckerman.

Rankings

Who Runs America?
The first of U.S. News & World Reports rankings was its "Who Runs America?" surveys. These ran in the spring of each year from 1974 to 1986. The magazine would have a cover typically featuring persons selected by the USN & WR as being the ten most powerful persons in the United States. Every single edition of the series listed the President of the United States as the most powerful person, but the #2 position included such persons as Secretary of State Henry Kissinger (1974), Federal Reserve Chairmen Paul Volcker and Arthur Burns (each listed multiple years) and U.S. Senator Edward Kennedy (1979). While most of the top ten each year were officials in government, occasionally others were included, including TV anchormen Walter Cronkite and Dan Rather, Chase Manhattan Bank Chairman David Rockefeller, AFL–CIO leader George Meany, and consumer advocate Ralph Nader. The only woman to make the top ten list was First Lady Rosalynn Carter in 1980.

In addition to these overall top ten persons, the publication also included top persons in each of several fields, including education, business, finance, journalism, and other areas. The survey was discontinued after its 1986 edition.

Best Colleges

Best Global Universities

In October 2014, U.S. News & World Report published its inaugural "Best Global Universities" rankings. Inside Higher Ed noted that U.S. News is entering into the international college and university rankings area that is already "dominated by three major global university rankings", namely the Times Higher Education World University Rankings, the Academic Ranking of World Universities, and the QS World University Rankings. Robert Morse, "U.S. News's chief data strategist," stated that "it's natural for U.S. News to get into this space." Morse also noted that U.S. News "will also be the first American publisher to enter the global rankings space".

Best Hospitals

Since 1990, U.S. News & World Report has compiled the Best Hospitals rankings. The Best Hospitals rankings are specifically based on a different methodology that looks at difficult (high acuity) cases within 16 specialties, including cancer; diabetes and endocrinology; ear, nose and throat; gastroenterology; geriatrics; gynecology; heart and heart surgery; kidney disorders; neurology and neurosurgery; ophthalmology; orthopedics; psychiatry; pulmonology; rehabilitation; rheumatology; and urology. In addition to rankings for each of these specialties, hospitals that excel in many U.S. News areas are ranked in the Honor Roll.

Best Cars
Since 2007, U.S. News has developed an innovative rankings system for new and used automobiles. The rankings span over 30 classes of cars, trucks, SUVs, minivans, wagons, and sports cars. Each automobile receives an overall score, as well as a performance, interior, and recommendation score to the nearest tenth on a 1–10 scale. Scores are based on the consensus opinion of America's trusted automotive experts, as well as reliability and safety data. U.S. News also produces annual "Best Cars for the Money" and "Best Cars for Families" awards across approximately 20 classes of cars, trucks, SUVs, and minivans. Money award winners are derived by combining vehicle price and five-year cost of ownership with the opinion of the automotive press, while family awards are tabulated by combining critics' opinions with the vehicle's availability of family-friendly features and interior space, as well as safety and reliability data. Money and family award winners are announced in February and March of each year, respectively.

Best States

In 2017, U.S. News published its first ranking of all 50 U.S. states, incorporating metrics in seven categories: health care, education, crime and corrections, infrastructure, opportunity, economy, and government. The weighting of the individual categories in determining overall rank was informed by surveys on what matters most to residents. Massachusetts occupied the top rank, and Louisiana ranked worst.

In 2018, the eight categories were: health care, education, economy, opportunity, infrastructure, crime & corrections, fiscal stability, and quality of life. Iowa occupied the top rank, and Louisiana ranked worst.

In 2019, natural environment replaced the quality of life category. Washington occupied the top rank, and Louisiana ranked worst.

The ranking was not published in 2020. In 2021, Washington, Minnesota, and Utah topped the list, while New Mexico, Mississippi, and Louisiana ranked worst.

See also

References

Biweekly magazines published in the United States
Defunct magazines published in the United States
Magazines disestablished in 2010
Magazines established in 1933
Magazines published in Washington, D.C.
News magazines published in the United States
Online magazines published in the United States
Online magazines with defunct print editions

U.S. News & World Report


Levende mirakler er en dokumentarfilm fra 2004 instrueret af Lene Stæhr, Alec Due efter manuskript af Lene Stæhr.

Handling
Mirakuløse fænomener har været kendt i årtusinder indenfor den katolske kirke. I denne dokumentarfilm møder vi en række personer, for hvem grædende statuer, åbenbaringer af Jomfru Maria, mirakuløse helbredelser og stigmata er en del af hverdagen. På en stille villavej i Massachusetts hos 'Little Audrey' helbredes de syge ved hjælp af en mirakuløs olie, der løber fra utallige religiøse figurer i familiens garage-kapel. I Mojave-ørkenens bagende hede retter hundredvis af forventningsfulde troende deres medbragte polaroid-kameraer op mod solen, overbeviste om at Jesus og Jomfru Maria fremkommer på de overeksponerede fotos. Og i Damaskus modtager en ung syrisk husmoder beskeder fra Gud og får blødende sår på hænder, fødder og i panden, som den korsfæstede Kristus.

Referencer

Eksterne henvisninger

Katolikker
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2004

Levende mirakler


Nematanthus fornix é uma espécie de  planta do gênero Nematanthus e da família Gesneriaceae.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1984 por Alain Chautems.
Os seguintes sinônimos já foram catalogados:
 Hypocyrta macrocalyx  Hanst.
 Hypocyrta nervosa  Fritsch
 Nematanthus nervosus  (Frtsch) H. E. Moore
 Orobanche fornix  Vell.

Forma de vida
É uma espécie epífita e subarbustiva.

Descrição
Folhas com pecíolo 0,5-1 cm, lâminas 3-6 x 2-2,5 cm; flores com pedicelo 0,8-2 cm, corola 2,2-3 cm de comprimento

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é endêmica do Brasil e encontrada nos estados brasileiros de Espírito Santo, Minas Gerais, Rio de Janeiro e São Paulo.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial e mata de araucária.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Araujo, A.O.; Chautems, A.; Rossini, J. 2020. Nematanthus  in Flora do Brasil 2020.

Ligações externas
 Nematanthus fornix no projeto Flora e Funga do Brasil

Nematanthus
Plantas descritas em 1984
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Nematanthus fornix


Stambena zgrada na adresi Milana Begovića 2, u Vrlici, kulturno dobro.

Povijest
Stambena zgrada sagrađena je u 19. stoljeću.

Zaštita
Pod oznakom P-4993 zavedeno je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa preventivno zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština ".

Izvori

Vrlika
Zaštićena kulturna dobra u Splitsko-dalmatinskoj županiji

Stambena zgrada u ul. Milana Begovića 2, Vrlika


මලිඳු හේවගේ (ඉංග්‍රීසි: Malindu Hewage) යනු ශ්‍රී ලංකා බේස්බොල් කණ්ඩායමේ ජාතික පුහුණුකරුය.

ජීවන සටහන්

මලිඳු හේවගේ  නාලන්දා විද්‍යාලය, කොළඹහි ආදි සිසුවෙකි.

ආශ්‍රිත

කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු ක්‍රීඩකයින්

 Old Nalandian Malindu Hewage

 Malinga's adventures from baseball to cricket

 ජාතික පුහුණුකරුත් තරග බිමට බසී

 අන්තර්සේවා බේස්බෝල් තරඟාවළිය 2014

 Sri Lanka off to make maiden appearance

 Sri Lanka set for maiden Asian Baseball Championship

 Sri Lanka emerge West Asia Baseball Champions

 Sri Lanka departs for 13th West Asia Baseball Cup in Pakistan

 Lankan baseballers confident at Asia Cup

ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ

මලිඳු හේවගේ


بيلي وايلدر  (الاسم عند الولادة: صمويل وايلدر) (22 يونيو 1906-27 مارس 2002) كان مخرجًا وكاتب سيناريو أمريكيًا من مواليد النمسا امتدت مسيرته المهنية لأكثر من خمسة عقود. يُعتبر أحد أكثر صناع الأفلام تنوعًا وبراعة في العصر الذهبي للسينما في هوليوود. كان وايلدر أول شخص يفوز بجوائز أوسكار لعمله منتجًا ومخرجًا وكاتب سيناريو لفيلم ذي أبّارتمينت (الشقة).

أصبح وايلدر كاتب سيناريو في أواخر العشرينيات من القرن الماضي أثناء إقامته في برلين. غادر إلى باريس بعد بروز الحزب النازي حيث ظهر لأول مرة في مجال الإخراج. انتقل إلى هوليوود في عام 1933، وحقق نجاحًا عندما شارك في كتابة سيناريو الفيلم الكوميدي الروماني نينوتشكا من بطولة غريتا غاربو في عام 1939. بنى وايلدر سمعته الإخراجية من خلال إخراجه للفيلم المقتبس من رواية التعويض المزدوج للكاتب جيمس إم. كين بعنوان دوبل إنديمينيتي (التعويض المزدوج) (1944) وهو فيلم نوار (مصطلح يُستخدم للدلالة على أفلام الجريمة والدراما الهوليودية).

شارك وايلدر في كتابة السيناريو مع كاتب روايات الجريمة رايموند تشاندلر. حصل وايلدر على جائزة أفضل مخرج وجائزة الأوسكار لأفضل كتابة عن فيلمه ذا لوست ويكيند (نهاية الأسبوع المفقودة) (1945) المقتبس عن رواية تشارلز أر. جاكسون التي تحمل نفس الاسم، والذي يدور موضوعه حول إدمان الكحول. شارك وايلدر في عام 1950 في تأليف وإخراج فيلم سانسيت بوليفارد المشهور، وفيلم ستالاج 17 (المعسكر 17) في عام 1953.

كانت معظم الأفلام التي صنعها وايلدر منذ منتصف الخمسينيات من القرن العشرين كوميدية. صنع وايلدر العديد من الأعمال الكلاسيكية التي شملت العديد من المهازل مثل ذا سيفين يير إيتش (سنة الحكة السابعة) (1955)، وسام لايك إت هوت (البعض يفضلونها ساخنة) (1959)، والأفلام الهجائية مثل ذي أبّارتمينت (الشقة) (1960). قاد وايلدر أربعة عشر ممثل مختلف في العروض المرشحة لجائزة الأوسكار. حصل على جائزة إنجاز الحياة لمعهد الفيلم الأمريكي في عام 1986. حصل وايلدر على جائزة إيرفينغ جي. ثالبرج التذكارية في عام 1988، حصل أيضًا على الميدالية الوطنية للفنون في عام 1993.

حياته الشخصية والمهنية
ولد باسم صمويل وايلدر وهو ابن لعائلة يهودية سافرت خلال الحرب العالمية الأولى إلى فيينا خوفا من اقتراب الجيش الروسي وكان ذلك عام 1916. في شبابه في فيينا أصبح صمويل صديقًا فريد تسينمان الذي أصبح بدوره فيما بعد مخرج في هوليوود.

قائمة أفلامه
في مسيرته الفنية التي دامت أكثر من 50 عامًا عمل بيلي أكثر من 60 فيلمًا.

الجوائز
تلقى وايلدر 21 ترشيحًا في حفل توزيع جوائز الأوسكار، ذهب ثلاثة عشر ترشيحًا لكتابة السيناريو وثمانية للإخراج. حصل على جائزة الأوسكار لأفضل مخرج عن فيلمي ذا لوست ويكيند (نهاية الأسبوع المفقودة) (1945) وذي أبّارتمينت (الشقة) (1960). حاز فيلم ذا لوست ويكيندعلى جائزة أفضل فيلم أمريكي في مهرجان كان السينمائي، وحصل فيلم ذي أبّارتمينتعلى جائزة البافتا لأفضل فيلم. حصل وايلدر على ثمانية ترشيحات لجائزة نقابة المخرجين الأمريكيين مع فوز وحيد لعمله في فيلم ذي أبّارتمينت. حصل على سبعة ترشيحات في جوائز الغولدن غلوب، وفاز بجائزة أفضل مخرج عن فيلمي ذا لوست ويكيند (نهاية الأسبوع الاخيرة) وسانسيت بوليفارد. فاز بسبعة جوائز لنقابة الكتّاب الأمريكيين، بما في ذلك جائزتي لوريل لإنجازه في كتابة السيناريو. حصل على جوائز الإنجاز مدى الحياة، بما في ذلك جائزة إيرفينغ جي. ثالبرج التذكارية، وزمالة بافتا، وجائزة ديفيد أوه. سيلزنيك لإنجازه في الأفلام المسرحية، وجائزة الدب الذهبي الفخرية من مهرجان برلين السينمائي الدولي.

ترشيحات جائزة الأوسكار

كمخرج

ملاحظات

مراجع

وصلات خارجية

 American Master - Billy Wilder
 Wilder Bibliography (via UC Berkeley)
 Billy Wilder Tribute at NPR
 Lifetime Honors - National Medal of Arts.
 Writers Guild of America, west - Laurel Award Recipients
 Directors Guild of America

أشخاص من إننغير شتات
أشخاص من سوتشا بسكيتسكا
أمريكيون متجنسون
أمريكيون من أصل بولندي يهودي
اليهود من غاليسيا (أوروبا الشرقية)
جامعو فنون أمريكيون يهود
حائزون على جائزة الأوسكار لأفضل سيناريو أصلي
حائزون على جائزة الأوسكار لأفضل سيناريو مقتبس
حائزون على جائزة الفيلم الأوروبي (أشخاص)
حائزون على جائزة بافتا (أشخاص)
حائزون على ديفيد دي دوناتيلو
زمالة بافتا
صحفيون أمريكيون
صحفيون أمريكيون في القرن 20
صحفيون نمساويون
قادة فرسان من وسام استحقاق جمهورية ألمانيا الاتحادية
كتاب أمريكيون في القرن 20
كتاب سيناريو أمريكيون
كتاب سيناريو أمريكيون في القرن 20
كتاب سيناريو نمساويون
لاجئون
لاجئون نمساويون
مخرجو أفلام أمريكيون
مخرجو أفلام باللغة الألمانية
مخرجو أفلام باللغة الإنجليزية
مخرجو أفلام كوميدية
مخرجو أفلام نمساويون
مخرجون حائزون على جائزة الأوسكار لأفضل مخرج
مدفونون في مقبرة حديقة قرية ويستوود ميموريال
مكرمون من مركز كينيدي
منتجو أفلام أمريكيون
منتجو أفلام نمساويون
منتجون سينمائيون
منتجون فازوا بجائزة أوسكار
مهاجرون نمساويون إلى الولايات المتحدة
مواليد 1906
مواليد في سوتشا بسكيتسكا
وفيات 2002
وفيات السرطان في كاليفورنيا
وفيات بأمراض معدية في كاليفورنيا
وفيات بسبب ذات الرئة
وفيات في بيفرلي هيلز (كاليفورنيا)
يهود ألمان هاجروا للولايات المتحدة هربا من النازية
يهود أمريكيون
يهود بولنديون
يهود نمساويون
وفيات الالتهاب الرئوي في كاليفورنيا

بيلي وايلدر


Storbritannien deltog som værtsnation under VM i banecykling 2016 i Lee Valley VeloPark i London fra 2. til 4. marts 2016. Et landshold med 21 cykelryttere (9 kvinder, 12 mænd) blev annonceret at repræsentere landet i konkurrencen.

Ryttere
Katie Archibald, den 21-årige regerende verdensmester var tilmeldt og skulle deltage for Storbritannien, men blev forhindret i at deltage på grund af skade.

Mænd
Alder pr. 2. marts 2016

Kvinder
Alder pr. 2. marts 2016

Resultater

Mænd

Kilder

Kvinder

Kilder

Referencer

VM i banecykling
Cykelløb i 2016

Storbritannien under VM i banecykling 2016


Giraldi é um sobrenome italiano de origem tridentino ou borgosanlorenzini, tendo seus primeiros registros vindo da comuna italiana de Fornace, na Itália.

Giraldi é um nome patronímico ou a forma plural do nome próprio Giraldo. O nome Giraldo tem origem germânica e deriva do nome Gērward, que significa "guerreiro forte" ou "guardião corajoso" em linguagem alemão arcaica.

Durante a Idade Média, o nome Giraldo era bastante comum na Europa, e muitas famílias adotaram esse nome como sobrenome ao longo do tempo. Existem registros de famílias Giraldi em diversas regiões da Itália, como Toscana, Lazio e Emilia-Romagna.

Origem e história
Provenientes do Borgo San Lorenzo, em Mugello, é dito em documentos antigos que mudaram-se para Florença em meados do , estabelecendo-se ao longo do ''Borgo San Piero" (hoje Borgo Albizi ), especialmente na área de San Procolo, que hoje se chama via de' Giraldi.

Adquiriram notoriedade, poder e riqueza, participando na vida pública da cidade com vinte priores, o último dos quais em funções à época da queda da república com o Cerco de Florença em 1530 .

Na época a família hostentava de vários artistas na área da literatura, tais como: Giambattista Giraldi Cinzio, nascido em um ramo estabelecido em Ferrara, enquanto Jacopo, Vincenzo, Alessandro, Giuliano e Giovanni foram estudantes acadêmicos da Accademia della Crusca em vários períodos, entre os séculos XVI e XVIII.

Eles foram extintos em 1753 com a morte de Giovanni Giraldi, cuja esposa Costanza Pecori vinculou a sucessão à sua família, que desde então se chamava Pecori Giraldi (após a morte de Costanza em 1785). Um famoso descendente deste ramo é o general Guglielmo Pecori Giraldi.

Distribuição do sobrenome
O sobrenome Giraldi é encontrado principalmente na Itália, especialmente nas regiões da Ligúria, Lombardia e Emilia-Romagna. Também é encontrado em menor número em outros países, como Brasil, Argentina e Estados Unidos.

Na Itália, o sobrenome Giraldi é mais comum nas cidades de Gênova e Savona, ambas localizadas na região da Ligúria. Em Savona, o sobrenome Giraldi é o terceiro sobrenome mais comum, enquanto em Gênova é o décimo sexto sobrenome mais comum.

Brasão de armas

O brasão da família dispõe dispõe de uma heráldica argentata, com um leão de pele escura em posição rampant ao centro, às vezes representado com a boca aberta mostrando uma grande língua vermelha e hostentando uma coroa de ouro.

Localidades, castelos e torres
A família possui inúmeras propriedades que levam seu nome na Itália:

 Via de' Giraldi

A Via de' Giraldi é uma rua no centro histórico de Florença, que vai da via Ghibellina ao Borgo Albizi, encontrando-se com a via de' Pandolfini na metade do caminho.

Já foi chamada de via di Chiesa di San Procolo (Florença), por conta do nome da igreja na esquina com a via de' Pandolfini. Porém, no mapa de Florença traçado em 1731 por Ferdinando Ruggieri, a denominação da rua atual aparece com outro nome, em razão do nome da antiga família que aqui tinha casas.

 Torre dei Giraldi

Localizada na esquina com Borgo degli Albizi, a casa fica onde, na Idade Média, existiam várias propriedades da família Giraldi, e em particular, uma torre colocada em canto. Apontado em documentos da época datando a estrutura do , embora incorporando estruturas pré-existentes na área onde se encontra. Hoje em dia encontra-se um edifício do início do , embora notável em termos de extensão (inclui três pisos) e em design, exibindo peças artísticas e arquitetônicas renascentista.

Um Decreto Ministerial de Florença de 1966, que concedeu proteção histórico-patrimonial ao edifício, considerou a fachada como um "excepcional documento histórico do ", exibindo então "a beleza intrínseca determinada pela proporção dos vários planos e do desenho de execução dos detalhes arquitetônicos".

 Villa Pecori Giraldi

Um antigo edifício da família Giraldi, hoje acomodando o museu da Manufatura Chini e um pequeno museu infantil.

Bibliografia
CROLLALANZA, Giovanni Battista di. Dizionario storico-blasonico delle famiglie nobili e notabili italiane estinte e fiorenti. Pisa: Arnaldo Forni Editore, 2007.

Ennio Guarnieri, Le immagini della devozione per le vie di Firenze, in Le vie di Firenze. Tabernacoli e nuovi cammini, Bonechi, Firenze 1987

Ligações externas
Heraldry Institute. Giraldi surname. Disponível em: https://www.heraldrysinstitute.com/lang/pt/cognomi/Giraldi/Italia/idc/17372/idt/pt/#scheda. Acesso em: 21 abr. 2023.

FamilySearch. Giraldi surname. Disponível em: https://www.familysearch.org/en/surname?surname=giraldi. Acesso em: 21 abr. 2023.

Chini museo. La Villa. Disponível em: http://www.chinimuseo.it/index.php/la-villa/?lang=en. Acesso em: 21 abr. 2023.

Ancestry. Giraldi surname. Disponível em: https://www.ancestry.com/name-origin?surname=giraldi. Acesso em: 21 abr. 2023.

Forebears. Giraldi surname. Disponível em: https://forebears.io/surnames/giraldi. Acesso em: 21 abr. 2023.

Ancestry. Giraldo surname. Disponível em: https://www.ancestry.com/name-origin?surname=giraldo. Acesso em: 21 abr. 2023.

Behind the Name. Giraldo name. Disponível em: https://www.behindthename.com/name/giraldo. Acesso em: 21 abr. 2023.

House of Names. Giraldi family crest. Disponível em: https://www.houseofnames.com/giraldi-family-crest. Acesso em: 21 abr. 2023.

Palazzo Spinelli. Giraldi family. Disponível em: http://www.palazzospinelli.org/architetture/scheda.asp?offset=60&ID=447. Acesso em: 21 abr. 2023.

Sobrenomes
Famílias da Itália

Giraldi


Alcantarea, rod biljaka iz porodice tamjanikovki (Bromeliaceae) smještena u tribus Vrieseeae, dio potporodice Tillandsioideae. pripada mu 42 priznatih vrsta koje rastu po istočnom Brazilu

Vrste

 Alcantarea abacta Versieux
 Alcantarea acuminatifolia Leme
 Alcantarea aurantiaca Versieux
 Alcantarea australiana Versieux & Smythe
 Alcantarea benzingii Leme
 Alcantarea brasiliana (L.B.Sm.) J.R.Grant
 Alcantarea burle-marxii (Leme) J.R.Grant
 Alcantarea cerosa Leme, A.P.Fontana & O.B.C.Ribeiro
 Alcantarea compacta Leme & O.B.C.Ribeiro
 Alcantarea distractila Leme & C.C.Paula
 Alcantarea duarteana (L.B.Sm.) J.R.Grant
 Alcantarea extensa (L.B.Sm.) J.R.Grant
 Alcantarea farneyi (Martinelli & And.Costa) J.R.Grant
 Alcantarea galactea Coser & Versieux
 Alcantarea geniculata (Wawra) J.R.Grant
 Alcantarea glaucifolia Leme & L.Kollmann
 Alcantarea glaziouana (Lem.) Leme
 Alcantarea heloisae J.R.Grant
 Alcantarea imperialis (Carrière) Harms
 Alcantarea lanceopetala Leme
 Alcantarea longibracteata Leme & Fraga
 Alcantarea lurida Leme
 Alcantarea martinellii Versieux & Wand.
 Alcantarea mucilaginosa Leme
 Alcantarea nahoumii (Leme) J.R.Grant
 Alcantarea nana Leme
 Alcantarea nevaresii Leme
 Alcantarea nigripetala Leme & L.Kollmann
 Alcantarea occulta Leme
 Alcantarea odorata (Leme) J.R.Grant
 Alcantarea pataxoana Versieux
 Alcantarea patriae Versieux & Wand.
 Alcantarea recurvifolia Leme
 Alcantarea regina (Vell.) Harms
 Alcantarea roberto-kautskyi Leme
 Alcantarea simplicisticha Leme & A.P.Fontana
 Alcantarea tortuosa Versieux & Wand.
 Alcantarea trepida Versieux & Wand.
 Alcantarea turgida Versieux & Wand.
 Alcantarea vandenbergii Versieux
 Alcantarea vasconcelosiana Leme
 Alcantarea vinicolor (E.Pereira & Reitz) J.R.Grant

Izvori

Tillandsioideae

Alcantarea


Apatesia, biljni rod iz porodice čupavica, smješten u tribus Apatesieae, dio potporodice Ruschioideae. Postoje najmanje tri priznate vrste s krajnjeg juga Afrike.

Vrste
 Apatesia helianthoides (Aiton) N.E.Br.
 Apatesia pillansii N.E.Br.
 Apatesia sabulosa (Thunb.) L.Bolus

Sinonimi
 Thyrasperma N.E.Br.

Izvori

Ruschioideae

Apatesia


Buteo ya da yaygın adıyla Şahin, Accipitridae (atmacagiller) familyasına bağlı bir yırtıcı kuş cinsidir.

Genel özellikleri
Şahinler toplamda  uzunluğa, kanatları ise  uzunluğuna erişebilir. Yetişkinlerin ağırlığı  , yetişkin dişilerde ise  üzerine çıkabilir.

Üreme
Çalı çırpıdan yaptıkları yuvaları ağaçlarda veya yırtıcıların tırmanamayacağı yerlerdedir. Dişi genel olarak 2 ile 4 arası yumurtlar ve yumurtalar açılana kadar erkek yiyecek sağlarken kuluçkada kalır.

Taksonomi
Tanımlı türleri şunlardır:

Fosil
Cinse ait özellikle Kuzey Amerika'da birçok fosil keşfedildi. Bunlardan bazıları biyocoğrafyaya göre değerlendirilirken bazılarının Geranoaetus ile ayrımında sorunlar oluştu:
 †Buteo dondasi (Arjantin)
 †Buteo fluviaticus (ABD) – B. grangeri benzeri
 †Buteo grangeri (ABD)
 †Buteo antecursor
 †?Buteo sp. (ABD)
 †Buteo ales (ABD) – eski taksonuyla Geranospiza veya Geranoaetus
 †Buteo typhoius (ABD)
 †Buteo pusillus (Fransa)
 †Buteo sp. (İngiltere)
 †Buteo contortus (ABD) – eski taksonuyla Geranoaetus
 †Buteo spassovi (Bulgaristan)
 †Buteo conterminus (ABD) – eski taksonuyla Geranoaetus
 †Buteo sp. (ABD)
 †Buteo sanya (Çin)
†Buteo sanfelipensis (Küba)

Konuyla ilgili yayınlar
 "Raptors of the World" by Ferguson-Lees, Christie, Franklin, Mead & Burton. Houghton Mifflin (2001), .
 Alcover, Josep Antoni (1989): Les Aus fòssils de la Cova de Ca Na Reia. Endins 14-15: 95-100. [In Catalan with English abstract]
 Ballmann, Peter (1969): Les Oiseaux miocènes de la Grive-Saint-Alban (Isère) [The Miocene birds of Grive-Saint-Alban (Isère)]. Geobios 2: 157–204. [French with English abstract]  (HTML abstract)
 Brodkorb, Pierce (1964): Catalogue of Fossil Birds: Part 2 (Anseriformes through Galliformes). Bulletin of the Florida State Museum 8(3): 195–335. PDF or JPEG fulltext
 Cracraft, Joel (1969): Notes on fossil hawks (Accipitridae). Auk 86(2): 353–354. PDF fulltext
 Mlíkovský, Jirí (2002): Cenozoic Birds of the World, Part 1: Europe. Ninox Press, Prague.  PDF fulltext
 Wetmore, Alexander (1933): Status of the Genus Geranoaëtus. Auk 50(2): 212. DjVu fulltext PDF fulltext

Dış bağlantılar

Kaynakça

Buteoninae

Şahin


Scorzonera hieraciifolia, papatyagiller (Asteraceae) familyasına ait, çok yıllık, sütlü bir bitki türü.

"Kır sakızı" olarak da bilinir. Haziran-Ağustos aylarında çiçeklenir ve 5–15 cm'e kadar boylanabilir. İç Anadolu'da yayılış gösterir. Türkiye'ye özgü bir türdür.

Yaprakları sapsız ve dişli olup, rozet halinde dizilmiştir. Çiçekleri sarı renkli ve 2-3 cm çapında olan küçük başçıklardan oluşur.  Topraklarda, açık ormanlık alanlarda, çalılıklarda ve çayırlarda yetişir. Ayrıca, nemli ve gölgeli bölgelerde de bulunabilir.

Türün Türkiye'deki teyit edilen tüm yayılış bilgileri kullanılarak yapılan hesaplamaya göre yaşam alanı 7608 km² yayılış alanı ise 53023 km² olarak tespit edilmiştir. Scorzonera hieraciifolia ait popülasyonlar çok sayıda sağlıklı bireyden oluşmakta ve genellikle tuzcul karakterli bataklık ya da nemli toprakları tercih etmektedir.

Scorzonera hieraciifolia, özellikle kökü kullanımı ile bilinir. Kök, şeker oranı yüksek olduğu için tatlandırıcı olarak da kullanılabilir. Ayrıca yemeklerde lezzet verici olarak kullanılır ve salatalara katılır. Yapılan bazı araştırmalar, bitkinin köklerinin sağlık açısından faydalı bileşenler içerdiğini göstermektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Tuzcul bitkiler
Cichorieae
Türkiye'deki endemik bitkiler

Scorzonera hieraciifolia


العربية للطيران مصر هي شركة طيران مصرية خاصة، تعمل بنظام الطيران منخفض التكلفة، وهي إحدى الشركات التابعة لمجموعة العربية للطيران، تم إنشاؤها في 9 سبتمبر 2009 وذلك عندما أعلنت العربية للطيران عن إطلاقها لمركز عملياتها الثالث في مصر، وعن نيتها إنشاء شركة طيران اقتصادي جديدة تابعة للعربية للطيران تسمى "العربية للطيران مصر"، وقد تم إطلاقها عن طريق شراكة بين مجموعة العربية للطيران ومجموعة ترافكو للسياحة والفنادق، وتمتلك العربية للطيران نسبة 40% من رأس مال الشركة، وتتخذ الشركة من مطار برج العرب الدولي بالإسكندرية مركزاً رئيسياً لعملياتها، وستساهم في نمو قطاع السياحة والسفر في مصر والمنطقة وخدمة أسواق أوروبا والشرق الأوسط وأفريقيا، وسيكون مركز العمليات الجديد حلقة وصل بين مركزي العربية للطيران في الشارقة والدار البيضاء.

الوجهات

الأسطول
أسطول العربية للطيران مصر

انظر أيضًا
 العربية للطيران الإمارات
 العربية للطيران المغرب
 العربية للطيران الأردن
 العربية للطيران أبوظبي

مصادر

العربية للطيران
تأسيسات سنة 2009 في مصر
شركات طيران أسست سنة 2010
عربية للطيران مصر
شركات طيران منخفضة التكلفة
شركات مصرية أسست في 2010
شركات أردنية أسست في 2014

العربية للطيران مصر


Moreby Hall est un manoir et un domaine du début du  classés Grade II * à Stillingfleet, Yorkshire du Nord, Angleterre, sur la rivière Ouse. Le manoir est conçu par l'architecte Anthony Salvin pour Henry Preston, le shérif du Yorkshire, en 1828.

Histoire
Moreby Hall et son parc se trouvent sur un village précédemment peuplé appelé Moreby ou Moorby, le mot scandinave pour "ferme sur le marais" .

Une famille tire son nom du village; un chevalier, Sir Robert de Moreby, apparaît sur les registres (mort en 1335). Son ancêtre, également Sir Robert de Moreby, a une fille qui épouse Sir William Acclom (ou Acklam) au . Les Accloms s'installent dans le Moreby Hall d'origine. L'église de Stillingfleet, St Helen's, comprend un mémorial à John Acclom de Moreby (décédé en 1611) et à sa femme, Isabel . L'église a une section appelée Moreby Chapel, le lieu de sépulture de la famille de Moreby, datant de l'ère d'Édouard III .

La maison appartient ensuite à la famille Lawson. Le révérend George Lawson est remplacé à son tour par son fils, également George Lawson, qui en 1636 épouse la fille de Marmaduke Boswell. Leur fils, Marmaduke Lawson, a deux fils, mais pas de petits-enfants. L'épouse de Marmaduke, Susannah, est la fille de John Preston, le maire de Leeds en 1692. Le domaine passe ensuite au neveu de Susannah, Thomas Preston, qui le passe à son tour à son neveu, Henry Preston (1779-1857) .

Manoir actuel

En 1814, Henry Preston épouse Maria, la fille aînée de Joshua Compton d'Esholt Hall dans le Yorkshire. Preston, le haut shérif du Yorkshire, charge l'architecte Anthony Salvin de construire un nouveau manoir en 1828 . Le coût de la construction, achevée en 1832, est de 40 000 £ .

Moreby Hall est la deuxième grande maison de campagne de Salvin dans le style Tudor, ce que Pevsner note comme «un travail hautement accompli pour un pas encore trentenaire». Moreby est construit en pierre de taille de grès avec un toit en ardoise galloise .

L'intérieur de la maison comprend une salle à manger avec un plafond à caissons et une cheminée en marbre de Jacobethan. Le papier peint oiseau chinois, du , est encore accrochée aux murs du salon .

Dans son livre de 1872, A History of the Gothic Revival, Sir Charles Eastlake qualifie Moreby Hall d'exemple précoce d'un « retour progressif au gothique seigneurial des anciennes demeures anglaises » .

Les jardins en terrasses descendent vers la rivière Ouse . Moreby Hall est classé Grade II * en 1966. La famille Preston est toujours propriétaire de Moreby Hall jusqu'au . Moreby Hall se trouve sur 12,3 acres (4,97 ha) de terrain. Il est mis sur le marché pour 2,8 millions de livres sterling en 2014 .

Références

Liens externes

Monument classé de Grade II* dans le Yorkshire du Nord

Moreby Hall


Morðgáta (enska: Murder She Wrote) eru bandarískir sakamálaþættir sem voru upphaflega sýndir á sjónvarpsstöðinni CBS frá 1984 til 1996. Þættirnir voru 48 mínútna langir og urðu alls 264 talsins í 12 þáttaröðum með 21-24 þætti hver. Þættirnir snúast um glæpasagnahöfundinn Jessicu Fletcher (leikin af Angelu Lansbury) sem aðstoðar lögreglu við lausn morðmála í skáldaða bænum Cabot Cove í Maine og víðar.

Þættirnir voru fastur liður í sunnudagsdagskrá CBS í meira en áratug og nutu mikilla vinsælda á blómaskeiði sínu, með allt að 25 milljón áhorfendur. Angela Lansbury var 12 sinnum tilnefnd til Golden Globe-verðlauna fyrir leik sinn og vann þau í 4 skipti, auk þess að vera 12 sinnum tilnefnd til Emmy-verðlauna. Fjórar sjónvarpsmyndir voru gerðar eftir að göngu þáttanna lauk, og tveir tölvuleikir hafa komið út byggðir á þáttunum.

Bandarískir sakamálaþættir
CBS

Morðgáta


Yuki Oshitani (født 23. september 1989) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Tokushima Vortis.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yuki Oshitani


Hikmet je bio muslimanski vjerski list iz Bosne i Hercegovine. Bio je list tradicionalne uleme, Izlazio je bez prekida od 7. travnja 1929. do 14. studenoga 1936. godine. Mjesto izlaska bila je Tuzla. Uređivao ga je alim iz Tuzle Ibrahim Hakki Čokić, a braća Čokić su stajala iza lista. Autori i uredništvo skrasili su se u unutarnjim vrijednostima islama i zalagali se za moralni preporod društva. Glavni razlog pokretanja lista osnivačima bilo je "otkrivanje mudrosti i dobrih strana islamskih propisa, njihova obrana i borba s reformaštvom". Hikmet je u dugom razdoblju izrastao i djelovao kao neformalni organ tzv. tradicionalne uleme u Bosni i Hercegovini. 1936. godine Hikmet je i formalno postao organ tradicionalne uleme. Nastao je u vremenu pojave reformizma unutar uleme, dakako unutar granica osnovnih islamskih postulata. Istup reis-ul-uleme Čauševića prosinca 1927. jasno je naznačio reformistički pravac, što je potreslo širu javnost među muslimanima u Kraljevini Jugoslaviji jer je to značilo nepovratnu promjenu duhovne povijesti. Izazvalo je to velike polemike. Hikmet je s te strane konzervativan list, koji se pojavio usred tih polemika kao odgovor tradicionalne uleme na tzv. modernističke težnje vjerske i svjetovne inteligencije muslimana, prije svega Bošnjaka. Hikmet se postavio "protiv reformaštva", kako na unutrašnjem planu, tako i prema islamskom svijetu. Kritizirao je kemalizam, zatim tu je pogled na mogućnost ponovnog uvođenja hilafet, pozicija Ibn Sauda, teme imana, poslanik Muhamed, Sunnet, panislamizam i dr. Među najvažnijim djelima u Hikmetu je povijesno-teološka studija Muhammed, alejhi-s-selam koja je izašla kao vrlo dugi podlistak u 60 nastavaka. Autor je Abdurahman Adil Čokić. Hikmet je bio primjer društveno angažiranog medija koji je pratio sva tekuća duhovna kretanja koja su se ticala muslimana, prije svih onih u Bosni i Hercegovini i Sandžaku, i njihova islamskog identiteta. Braća Čokić i list Hikmet autentičan su primjer bošnjačkog tradicionalističkog razumijevanja islama te oporba svoje vrste modernističkom pristupu i razumijevanju islama na prostorima Kraljevine Jugoslavije. List ipak nije bio sposoban pružiti valjane odgovore i alternativu na probleme s kojima se suočavalo islamsko društvo.

Izvori

Bibliografija
 Jahić, Adnan: Hikjmet - riječ tradicionalne uleme u BiH.

Islam u Bosni i Hercegovini
Mediji u Tuzli
Bosanskohercegovački tiskani mediji

Hikmet


Ana Lua Caiano é uma cantora, cantautora, compositora, produtora e artista portuguesa. Uma one-woman band, concilia o género de música popular portuguesa com música electrónica e hip-hop, através do uso de instrumentos como um microfone, teclado, loop station, bombo e outros instrumentos; com diversos aparelhos, cria várias camadas de voz, percussão e melodias sobrepostas.

Biografia
Caiano encontra-se ligada à música desde jovem, tendo começado a aprender piano quando tinha 6 anos. Depois de quatro anos num curso regular do Hot Clube de Portugal e de uma passagem por algumas bandas como vocalista, decidiu lançar-se na composição. Com a pandemia de COVID-19, sentiu que podia explorar fazer música por si mesma e numa carreira a solo.

Discografia
O seu EP de estreia, Cheguei Tarde a Ontem, com seis canções, foi lançado em 2022, e o seu segundo álbum, Se Dançar É Só Depois, com seis canções, foi lançado em 2023. Ambos os registos foram editados pela Chinfrim Discos.

Artistas de Portugal
Cantoras de Portugal
Cantautores de Portugal
Compositores de Portugal
Produtores musicais de Portugal

Ana Lua Caiano


Earl Lloyd-George of Dwyfor is a title in the peerage of the United Kingdom. It was created in 1945 for Liberal parliamentarian David Lloyd George who served as Chancellor of the Exchequer from 1908 to 1915 and Prime Minister of the United Kingdom from 1916 to 1922. He was created Viscount Gwynedd, of Dwyfor in the County of Caernarvon, also in the peerage of the United Kingdom, at the same time.

Lloyd George's family name is not hyphenated, although it was required to appear as such in his title,  as in other cases such as Andrew Lloyd Webber, Baron Lloyd-Webber.

Both the territorial designations Dwyfor and Gwynedd are ancient Welsh placenames. They were subsequently revived, in 1974, for a local government district and county respectively.

The family titles are currently held by his great-grandson, the 4th Earl, who succeeded his father in 2010.

Two of David Lloyd George's children also earned distinction in public life. His second son the Hon. Gwilym Lloyd George was Home Secretary from 1954 to 1957 before being created Viscount Tenby in 1957; and, his daughter Lady Megan Lloyd George CH MP represented Anglesey and Carmarthen in the House of Commons.

The family seat during the 3rd Earl's lifetime was Ffynone, near Boncath, Pembrokeshire.

Earls Lloyd-George of Dwyfor (1945)
David Lloyd George OM PC, 1st Earl Lloyd-George of Dwyfor (1863–1945) — Prime Minister of the United Kingdom (1916–1922)
Richard Lloyd George, 2nd Earl Lloyd-George of Dwyfor (1889–1968)
Owen Lloyd George, 3rd Earl Lloyd-George of Dwyfor (1924–2010)
David Richard Owen Lloyd George, 4th Earl Lloyd-George of Dwyfor (b. 1951).

Present peer
David Richard Owen Lloyd George, 4th Earl Lloyd-George of Dwyfor (born 22 January 1951), the son of the third earl and his wife Ruth Margaret Coit, was educated at Eton College. He was styled as Viscount Gwynedd between 1968 and 2010, when he succeeded to the peerages.

In 1985, he married Pamela Alexandra Kleyff, a daughter of Alexander Kleyff, and they have two children:
William Alexander Lloyd George, Viscount Gwynedd (born 1986), a journalist.
Frederick Owen Lloyd George (born 1987), Assistant Equerry to Queen Camilla and like his great-great-grandfather a Freeman of the Curriers' Company.

Line of succession

  David Lloyd George, 1st Earl Lloyd-George of Dwyfor (1863–1945)
  Richard Lloyd George, 2nd Earl Lloyd-George of Dwyfor (1889–1968)
  Owen Lloyd George, 3rd Earl Lloyd-George of Dwyfor (1924–2010)
  David Richard Owen Lloyd George, 4th Earl Lloyd-George of Dwyfor (born 1951)
 (1) William Alexander Lloyd George, Viscount Gwynedd (born 1986)
 (2) Hon. Frederick Owen Lloyd George (born 1987)
 (3) Thomas Lloyd George (born 2018)
 (4) Hon. Robert John Daniel Lloyd George (born 1952)
 (5) Richard Joseph Lloyd George (born 1983)
 (6) Alexander Gwilym Lloyd George (born 1994)
 (7) Nicholas John Lloyd George (born 1998)
 (8) Robert Owen Lloyd George (born 1999)
 (9) David Charles Lloyd George (born 2002)
  Gwilym Lloyd George, 1st Viscount Tenby (1894–1967)
  David Lloyd George, 2nd Viscount Tenby (1922–1983)
  William Lloyd George, 3rd Viscount Tenby (1927–2023)
 (10)  Timothy Henry Gwilym Lloyd George, 4th Viscount Tenby (born 1962)

See also
Viscount Tenby
Dowager Countess Lloyd-George of Dwyfor CBE

Notes

External links
  Kidd, Charles & Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press.
 BBC Wales: David Lloyd George – World War One Prime Minister
 David Lloyd George Exhibition, National Library of Wales
 Hereditary Peerage Association

Earldoms in the Peerage of the United Kingdom

1945 establishments in the United Kingdom
Noble titles created in 1945
Lloyd-George of Dwyfor
Noble titles created for UK MPs

Earl Lloyd-George of Dwyfor


Amsterdamsche Hockey & Bandy Club (fondé le 28 janvier 1892) est le plus ancien club de hockey sur gazon des Pays-Bas, basé à Amsterdam. AH&BC est aussi le plus grand club de hockey sur gazon de la ville (2286 membres).

L'équipe est une puissance du hockey national et international. Ses équipes masculines et féminines sont des prétendantes annuelles aux titres néerlandais. L'équipe masculine a remporté sa première Coupe d'Europe en 2005.

À l'origine, le club jouait également bandy, comme le reflète encore le nom du club.

Histoire
Le club a été fondé en 1892 et est considéré comme le plus ancien club de hockey des Pays-Bas et du continent européen. Dans les premières années, le bandy était le sport le plus important, quand il n'y avait pas de glace en été, ils jouaient au hockey sur gazon. En raison des Jeux olympiques d'été de 1928, le regard sur le hockey a changé, l'équipe néerlandaise a remporté la médaille d'argent aux Jeux olympiques d'été de 1928. À partir de ce moment, le hockey sur gazon est devenu le sport le plus important du club.

Honneurs

Hommes
Hoofdklasse
 Champions (21): 1924–1925, 1925–1926, 1926–1927, 1927–1928, 1928–1929, 1931–1932, 1932–1933, 1933–1934, 1936–1937, 1961–1962, 1963–1964, 1964–1965, 1965–1966, 1974–1975, 1993–1994, 1994–1995, 1996–1997, 2002–2003, 2003–2004, 2010–2011, 2011–2012
 Vice-champions (15): 1905–1906, 1906–1907, 1908–1909, 1916–1917, 1973–1974, 1982–1983, 1983–1984, 1988–1989, 1997–1998, 2001–2002, 2005–2006, 2007–2008, 2008–2009, 2015–2016, 2017–2018
Gold Cup
 Champions (1): 2018-2019
KNHB Cup
 Champions (1): 1995-1996
 Vice-champions (1): 1994-1995
Euro Hockey League
 Vice-champions (2): 2011-2012, 2015-2016
Coupe d'Europe de hockey sur gazon des clubs champions
 Champions (1): 2005
 Vice-champions (3): 1995, 1996, 1998
Coupe d'Europe de hockey sur gazon des clubs vainqueurs
 Champions (2): 1999, 2003
Hoofdklasse en salle
 Champions (10): 1987–1988, 1988–1989, 2008–2009, 2009–2010, 2011–2012, 2014–2015, 2015–2016, 2016–2017, 2017–2018, 2019–2020
Coupe d'Europe de hockey en salle des clubs
 Vice-champions (1): 1990
Trophée d'Europe de hockey en salle des clubs
 Champions (2): 2006

Femmes
Hoofdklasse
 Champions (20): 1936–1937, 1937–1938, 1948–1949, 1970–1971, 1971–1972, 1973–1974, 1974–1975, 1975–1976, 1978–1979, 1979–1980, 1980–1981, 1982–1983, 1983–1984, 1986–1987, 1988–1989, 1990–1991, 1991–1992, 2008–2009, 2012–2013, 2018–2019
 Vice-champions (18): 1981–1982, 1984–1985, 1987–1988, 1989–1990, 1992–1993, 1996–1997, 1997–1998, 1998–1999, 1999–2000, 2003–2004, 2004–2005, 2005–2006, 2006–2007, 2007–2008, 2015–2016, 2016–2017, 2017–2018, 2020–2021
Euro Hockey League
 Champions (1): 2022
Coupe d'Europe féminine de hockey sur gazon des clubs champions
 Champions (14): 1975, 1976, 1977, 1978, 1979, 1980, 1981, 1982, 1988, 1989, 1990, 1992, 2014, 2019
 Vice-champions (1): 1993
Coupe d'Europe de hockey sur gazon des clubs vainqueurs
 Champions (6): 1998, 1999, 2001, 2005, 2006, 2009
Hoofdklasse en salle
 Champions (5): 1971–1972, 1986–1987, 2012–2013, 2016–2017, 2017–2018

Références

Liens externes
 Site officiel du AH&BC Amsterdam

Club sportif fondé en 1892
Club sportif à Amsterdam
Club de hockey sur gazon aux Pays-Bas

AH&BC Amsterdam


Radu Rusescu (1893 - 1977) a fost un general român. În 1964, a fost decorat cu Ordinul "23 August".
Radu Rusescu a fost președintele organizației Crucea Roșie în perioada 1958 - 1960.

Colonelul (r.) Radu Rusescu a fost numit pe 10 octombrie 1944 ca adjutant regal onorific.

Note

Surse
 https://lege5.ro/en/Gratuit/g43dkmju/decretul-nr-500-1964-pentru-conferirea-unor-ordine-si-medalii
 https://ziarmedical.ro/2018/07/05/crucea-rosie-romana-a-aniversat-142-de-ani-de-activitate-umanitara/
 http://www.incinerareamurg.ro/romani-celebri-care-au-fost-incinerati

Nașteri în 1893
Decese în 1977
Decorați cu Ordinul 23 August
Generali români din secolul al XX-lea

Radu Rusescu


Officine Meccaniche Beccaria war ein italienischer Hersteller von Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Die Brüder Beccaria gründeten 1905 das Unternehmen. Die Adresse lautete Corso Orbassano 2 in Turin. Zunächst entstanden Einzelteile, die Automobilhersteller wie Fiat und Storero verwendeten. 1912 begann die Produktion von Automobilen, entworfen von Giuseppe G. Cravero. Der Markenname lautete Beccaria. Als Vincenzo Florio 1913 ins Geschäft einstieg, änderte sich der Markenname auf Florio. Doch bereits 1914 fand wieder der Name Beccaria Verwendung. 1916 endete die Produktion.

Fahrzeuge
Das Modell 18/22 HP hatte einen Vierzylinder-Monoblockmotor mit 2951 cm³ Hubraum. Es war als Tourenwagen und Sportwagen erhältlich und wurde auch bei Autorennen eingesetzt. Das Modell 25/35 HP erschien 1914 und hatte ebenfalls einen Vierzylindermotor, allerdings mit 5027 cm³ Hubraum. Dieses Modell gab es mit zwei unterschiedlichen Radständen.

Literatur

 George Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile, Volume 1 A–F. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch)
 Autorenkollektiv: Enzyklopädie des Automobils. Marken · Modelle · Technik. Weltbild Verlag, Augsburg, 1989

Weblinks
 GTÜ Gesellschaft für Technische Überwachung mbH (abgerufen am 12. Februar 2012)

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Turin)
Officine Meccaniche Beccaria
Officine Meccaniche Beccaria

Officine Meccaniche Beccaria


Co mi zrobisz jak mnie złapiesz (Que me ferez-vous si vous m'attrapez) est un film polonais de Stanisław Bareja sorti en salles le .

Synopsis
Tadeusz Krzakoski, directeur de la société "Pol-Pim", part en voyage d'affaires à Paris. À l'ambassade de Pologne il fait connaissance de Danusia et passe la nuit avec elle. Quelques mois plus tard elle lui rend visite pour l'informer qu'elle est enceinte de lui. Il s'avère rapidement que Danusia est la fille d'un membre du parti important. Un mariage avec elle serait pour Krzakoski une opportunité d'améliorer sa position sociale et professionnelle. Mais d'abord il doit divorcer de sa femme, pour cela il organise une intrigue ayant pour but de prouver la trahision de son épouse devant le tribunal. Cependant ces manigances sont dejouées mais en plus il perd sa place et la chance d'épouser Danusia.

Fiche technique
 Titre original :
 Réalisation : Stanisław Bareja
 Scénario : Stanisław Bareja, Stanisław Tym
 Musique : Jerzy Derfel
 Photographie : Jan Laskowski
 Montage : Krystyna Rutkowska
 Décors : Allan Starski
 Costumes: Wiesława Starska
 Société de production : Zespół Filmowy "Pryzmat"
 Pays d'origine :
 Langues originales : polonais
 Genre : Comédie
 Format : couleur  - son mono
 Durée : 99 minutes
 Dates de sortie :

Distribution
 Krzysztof Kowalewski – le directeur du Pol-Pim Tadeusz Krzakoski
 Bronisław Pawlik – le photographe Roman Ferde
 Stanisław Tym – Szymek (employé de l'ambassade) et Dudała (l'adjoint du directeur Krzakoski)
 Ewa Wiśniewska – Anna Krzakoska, la femme du directeur
 Ewa Ziętek – Danusia
 Andrzej Fedorowicz – Mrugała (employé de l'ambassade)
 Stefan Friedmann – employé de Pol-Pim
 Janusz Gajos – chef du magasin des produits alimentaires
 Zdzisław Maklakiewicz – le père de famille
 Zofia Merle – la bonne chez les Krzakoskis
 Stanisław Gawlik – Stefan Kołodziej, directeur de la société qui loue la grue
 Wojciech Zagórski – un client qui se querelle
 Tadeusz Pluciński – l'ingnieur Kwaśniewski
 Marian Łącz – l'ouvrier-paysan à la gare
 Józef Nalberczak – l'homme à la gare
 Izabella Olejnik – Lewandowska
 Jadwiga Kuryluk – la voisine des Ferdes
 Jerzy Moes – un milicien
 Wojciech Brzozowicz – un journaliste
 Zdzisław Szymborski – un journaliste
 Wanda Stanisławska-Lothe – la femme de Kazio
 Ryszard Pracz – le chanteur Koracz
 Stanisław Bareja – la femme de Newton et l'homme avec la valise à la gare centrale
 Maria Kaniewska – femme de ménage
 Tadeusz Somogi – l'animateur de télévision
 Mariusz Gorczyński – Wisiorny, propriétaire de la cabriolet
 Jerzy Duszyński – Kazio, le client vexé
 Kazimierz Kaczor – chef du garage
 Janusz Zakrzeński - le maître Fijałkowski
 Wojciech Pokora – le paysan qui poursuit le cochon
 Jerzy Cnota – le chauffeur de camion

Bibliographie

Notes et références

Liens externes

Film polonais sorti en 1978
Film se déroulant en Pologne
Comédie polonaise
Film se déroulant à Varsovie
Film tourné à Varsovie
Film tourné à Paris
Film se déroulant à Paris
Film tourné en Hongrie

Co mi zrobisz, jak mnie złapiesz


Johannes Kreuzlinger (* vor 1450 in Konstanz; † nach 1507 vermutlich in Konstanz, bekannt auch unter der Namensform Creutzlinger, Crützlinger, Crutzlinger) war ein deutscher Rechtsgelehrter. Er gehörte zu den ersten Rechtsprofessoren der 1477 gegründeten Universität Tübingen, war im Wintersemester 1480/1481 ihr Rektor und trat spätestens 1486 in den Dienst des Bischofs von Konstanz.

Leben
Kreuzlinger stammte aus einer Kaufmannsfamilie, die in Konstanz ein größeres Vermögen besaß. Im Wintersemester 1462/1463 begann er als mindestens 12-Jähriger sein Universitätsstudium an der Artistenfakultät Leipzig, das er dort im Wintersemester 1468/1469 mit der Promotion zum Magister abschloss. Als er sich im Sommersemester 1478 an der im Vorjahr gegründeten Universität Tübingen immatrikulieren ließ, führte er den Titel eines in dieser Zeit noch relativ seltenen Doktors im kirchlichen und weltlichen Recht (doctor utriusque iuris), den er – wie damals noch üblich – wohl nach einem Rechtsstudium im Ausland, vermutlich in Italien oder Frankreich, erworben hatte. Bei der Dominanz von nur im Kirchenrecht promovierten Doktoren füllte er eine Lücke im Lehrangebot der Tübinger Juristenfakultät im weltlichen (kaiserlichen) Recht. Er wurde im Wintersemester 1480/1481 in das Amt des Rektors der Universität gewählt und befand sich noch 1484 unter den sogenannten Repräsentanten der Universität und damit unter den lehrenden Doktoren.

Spätestens 1486 wechselte er in den Dienst des Bischofs von Konstanz. Als Stellvertreter des Generalvikars und danach im Rahmen der geistlichen Gerichtsbarkeit als Offizial gehörte er zu den führenden Juristen des Konstanzer Bischofs. Da die Ämter des Generalvikars und des Offizials in Konstanz üblicherweise nur für relativ kurze Zeit, selten über fünf Jahre hinaus, besetzt wurden, erscheint er dort seit ca. 1495 nur noch als Advokat und Prokurator. Noch 1500 wird sein Haus in Konstanz unter seinem Namen in den städtischen Steuerlisten geführt. 1505 vermachte er dem Konstanzer Domstift seine Bibliothek unter dem Vorbehalt seines weiteren Nutzungsrechts. Er erhielt dafür ein Leibgeding von 10 Gulden. Sein Todesdatum ist nicht bekannt.

Literatur
 Karl Konrad Finke: Johannes Kreuzlinger (vor 1459 bis nach 1507). In: Die Professoren der Tübinger Juristenfakultät (1477-1535) (= Tübinger Professorenkatalog, Bd. 1,2). Bearbeitet von Karl Konrad Finke. Jan Thorbecke, Ostfildern 2011, ISBN 978-3-7995-5452-7, S. 188–190.

Jurist im Mittelalter
Hochschullehrer (Eberhard Karls Universität Tübingen)
Deutscher
Geboren im 15. Jahrhundert
Gestorben im 16. Jahrhundert
Mann

Johannes Kreuzlinger


جوجل كود جام هي مسابقة على الإنترنت أنشأتها جوجل، المسابقة عن حل مشاكل الخوارزميات.أي لغة برمجة يمكن استخدامها.أكثر من 10 آلاف شخص من أكثر من 128 دولة اشتركوا في مسابقة 2008.

النقاد
ان المسابقة تستهدف أحسن المتسابقين للعمل في جوجل.في الأصل انشأت المسابقة على شكل مجتمع كود جام وكان للمبرمجين المهتمين بالبرمجة، ولكن الآن تديرها جوجل وقد وضعت $10,000 كجائزة اولي.

مراجع

وصلات خارجية

مناسبات جوجل
منافسات

جوجل كود جام


Garipuşağı, Tunceli ilinin Ovacık ilçesine bağlı bir köyüdür.

Tarihçe
Köy ismini olan Şeyh Hasanlılar aşiretinin Garipuşağı kolundan almıştır. Ekim 1994'te güvenlik güçleri tarafından PKK'ya yönelik başlatılan operasyonlar kapsamında tamamen boşaltıldı.

Coğrafya
Tunceli iline 97 km, Ovacık ilçesine 35 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Ovacık belde ve köyleri

Garipuşağı, Ovacık


Die Saison 2002/03 der Oberliga Südwest war die 25. Spielzeit der Fußball-Oberliga Südwest seit ihrer Wiedereinführung im Jahr 1978 und die neunte als vierthöchste Spielklasse in Deutschland. Die Meisterschaft und den Aufstieg in die Regionalliga sicherten sich die Amateure des 1. FSV Mainz 05 mit sieben Punkten Vorsprung auf den SC Hauenstein.

Die Abstiegsränge belegten der VfL Hamm/Sieg, SV Röchling Völklingen, SC Halberg Brebach und die Eisbachtaler Sportfreunde.

Die Aufsteiger waren Hassia Bingen aus der Verbandsliga Südwest, der SV Klausen aus der Rheinlandliga und die Sportfreunde Köllerbach aus der Verbandsliga Saar. Aus der Regionalliga Süd stieg Borussia Neunkirchen ab.

Die Torschützenkönige wurden Melori Bigvava von der SpVgg EGC Wirges und Thorsten Schroll vom FV Engers 07. Sie erzielten jeweils 20 Treffer.

Tabelle

|}

Kreuztabelle
Die Kreuztabelle stellt die Ergebnisse aller Spiele dieser Saison dar. Die Heimmannschaft ist in der linken Spalte, die Gastmannschaft in der oberen Zeile aufgelistet.

Weblinks
 Oberliga Südwest 2002/03 bei kicker.de

2002
Fußballsaison 2002/03

Fußball-Oberliga Südwest 2002/03


Elegía para jóvenes amantes (título en alemán, Elegie für junge Liebende; en inglés, Elegy for Young Lovers) es una ópera en tres actos con música de Hans Werner Henze y libreto en inglés de W. H. Auden y Chester Kallman.

Historia
La ópera se estrenó en una traducción al alemán de Ludwig Prinz von Hessen en el Festival de Schwetzingen el 20 de mayo de 1961, dirigido por Heinrich Bender.  La primera representación usando el texto original en inglés fue en Glyndebourne, también en 1961. El Teatro de ópera Juilliard produjo la ópera en Nueva York en 1965, con el compositor dirigiendo.  Henze revisó la ópera en 1987, y esta versión revisada se estrenó el 28 de octubre de 1988en La Fenice, Venecia, con dirección de Markus Stenz.

Según Ann Saddlemyer en su libro "Becoming George", el poeta está basado parcialmente en W. B. Yeats, y su esposa "George" (Georgie Hyde-Lees) fue la inspiración tanto para la secretaria como la mujer con visiones. David Anderson ha señalado que el poeta también representa a Auden.

Auden y Kallman describieron esta ópera como su equivalente de la Arabella de Strauss.  La ópera está dedicada a la memoria de Hugo von Hofmannsthal.

Henze citó material del aria My own, my own en su Quinta sinfonía, terminada en 1962.

Esta ópera rara vez se representa en la actualidad; en las estadísticas de Operabase aparece con sólo 8 representaciones en el período 2005-2010.

Personajes

Referencias

Amadeus Almanac, consultado 30 de octubre de 2008
Elegy for Young Lovers por Andrew Clements, en 'The New Grove Dictionary of Opera', ed. Stanley Sadie (Londres, 1992) ISBN 0-333-73432-7

Enlaces externos
 Schott Music, sheet music page on Elegy for Young Lovers

Óperas de Hans Werner Henze
Óperas en inglés
Óperas en alemán
Óperas de 1961
Óperas estrenadas en Schwetzingen

Elegía para jóvenes amantes


Norwich je grad u Norfolku u Engleskoj, oko 160 kilometara sjeveroistočno od Londona.

Smješten na rijeci Wensum, Norwich je okružni grad Norfolka i tradicionalno se smatra glavnim gradom Istočne Anglije. Njegovo je stanovništvo u 2019. godini procijenjeno na 197.212 stanovnika. Lokalna uprava grada je Gradsko vijeće Norwicha.

Lokalitet suvremenog Norwicha naselili su Anglosaksonci između 5. i 7. stoljeća, u blizini nekadašnjeg glavnog grada Iceni i rimskog grada Venta Icenorum. Norwich se potpuno uspostavio kao grad u 10. stoljeću i razvio se u istaknuto središte trgovine u Istočnoj Angliji. Katedrala i dvorac Norwich osnovani su ubrzo nakon Normanskog osvajanja Engleske 1066. godine. Norwich je dobio status grada od kralja Rikarda I. Lavljeg Srca 1194. Grad je u velikoj mjeri imao koristi od trgovine vunom tijekom srednjeg vijeka i napredovao je kao luka s visokom statusom; do 18. stoljeća bio je drugi po veličini grad u Engleskoj (nakon Londona).

Norwich je izgubio na važnosti dolaskom industrijske revolucije i usponom novih industrijskih gradova na sjeveru. Grad je prošao deindustrijalizaciju u 19. stoljeću, ali je i dalje bio regionalno poljoprivredno i proizvodno središte, s istaknutom postolarskom industrijom. Nakon Drugog svjetskog rata, Norwich se postupno prebacio na gospodarstvo temeljeno na uslugama. Sveučilište East Anglia, osnovano 1963. godine, nalazi se na periferiji Norwicha.

Izvori

 Gradovi u Engleskoj

Norwich


هو سهل داخلي في محافظة جنين في الضفة الغربية ,تتشارك عدة قرى وبلدات في ملكية أراضيه وتتطل عليه وهي  صانور، ميثلون، جربا، مسلية، صير،
الجديدة، سيريس.

المرج يقع إلى الجنوب الشرقي من جنين ويشتهر بخصوبة أرضه ويوجد به ابار مياه لزراعة الخضروات وتبلغ مساحته حوالي 16.000 دونم. يمتلئ بعض السنين بالماء تماما ويبدو كبحبرة جميلة. يطل عليه جبل حريش الشاهق.

وتتسبب مياه الامطار في بعض السنين بخسائر كبيرة بسبب غرق نسبة كبيرة من أراضي المرج، ويترتب عن ذلك من ضرب الموسم الزراعي، إضافة إلى انتشار الحشرات والقوارض. كما يشكل منطقة سياحية مهمة عند امتلائه حيث يتوافد عليه الكثير من الزوار من القرى المجاورة وعرب الداخل.

نبذة تاريخية
يوجد في المرج أثار تاريخية منها قصر المشاكي ويقال أنه هدم من قبل جيش إبراهيم باشا كما يقال إنه قصف من قبل جيش نابليون.

أودية آسيا
تضاريس الضفة الغربية
سهول فلسطين
محافظة جنين
مسطحات مائية في الضفة الغربية

أودية الضفة الغربية

مرج صانور


Omul fără însușiri (în ) este un roman filozofic neterminat în trei volume al scriitorului austriac Robert Musil, opera sa majoră. Primul volum a apărut în 1930 la Rowohlt Verlag. Romanul l-a plasat printre cei mai importanți romancieri ai secolului XX, alături de Marcel Proust (În căutarea timpului pierdut) și James Joyce (Ulise).

În 1903 schițează și primele pagini dintr-un roman autobiografic, care prefigurează Omul fără însușiri, și pe care îl intitulează provizoriu "Lucrări preliminare la un roman".  În 1909 îl întâlnește pe Ludwig Klages, care îi va inspira personajul Meingast din Omul fără însușiri. Multe din impresiile și anecdotele culese de pe frontul primului război mondial vor fi încorporate în roman.

La 8 aprilie 1928 Musil publică în cotidianul Der Tag (Ziua) un extras din viitorul roman Omul fără însușiri, intitulat "Cacania. Un fragment". Prima versiune a operei magistrale a lui Musil apare în 1930, având 630 de pagini. În martie autorul depusese manuscrisul la Editura Rowohlt care va scoate pentru început 5000 de exemplare. Cu ocazia unui interviu dat ziarului rus de la Moscova, Novy Mir, Musil mărturisea că lucrează la "un tablou satiric și utopic al culturii occidentale moderne". Primul volum al Omului fără însușiri apare în octombrie. În decembrie, scriitorul Thomas Mann îl declară în revista literară Das Tagebuch romanul anului. Volumul al doilea apare în 1933, an în care, după venirea lui Hitler la putere, Musil părăsește Germania și se stabilește la Viena. Diferendul cu Editura Rowohlt îl face să caute un alt editor. În ciuda elogiilor de care romanul s-a bucurat în Franța, din partea lui Jean Paulhan și Bernard Groethuysen, La Nouvelle Revue Française refuză publicarea sa în integralitate (Musil a refuzat cenzurarea anumitor pasaje). Doar două capitole sunt publicate în revista franceză Mesures, alături de textele altor mari scriitori. La 16 noiembrie 1934, Musil face o lectură publică a romanului său la Zürich, la care asistă și Thomas Mann care va scrie ulterior în Jurnalul său : "Înalt nivel al romanului lui Musil, comparabil cu Proust". Scriitorul Wolfgang Ystade, într-un interviu acordat ziarului Deutsche Zeitung din 20 noiembrie 1935, regretă că premiul Nobel de literatură i-a fost acordat lui Luigi Pirandello și nu lui Robert Musil. Îl propune de altfel ca viitor candidat.

Traduceri în limba română
 Omul fără însușiri, 2 volume, traducere din limba germană de Mircea Ivănescu, Editura Polirom, Iași, 2008, 875 pagini (volumul 1), 539 pagini (volumul 2), ISBN 978-973-46-0518-7.

Note

Legături externe

Vezi și
 1930 în literatură

Romane din 1930
Romane austriece
Romane de Robert Musil
Romane filozofice
Romane neterminate

Omul fără însușiri


Mexiko er en dansk kortfilm fra 1908.

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1908

Mexiko (film)


200 (مائتي) هو عدد صحيح. يلي العدد 199 ويسبق العدد 201 وهو عدد طبيعي موجب.

قائمة الأرقام 200 إلى 299

مراجع

أعداد صحيحة
أعداد ونسب في القرآن

200 (عدد)


Gunnar Nielsen kan henvise til:
 Gunnar Nielsen (skuespiller) (1919–2009), svensk skuespiller
 Gunnar Nielsen (atlet) (1928–1985), dansk atlet
 Gunnar Nielsen (fodboldspiller) (født 1986), færøsk fodboldspiller
 Gunnar Nielsen (redaktør) (1889–1969), dansk redaktør

Se også
 Gunner Nielsen (født 1944), dansk olympisk roer
 Gunnar Nilsson

Gunnar Nielsen


ُمفَوِنة أو مُدَوِنة فيديو أو مدونة مرئية  هي عبارة عن مدونة للمرئيات (الفيديوهات). ويتم فيها عملية إنتاج ونشر محتوى فيديو بشكل متكرر على موقع ويب أو قناة مملوكة على منصة مشاركة. عادة ما ترتب التفوينات ترتيبا زمنيا معكوسا (الأحدث يكون في الأعلى)، وتجمع فيديو مدمج أو وصلة لملف فيديو مع نص، صور ووسائط أخرى، ومن أهم المواقع التي تتخذ كوسيلة للتدوين المرئي (التفوين) هو موقع يوتيوب.

التفوين (تدوين مرئي) في الوطن العربي
لقد أصبحنا نرى العديد من الشباب العرب في السنوات الأخيرة يتوافدون على هذا المجال من أجل الترفيه ومشاركة حياتهم اليومية مع أشخاص آخرين حول العالم، ليس هذا فقط بل وإن الكثير منهم استطاع أن يحقق شهرة واسعة جداً.

التفوين وتحقيق الدخل
اليوتيوب إلى جانب كونه منصة عملاقة لمشاركة الفيديوهات والمقاطع، فهو أيضاً سوق ضخمة تمكن مستخدميه من عرض الإعلانات بجانب مقاطعهم بمقابل مادي، مما يتيح للعديد من منشئي المحتوى تحقيق مدخولات مهمة فقط من خلال مشاركة فيديوهات وصور من حياتهم الشخصية.

مميزات التفوين
التفوين يقربك أكثر إلى حياة الشخص، يعطيك التجربة بدلاً من المعلومة الجافة، فالإنسان يتطور بالتجارب، تجاربه الشخصية وتجارب غيره التي قد يستقيها عبر المعايشة مع أشخاص آخرين أو عبر الكتب للاستفادة من تجارب القداما، والآن هنالك المُفونة التي تنقل إلينا الكثير من جوانب حياة أصحابها والتي من خلالها يمكن أخذ الدروس والعبر والتعلم والاستفادة بشكل أفضل.

التفوين مفيد لأولائك الأشخاص المميزين، الجادين المكافحين، الذين تمتلئ حياتهم بالإخفاقات والنجاحات، لأولائك العقول النيرة والتي تستنبط الدروس الجديدة من أحداث الحياة العادية، وبالتالي هم ينقلونها لكم بشكل مباشر وبشكل واقعي عبر شاشة الكاميرا، لذلك فالسؤال الموجهة لكل من يريد الدخول في هذا المجال؛ هل حياتك غير عادية وتستحق أن تشاركها مع الآخرين؟

بعض مشاكل التفوين
من المشاكل أيضاً، أن تصوير معظم أنشطة اليوم أمر مرهق، أن تحمل كاميرتك في يدك طول الوقت، ثم بعد ذلك في آخر اليوم تجلس ساعات لمنتجة الفيديو وإعداد تدوينة اليوم المرئية، وهذا يعد من أكبر العوائق التي تحول دون التفوين اليومي حتى وإن كانت مجريات حياتك تستحق التخليد. ورغم هذه الصعوبة إلا أن بعض مشاهير التفوين قد نجحوا في تحدي أنفسهم بالنشر اليومي.

انظر أيضًا
 تدوين صوتي

المراجع

اختراعات ألمانية
اختراعات أمريكية
اختراعات بنغلاديشية
التقانة في المجتمع
ترخيص ويب
تكنولوجيا الأفلام والفيديو
تلفزة عبر الإنترنت

مفونة (مدونة مرئية)


Lupșan este un nume de familie românesc, care se poate referi la,

Persoane
 Emil Lupșan, politician român din Cricău, județul Alba
 Flaviu Lupșan, politician român din Lunca Ilvei, județul Bistrița-Năsăud

Referințe

Articole conexe
 Lucescu
 Lupan (nume)
 Lupașcu
 Lupescu
 Lupșan
 Lupu
 Lupu (nume)
 Lupul (nume)
 Lupulescu

Nume de familie românești
Nume proprii

Lupșan