The Open Door Policy () is the United States diplomatic policy established in the late 19th and early 20th century that called for a system of equal trade and investment and to guarantee the territorial integrity of Qing China. The policy was created in U.S. Secretary of State John Hay's Open Door Note, dated September 6, 1899, and circulated to the major European powers. In order to prevent the "carving of China like a melon," as they were doing in Africa, the Note asked the powers to keep China open to trade with all countries on an equal basis and called upon all powers, within their spheres of influence to refrain from interfering with any treaty port or any vested interest, to permit Chinese authorities to collect tariffs on an equal basis, and to show no favors to their own nationals in the matter of harbor dues or railroad charges. The policy was accepted only grudgingly, if at all, by the major powers, and it had no legal standing or enforcement mechanism. In July 1900, as the powers contemplated intervention to put down the violently anti-foreign Boxer uprising, Hay circulated a Second Open Door Note affirming the principles. Over the next decades, American policy-makers and national figures continued to refer to the Open Door Policy as a basic doctrine, and Chinese diplomats appealed to it as they sought American support, but critics pointed out that the policy had little practical effect.

The term "Open Door" also describes the economic policy initiated by Deng Xiaoping in 1978 to open China to foreign businesses that wanted to invest in the country. The policy set into motion the economic transformation of China.  In the 20th and 21st centuries, scholars such as Christopher Layne in the neorealist school have generalized the use of the term to applications in 'political' open door policies and 'economic' open door policies of nations in general, which interact on a global or international basis.

Background
The theory of the Open Door Policy originated with British commercial practice, as reflected in treaties concluded with the Qing dynasty China after the First Opium War (1839–42) which included most favored nation provisions designed to keep any one nation from gaining an advantage. The concept was seen at the Berlin Conference of 1885, which declared that no power could levy preferential duties in the Congo. As a concept and policy, the Open Door Policy was a principle that was never formally adopted via treaty or international law. It was invoked or alluded to but never enforced as such. The policy collapsed in 1931 when the Japanese seized and kept Manchuria, despite international disapproval. Technically, the term Open Door Policy is applicable only before the founding of the People's Republic of China in 1949. After Deng Xiaoping took power in 1978, the term referred to China's policy of opening up to foreign business that wanted to invest in the country, which set into motion the economic transformation of modern China.

History

Formation of policy
During the First Sino-Japanese War in 1895, China faced an imminent threat of being partitioned and colonized by imperial powers with a presence in China (which included France, Germany, Britain, Italy, Japan, and Russia). After winning the Spanish–American War of 1898, with the newly acquired territory of the Philippine Islands, the United States increased its Asian presence and expected to further its commercial and political interests in China. It felt threatened by other powers' much larger spheres of influence in China and worried that it might lose access to the Chinese market if it were to be  partitioned. As a response, William Woodville Rockhill formulated the Open Door Policy to safeguard American business opportunities and other interests in China. On September 6, 1899, U.S. Secretary of State John Hay sent notes to the major powers (France, Germany, Britain, Italy, Japan, and Russia) to ask them to declare formally that they would uphold Chinese territorial and administrative integrity and they would not interfere with the free use of the treaty ports in their spheres of influence in China. The Open Door Policy stated that all nations, including the United States, could enjoy equal access to the Chinese market. Hay's logic was that American economic power would then be able to dominate the Chinese market and fend off other foreign competitors.

In reply, each country tried to evade Hay's request by taking the position that it could not commit itself until the other nations had complied. However, by July 1900, Hay announced that each of the powers had granted its consent in principle. Although treaties after 1900 referred to the Open Door Policy, competition continued abated among the various powers for special concessions within China for railroad rights, mining rights, loans, foreign trade ports, and so forth.

On October 6, 1900, Britain and Germany signed the Yangtze Agreement to oppose the partition of China into spheres of influence. The agreement, signed by Lord Salisbury and Ambassador Paul von Hatzfeldt, was an endorsement of the Open Door Policy. The Germans supported it because a partition of China would limit Germany to a small trading market, instead of all of China.

Subsequent development

The policy built popular sympathy for China and raised hopes for a vast "China market" and American influence in China's development. The effect of the policy was partly diplomatic, but it also reflected what the historian Michael Hunt calls a "paternalistic vision" of "defending and reforming China." This vision defined China in terms of two struggles, first, a Chinese domestic struggle between progressive reform and feudal inertia, and the second an international struggle which pitted the "selfish imperialism" of Britain, Russia, and Japan against the supposedly benevolent policies of the United States. Over the next decades, American diplomats, missionaries, and businessmen took a special interest in China, many of them envisioning that China would follow the American example.

However these dreams proved difficult to realize. American investments, while considerable, did not reach major proportions; the Open Door policy could not protect China against Japanese interference, first the Manchurian Incident of 1931, then the Second Sino-Japanese War (1937–1945), and Chinese leaders, while willing to seek American aid, were not willing to play the passive role that the Open Door implied.

In 1902, the U.S. government protested that the Russian incursion into Manchuria after the Boxer Rebellion was a violation of the Open Door Policy. When Japan replaced Russia in southern Manchuria after the Russo-Japanese War (1904–1905) the Japanese and American governments pledged to maintain a policy of equality in Manchuria.  In 1905–1907 Japan made overtures to enlarge its sphere of influence to include Fujian. Japan was trying to obtain French loans and also avoid the Open Door Policy. Paris provided loans on condition that Japan respect the Open Door principles and not violate China's territorial integrity.

In finance, American efforts to preserve the Open Door Policy led in 1909 to the formation of an international banking consortium through which all Chinese railroad loans agreed in 1917 to another exchange of notes between the United States and Japan. There were renewed assurances that the Open Door Policy would be respected, but the United States would recognize Japan's special interests in China (the Lansing–Ishii Agreement). The Open Door Policy had been further weakened by a series of secret treaties in 1917 between Japan and the Allied Triple Entente that promised Japan the German possessions in China after the successful conclusion of World War I. The subsequent realization of the promise in the 1919 Versailles Treaty angered the Chinese public and sparked the protest known as the May Fourth Movement. The Nine-Power Treaty, signed in 1922, expressly reaffirmed the Open Door Policy. In 1949, the United States State Department issued the China White Paper, a selection of official documents on United States-China relations, 1900–1949. The introductory "Letter of Transmittal," signed by Secretary of State Dean Acheson, asserted that the United States policy had consistently maintained fundamental principles, "which include the doctrine of the Open Door...."

Since the policy effectively hindered Chinese sovereignty, the government of the Republic of China endeavored to revise the related treaties with foreign powers in the 1920s and 1930s. However, only after the conclusion of World War II would China manage to regain its full sovereignty.

In modern China

In China's modern economic history, the Open Door Policy refers to the new policy announced by Deng Xiaoping in December 1978 to open the door to foreign businesses that wanted to set up in China. Special Economic Zones (SEZ) were set up in 1980 in his belief that to modernize China's industry and boost its economy, he needed to welcome foreign direct investment. Chinese economic policy then shifted to encouraging and supporting foreign trade and investment. It was the turning point in China's economic fortune, which started its way on the path to becoming 'The World's Factory'.

Four SEZs were initially set up in 1980: Shenzhen, Zhuhai and Shantou in Guangdong, and Xiamen in Fujian. The SEZs were strategically located near Hong Kong, Macau, and Taiwan but with a favorable tax regime and low wages to attract capital and business from these Chinese communities. Shenzhen was the first to be established and showed the most rapid growth, averaging a very high growth rate of 40% per annum between 1981 and 1993, compared to the average GDP growth of 9.8% for the country as a whole. Other SEZs were set up in other parts of China.

In 1978, China was ranked 32nd in the world in export volume, but by 1989, it had doubled its world trade and became the 13th exporter. Between 1978 and 1990, the average annual rate of trade expansion was above 15 percent, and a high rate of growth continued for the next decade. In 1978, its exports in the world market share was negligible and in 1998, it still had less than 2%, but by 2010, it had a world market share of 10.4% according to the World Trade Organization (WTO), with merchandise export sales of more than $1.5 trillion, the highest in the world.  In 2013, China overtook the United States and became the world's biggest trading nation in goods, with a total for imports and exports valued at US$4.16 trillion for the year.

On 21 July 2020, Chinese Communist Party general secretary Xi Jinping made a speech to a group of public and private business leaders at the entrepreneur forum in Beijing. Xi emphasized that "We must gradually form a new development pattern with the domestic internal circulation as the main body and the domestic and international dual circulations mutually promoting each other."
Since then "internal circulation" became a hot word in China. Some Chinese worry that the emphasis of "internal circulation"signals returning to 1960s-era seclusion, and ending of open door policy.

Applications in 20th and 21st centuries
Scholars such as Christopher Layne in the neorealist school have generalized the use of the term to applications in 'political' open door policies and 'economic' open door policies of nations in general, which interact on a global or international basis.

William Appleman Williams, considered as the foremost member of the "Wisconsin School" of diplomatic history, departed from the mainstream of U.S. historiography in the 1950s by arguing that the United States was more responsible for the Cold War than the Soviet Union by expanding as an empire. Pivoting the history of American diplomacy on the Open Door Policy, Williams described the policy as "America's version of the liberal policy of informal empire or free trade imperialism." That was the central thesis in his book, The Tragedy of American Diplomacy.

See also

 Russian invasion of Manchuria
 Economic history of China before 1912
 Economic history of China (1912–1949)

Citations

References and further reading

  State-of-the-field essay.

 Lawrence, Mark Atwood/ "Open Door Policy", Encyclopedia of American Foreign Policy, (online).

 McFarland, Philip. John Hay, Friend of Giants: The Man and Life Connecting Abraham Lincoln, Mark Twain, Henry James, and Theodore Roosevelt (2017).
 Moore, Lawrence. Defining and Defending the Open Door Policy: Theodore Roosevelt and China, 1901–1909  (2017)

 Sugita, Yoneyuki, "The Rise of an American Principle in China: A Reinterpretation of the First Open Door Notes toward China" in Richard J. Jensen, Jon Thares Davidann, and Yoneyuki Sugita, eds. Trans-Pacific relations: America, Europe, and Asia in the twentieth century (Greenwood, 2003) pp 3–20
 Taliaferro, John. All the Great Prizes: The Life of John Hay, from Lincoln to Roosevelt (2014) pp 344–542.

  State-of-the-field essay.

External links

 Text of the First Open Door Note
 Text of the First and Second Open Door Note
 "Milestones: Secretary of State John Hay and the Open Door Policy in China" (U.S. Department of State Office of the Historian)

China–United States relations
Economic history of China
History of United States expansionism
History of the foreign relations of the United States
Foreign relations of the Empire of Japan

Open Door Policy


ද්ව්‍යංගි සංයෝගයක් යනු, වෙනස්  මූලද්‍රව්‍යයන් දෙකක් පමණක් සහිත රසායනික සංයෝගයකි. ද්ව්‍යංගි අයනික සංයෝගයන්ට නිදසුන් අතර,  කැල්සියම් ක්ලෝරයිඩ් (CaCl2), සෝඩියම් ෆ්ලෝරයිඩ් (NaF) සහ, මැග්නීසියම් ඔක්සයිඩ් (MgO) පවතින අතර, ද්ව්‍යංගි සහසංයුජ සංයෝගයන්ට නිදසුන් අතර  ජලය (H2O) සහ, සල්ෆර් හෙක්සාෆ්ලුවොරයිඩ් (SF6) වෙයි.

ද්ව්‍යංගි අම්ල
හයිඩ්‍රජන්හී ද්ව්‍යංගි සංයෝග කාණ්ඩයෙහි,  ද්ව්‍යංගි අම්ලයක් වෙත අඩංගු වන්නේ, දර්ශීය ලෙසින්   ආවර්තිතා වගුවෙහි 17වන කාණ්ඩයෙහි පවතින අනෙකුත් පරමාණුවක් හා බැඳි හයිඩ්‍රජන් පරමාණුවකි. මේවා අතර,  ක්ලෝරින්, ෆ්ලුවොරීන්, බ්‍රෝමීන්, අයඩීන්, සහ ඇස්ටටීන් වෙති. සල්ෆර්, ටෙලුරියම්, පෝලෝනියම්, සෙලිනියම්, සහ ආසනික් වැනි අනෙක්වාද අඩංගු වෙති.

නාමකරණ සම්මතය මෙලෙස වෙයි:

"හයිඩ්‍රො-" + අලෝහය + "-ඉක්" + "අම්ලය"

නිදසුනක් වන්නේ HCl: හයිඩ්‍රොක්ලෝරික්  අම්ලය.

අම්ලය පවතින්නේ වායුමය ආකාරයෙහි හෝ නිර්ජලීය ආකාරයෙහි හෝ වෙයි නම්, "-ඉක්" යන්න වෙනුවට "-අයිඩ්" යන්න ආදේශ කර  "අම්ලය" උපසර්ගය ඉවත් කෙරෙයි.

ද්ව්‍යංගි සහසංයුජ සංයෝග
අලෝහය X + අලෝහය Y + "-අයිඩ්."

සංයෝගයේ එක් අණුවක ඇති පරමාණු ගණන දැක්වීමට, එක් එක් මූලද්‍රව්‍යය නමට, සුදුසු ලතින් උපසර්ගය එක් කරන්න. අයනික සංයෝග සම්බන්ධයෙන් මෙම ක්‍රමය සාමාන්‍යයෙන් භාවිතා කරනු නොලැබේ (පහත බලන්න). නිදසුනක් වශයෙන්, K2O යන්න සාමාන්‍යයෙන්  ඩයිපොටෑසියම් මොනොක්සයිඩ් ලෙසින් හඳුන්වනු නොලැබේ; එය සරල වශයෙන් දැක්වෙන්නේ පොටෑසියම් ඔක්සයිඩ් ලෙසිනි. එය පොටෑසියම් ඔක්සයිඩ් ලෙසින් හැඳින්වීමට හේතුව වන්නේ පොටෑසියම් ඔක්සයිඩ් ද්ව්‍යංගි අයනික සංයෝගයක් වන් බැවින්, එය විසින් ද්ව්‍යංගි අයනික සංයෝග සඳහා නීති පිළිපදින බැවිනි. කෙසේවෙතත්, P4O6, යනු ටෙට්රාපොස්ෆරස් හෙක්සොයිඩ් වෙයි.

ද්ව්‍යංගි අයනික සංයෝග
ද්ව්‍යංගි අයනික සංයෝගයක් යනු,  කැටායනයක් (ධන ආරෝපණයක් සහිත) සහ ඇනායනයක් (සෘණ ආරෝපණයක් සහිත) ලෙසින් අයන දෙකක් පමණක් සංඝටක ලෙස සහිත වන්නාවූ ලවණයකි. මෙම සංයෝග නාමකරණයේදී, එහි සංයුතිය සලකා බැලිය යුතු වෙයි. 1 වර්ගයේ  ද්ව්‍යංගි අයනික සංයෝග වන්නේ එහි කැටායනය එක් ආකාරයක් හෝ එක් ආරෝපණයක් හෝ ගත හැකි ඒවාය. 2 වර්ගයේ ද්ව්‍යංගි අයනික සංයෝග වන්නේ එහි කැටායනය බහු ආකාර සහිත විය හැකි ඒවාය.
 කැටායනය (බොහෝ අවස්ථාවලදී එය ලෝහයක් වෙයි) පළමුව ඇනායනය (බොහෝ අවස්ථාවලදී අලෝහයක් වෙයි) දෙවනුව ලැයිස්තුගත කෙරෙයි.
 කැටායනය විසින් එහි මූලද්‍රව්‍ය නාමය ගනියි. නිදසුනක් වශයෙන්, Li+ හැඳින්වෙන්නේ "ලිතියම්" වශයෙනි.
 ඇනායන නම විසින් එහි මූලද්‍රව්‍යය නමෙහි පළමු කොටස භාවිතා කරන අතර, ඉන්පසුව  "-අයිඩ්" උපසර්ගය එක් කරයි. නිදසුනක් ලෙසින්, Br- හැඳින්වෙන්නේ "බ්‍රෝමයිඩ්" ලෙසිනි. නිදසුන්: LiF (Li+ කැටායනය සහ F− ඇනායනය වෙතින් සමන්විත) = ලිතියම් ෆ්ලුවොරයිඩ්.  BaO (Ba2+ කැටායනය සහ O2- ඇනායනය වෙතින් සමන්විත) = බේරියම් ඔක්සයිඩ්.

භාවිතා කරන ලෝහ, Al3+, Zn2+, Ag+ හැර ආන්තරික ලෝහ වෙති.
 1 වර්ගයේ ද්ව්‍යංගි අයනික සංයෝග සඳහා පියවර අනුගමනය කරන අතර, කැටායනය විසින් බහු ආරෝපණ දැරිය හැකි බැවින්, කැටායන නම කියාපෑමෙන් පසුව වරහන් තුල රෝමානු සංඛ්‍යාවලින් ආරෝපණය ලිවිය යුතුය.  නිදසුන්: CoO (Co²+ කැටාවනය සහ O²- ඇනායනය වෙතින් සමන්විත) = කොබෝල්ට් (II) ඔක්සයිඩ්. FeN (Fe³+ කැටායනය සහ N³- ඇනායනය වෙතින් සමන්විත) = අයන් (III) නයිට්‍රයිඩ්

2 වර්ගයේ අයනික සංයෝග නාමකරණය සඳහා, එතරම් පොදු භාවිතයේ නොමැති තවත් ක්‍රමයක් පවතින බවට සටහන් කර ගන්න. කැටායනය සඳහා විකල්ප ලතින් නමක් භාවිතා කිරීම මෙහිදී ඇලලෙයි.

පොදුවේ භාවිතා වන 2 වර්ගයේ කැටායන අතර අයන්, කොපර්, කෝබෝල්ට්, ටින්, ලෙඩ්, සහ මර්කරි වෙති.

බහුපරමාණුක අයන සමගැති ද්ව්‍යංගි සංයෝග නාමකරණයේදී:
 කැටායනය පළමුවෙන් හා  ඇනායනය දෙවනුව  ලැයිස්තුගත කෙරෙයි.
 බහුපරමාණුක අයන නාම සිහිතබාගත යුතුය.
 අමතර උපසර්ග එක් කරනු නොලැබේ.

නිදසුන්: NaCN (Na+ කැටායනය සහ CN- බහුපරමාණුක ඇනායනය වෙතින් සමන්විත) = සෝඩියම් සයනයිඩ්.  NH4CN (NH4+ බහුපරමාණුක කැටායනය සහ Cl- ඇනායනය වෙතින් සමන්විත) = ඇමෝනියම් ක්ලෝරයිඩ්

කැටායනය + ඇනායනය + "-අයිඩ්" (නයිට්‍රයිඩ් වැනි තනි සංඝටක වලින් සමන්විත ඇනායන සඳහා)

බහු සංයෝග පැවතීම හැකි වන විට, කැටායනයක ඔක්සිකරණ තත්ත්වය එයට පසුව  රෝමානු සංඛ්‍යා  භාවිතයෙන් එක් කිරීම(කොපර් (II) සල්ෆයිඩ්) හෝ, -අස් හෝ -ඉක් උපසර්ගයක් හා  සමග කැටායනයෙහි ශබ්ද-ප්‍රකෘතිය භාවිතය සිදු කෙරෙයි (කියුප්‍රික්  සල්ෆයිඩ්).

නිදසුන්
සින්ක්හී සංයෝග # ද්ව්‍යංගි සංයෝග

ආශ්‍රිත

රසායනික සංයෝග

ද්ව්‍යංගි සංයෝගය


Der Kirchliche Dienst in Polizei und Zoll ist eine dem Haus kirchlicher Dienste (HkD) der Evangelisch-lutherischen Landeskirche Hannovers zugeordnete Einrichtung der Konföderation evangelischer Kirchen in Niedersachsen und wird von den fünf Mitgliedskirchen getragen.  Die Geschäftsstelle hat ihren Sitz im Hanns-Lilje-Haus in der Altstadt von Hannover.

Geschichte
Ab 1966 gab es im Amt für Gemeindedienst (heute Haus kirchlicher Dienste) die Einrichtung  Kirchliche Arbeit im Polizei- und Zollgrenzdienst. Am 6. Mai 1986  wurde der Kirchliche Dienst in Polizei und Zoll in Niedersachsen gegründet. Bis einschließlich 1990 wurde der Dienst von der Evangelisch-lutherischen Landeskirche Hannovers für Niedersachsen getragen. Seit Januar 1991 ist der Kirchliche Dienst in Polizei und Zoll eine Einrichtung der Konföderation evangelischer Kirche in Niedersachsen und war den Arbeitsgebieten im Amt für Gemeindedienst/Haus kirchlicher Dienste gleichgestellt. Heute ist es eine dem Haus kirchlicher Dienste zugeordnete Einrichtung.

Aufgaben
Der Kirchliche Dienst in Polizei und Zoll ist für die Seelsorge und kirchliche Betreuung der Mitarbeiter der Polizei und des Zolls  im Land Niedersachsen zuständig und fördert den Kontakt zwischen Kirche und Polizei. Er bietet Seminare, Fort- und Weiterbildungen an und berät die Polizei- und Zollbehörden. Der Kirchliche Dienst veröffentlicht Texte und Materialien. Die Mitarbeiter halten Vorträge, helfen als Seelsorger bei besonders schwierigen Einsatzsituationen und stehen den Polizei- und Zollmitarbeitern für Gespräche zur Verfügung.

Weblinks
 Offizielle Website

Einzelnachweise

Haus kirchlicher Dienste der Evangelisch-lutherischen Landeskirche Hannovers
Evangelisch-lutherische Landeskirche in Braunschweig
Evangelisch-Lutherische Kirche in Oldenburg
Evangelisch-Lutherische Landeskirche Schaumburg-Lippe
Evangelisch-reformierte Kirche (Landeskirche)
Religiöser Verein (Hannover)
Polizei (Hannover)
Christentum in Hannover
Mitte (Hannover)
Gegründet 1986

Kirchlicher Dienst in Polizei und Zoll der Konföderation evangelischer Kirchen in Niedersachsen


تاكايوكي موريموتو (باليابانية:森本貴幸) (مواليد 7 مايو 1988 في كاواساكي - اليابان) لاعب كرة قدم ياباني يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى كاتانيا الإيطالي منذ 2006 في مركز المهاجم كما يجيد اللعب في مركز الجناح الأيمن والأيسر .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
لاعبو كرة قدم رجالية يابانيون
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أعلام كرة قدم من طوكيو
رياضيون يابانيون مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
رياضيون يابانيون مغتربون في إيطاليا
رياضيون يابانيون مغتربون في باراغواي
لاعبو الدوري الإماراتي
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الياباني للدرجة الأولى
لاعبو الدوري الياباني للدرجة الثانية
لاعبو أفيسبا فوكوكا
لاعبو جيف يوناتيد إيتشيهارا تشيبا
لاعبو فيردي طوكيو
لاعبو كاواساكي فرونتال
لاعبو كأس العالم 2010
لاعبو كرة قدم أولمبيون يابانيون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2008
لاعبو كرة قدم مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون في باراغواي
لاعبو كرة قدم يابانيون
لاعبو كرة قدم يابانيون مغتربون
لاعبو منتخب اليابان لكرة القدم
لاعبو منتخب اليابان لكرة القدم لدرجة الشباب
لاعبو نادي النصر (الإمارات)
لاعبو نادي كاتانيا
لاعبو نوفارا
مواليد 1988
مواليد في كاواساكي (كاناغاوا)
أعلام كرة قدم من كاواساكي (كاناغاوا)

تاكايوكي موريموتو


Carei () es una ciudad de Rumania en el distrito de Satu Mare.

Geografía

Se encuentra a una altitud de 140  a 621 km de la capital, Bucarest.

Demografía
Según una estimación, en 2012 contaba con una población de 21 949 habitantes. La mayoría es de origen húngaro.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades del distrito de Satu Mare

Carei


La Fédération béninoise de pétanque, fondée en 2004, est une association regroupant les clubs de pétanque au Bénin et organisant les compétitions nationales et les matchs internationaux de la sélection béninoise.

Historique
Idrissou  Ibrahima est le premier président.

Article connexe
 Liste des fédérations sportives béninoises

Notes et références

Fédération sportive béninoise
Pétanque au Bénin
Organisme fondé en 2004

Fédération béninoise de pétanque


Zgrada općine u gradiću Omišu, adresa Trg kralja Tomislava 5, predstavlja zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Podignuta u 20. stoljeću. Nalazi se s južne strane ceste koja prolazi kroz Omiš te je glavnim pročeljem okrenuta prema Fošalu. Sastoji se od prizemlja i dva kata. Glavno pročelje je osno simetrično s centralnom osi naglašenom lučnim završetkom. Prizemlje od prvog kata dijeli razdijelni vijenac, a između prvog i drugog kata nema horizontalne podjele. Zgrada je žbukana, s rustičnim prizemljem. Pokrivena je četveroslivnim krovom. Pokrov je od kupe kanalice. Sagrađena je u stilu secesije s dominacijom neuobičajnih arhitektonskih ukrasa.

Zaštita
Pod oznakom Z-5080 zavedena je pod vrstom "nepokretno kulturno dobro - pojedinačno", pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "javne građevine".

Izvori

Zaštićene javne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Omišu

Zgrada općine u Omišu


بلدية تينيو (بالإسبانية: Tineo) هي بلدية تقع في منطقة أستورياس شمال غرب إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية تينيو 10.829 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

أعلام
 خوسيه مالدونادو غونزاليس
 بيدرو رودريغيز
 أنطونيو ريكو

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية تينيو

بلديات أشتورية
بلدات في منطقة أستورياس

تينيو


George Pau-Langevin (født den 19. oktober 1948 i Pointe-à-Pitre på Guadeloupe) er en fransk socialistisk politiker.

Hun er medlem af Nationalforsamlingen og tidligere minister.

Ministerposter
Fra 2012 til 2016 havde George Pau-Langevin ministerposter i de socialistisk–radikale regeringer Jean-Marc Ayrault I og II, Manuel Valls I og Manuel Valls II.

Hun var statssekretær for uddannelse (viceundervisningsminister) i 2012–2014, og hun var minister for Frankrigs oversøiske områder i 2012–2014.

Medlem af Nationalforsamlingen
George Pau-Langevin var medlem af Nationalforsamlingen for en kreds i Paris i 2007–2012. Hun genindtrådte i Nationalforsamlingen den 1. oktober 2016, og hun blev genvalgt i 2017.

Medlem af regionsrådet
I 1992–1998 var George Pau-Langevin medlem af regionsrådet for Île-de-France.

Politikere fra Frankrig
Ministre for Frankrigs oversøiske områder
Socialister fra Frankrig

George Pau-Langevin


Sveti Ezekijel ili Ezekiel (hebr. Jehezqē'l: Bog je snažan), starozavjetni prorok.

Životopis
Ezekijel je rođen 622. pr. Kr. u Jeruzalemu. Bio je sin svećenika Buzija, a i sam je postao svećenik. Zajedno s deset tisuća Židova odveden je 597. pr. Kr. u babilonsko ropstvo. U petoj godini sužanjstva Jahve ga je u jednom od viđenja pozvao da postane prorok. Bio je treći od četvorice velikih proroka i Jeremijin suvremenik. Djelovao je od 592. pr. Kr. do 570. pr. Kr. kao vatreni bodritelj i vođa Židova. Naviještao je konačni pad Jeruzalema, ali i povratak iz progonstva. Svojom knjigom utjecao je na novozavjetne pisce i knjige, pogotovo na Otkrivenje, te na katoličku ikonografiju. Prema predaji njegov grob nalazi se 120 km južno od Bagdada, u mjestu Al Kifl na rijeci Eufratu.

Unutarnje poveznice
Ezekijel (knjiga)

Izvori
Hrvatska enciklopedija: Ezekijel
Opća i nacionalna enciklopedija: Ezekijel
Vjera i djela: Prorok Ezekijel
Sveci: Sveti Ezekijel
Narod: 10. travnja sveti Ezekijel - tko je veliki prorok Starog zavjeta i navjestitelj Novog zavjeta?
Župa sv. Nikole Jastrebarsko: Sveti Ezekijel
Bitno: Prorok Ezekijel - prorokovao je suhim kostima i one su oživjele

Veliki proroci

Ezekijel


La Ruta Estatal de California 185, y abreviada SR 185 (en inglés: California State Route 185) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de California. La carretera inicia en el Sur desde la  hacia el Norte en la . La carretera tiene una longitud de 17,4 km (10.826 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Ruta Estatal de California 185 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de California por sus siglas en inglés Caltrans.

Recorrido
El extremo norte de la Ruta 185 colinda justo al noroeste de High Street en Oakland en la Avenida 42, donde la corta Ruta 77 se dirije hacia el suroeste hasta la Interestatal 880. La SR 77 estaba originalmente señalizada como la Ruta 185 desde la terminal de la SR 185 hasta la I-880; a agosto de 2008, Caltrans puso los escudos de la SR 77 shields en donde estaban los de la SR 185 para marcar la diferencia de la SR 77.

La ruta tiene una longitud de 0.45 mi (0.72 km) y se espera que sea expandida a 13.8mi (22.2 km), que iniciaría desde el noreste de la I-880 pasando la SR 185 hasta la Interestatal 580 cerca de High Street. Allí, giraría al noroeste en la I-580 hacia Park Boulevard, dividiéndose para dirigirse al norte hacia la Ruta 24 cerca de Lafayette. Solamente el segmento este de la Ruta 93 sin construir, al oeste de Moraga es parte del Sistema de Autovías y Vías expresas de California; esto no incluye la parte construida de la autopista, que fue construida como una autovía pequeña.

Cruces
La Ruta Estatal de California 185 es atravesada principalmente por la .

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de Caltrans

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de California
Carreteras del condado de Alameda

Ruta Estatal de California 185


Endrup Hegn er en skov i Fredensborg Kommune. Skoven er fredskov. Skoven er overvejende en overvejende løvskov. Skovens størrelse er 34,2 ha.

Geologi og jordbund
Skoven ligger i et morænelandskab fra sidste istid med dødispræg. Jornbunden er præget af ler. I forbindelse med lavninger findes aflejringer af tørv.

Plantevækst
Skoven er helt domineret af bøg af eg, men der findes også en del rødgran.

Fredninger m.m.
Egentlige fredninger er ikke foretaget.

Skoven er fredsskov.

Anvendelse

Skoven fungerer som ekstensiv udflugtsskov. Skoven ligger nord for Fredensborg.

Noter

Litteratur

Statsskove i Danmark
Skove i Fredensborg Kommune

Endrup Hegn


WWE Roadblock este un eveniment anual de pay-per-view produs de compania de wrestling WWE în luna decembrie. Roadblock a fost adăugat la programul de PPV-iuri de WWE pentru luna decembrie, în 2016, ca un eveniment exclusiv pentru marca Raw. Primul eveniment a avut loc în martie 2016 ca un eveniment exclusiv pe WWE Network, dar a fost construit ca un eveniment anual în ultima lună a anului, din cauza extensiuni de branduri.

Istoric

2016 (WWE Network)

Roadblock 2016 a avut loc pe data de 12 martie 2016, evenimentul fiind gazduit de Ricoh Coliseum
din Toronto, Ontario. A fost emis în exclusivitate de WWE Network.

 The New Day (Big E & Kofi Kingston) i-au învins pe The League of Nations (Sheamus & King Barrett) păstrându-și titlurile WWE Tag Team Championship
 Big E l-a numarat pe Barrett dupa un «Big Ending».
 Chris Jericho l-a învins pe Jack Swagger Jericho l-a făcut pe Swagger sa cedeze cu «Walls of Jericho».
 The Revival i-a învins pe Enzo Amore & Colin Cassady păstrându-și titlurile în perechi din NXT
 Dash l-a numarat pe Amore dupa un «Shatter Machine».
 Charlotte (cu Ric Flair) a învinso pe Natalya păstrându-și titlul WWE Divas Championship
 Charlotte a numarat-o pe Natalya cu un «Roll Up».
 În timpul meciului, Flair a intervenit în favoarea lui Charlotte
 Brock Lesnar (cu Paul Heyman) i-a învins pe The Wyatt Family (Bray Wyatt și Luke Harper)
 Lesnar l-a numarat pe Harper dupa un «F-5».
 Sami Zayn l-a învins pe Stardust
 Zayn l-a numarat pe Stardust dupa un «Helluva Kick».
 Triple H l-a învins pe Dean Ambrose păstrându-și Campionatul Mondial din WWE Triple H l-a numarat pe Ambrose dupa un «Pedigree».

 End of the Line (2016) Roadblock: End of the Line va avea loc pe data de 18 decembrie 2016, evenimentul fiind gazduit de PPG Paints Arena
din Pittsburgh, Pennsylvania.

 Pre-Show: Rusev (cu Lana) l-a învins pe Big Cass prin count out
 Cass nu a revenit în ring după numărătoare pâna la 10.
 Cesaro si Sheamus i-au învins pe The New Day (Big E & Kofi Kingston) câștigând centurile Raw Tag Team Championship
 Sheamus l-a numărat pe Kofi dupa un «Small Package»
 După meci, Big E și Kofi ia-u dat centurile lui Cesaro si Sheamus iar Cesaro a îmbrațișat pe The New Day
 Cesaro si Sheamus a-u încheiat cu ce-a mai lunga deținere a centurilor pe echipe din istoria WWE, cu 483 de zile.
 Sami Zayn l-a învins pe Braun Strowman într-un meci cu un termen de 10 minute
 Zayn a supraviețuit la termenul de 10 minute a luptei.
 Seth Rollins l-a învins pe Chris Jericho
 Rollins l-a numarat pe Jericho dupa un «Pedigree».
 Rich Swann i-a învins pe Brian Kendrick și T.J. Perkins păstrându-și centura WWE Cruiserweight Championship
 Swann l-a numarat pe Perkins dupa un «Spin Kick».
 După meci, Neville i-a atacat pe Swann și Perkins.
 Charlotte a învinso pe Sasha Banks(c) într-un 30-Minute WWE Iron Man Match câștigând campionatul Raw Women's Championship
 Charlotte a învinso pe Banks cu 3-2.
 Charlotte a numărato pe Banks după un «Natural Selection» de pe a treia coardă. (1-0)
 Banks a numărato pe Charlotte cu un «Roll-up». (1-1)
 Banks a făcuto pe Charlotte sa cedeze cu «Bank Statement». (2-1)
 Charlotte a făcuto pe Banks sa cedeze cu «Figure-Eight Leglock». (2-2)
 Charlotte a făcuto pe Banks sa cedeze cu «Figure-Eight Leglock». (3-2)
 Campionul Universal Kevin Owens l-a învins pe Roman Reigns prin descalificare
 Reigns a fost descalificat după ce Jericho i-a aplicat un «Codebreaker» lui Owens.
 După meci, Reigns și Seth Rollins i-a atacat pe Owens și Jericho.

2016 în sport
Evenimente pay-per-view WWE

WWE Roadblock


මෙය ආසියාවෙහි ස්වෛරී රාජ්‍ය සහ පරායත්ත භූමිප්‍රදේශ ලැයිස්තුවක් වෙයි. පූර්ණ වශයෙන් පිළිගත් රාජ්‍යයන්, සීමිත පිළිගැනුමකට ලක්වී ඇති රාජ්‍යයන් මෙන්ම, ආසියානු සහ ආසියානු-නොවන රාජ්‍යයන් යන දෙවගයෙහිම පරායත්ත භූමිප්‍රදේශයන්ද මෙහි අඩංගු වෙති. ස්වෛරී රාජ්‍යයන් 47ක්ද , සීමිත ජාත්‍යන්තර පිළිගැනුමකට පාත්‍රවී ඇති රාජ්‍යයන් 6 ක්ද සහ,   පරායත්ත භූමි ප්‍රදේශ සහ අනෙකුත් භූමි ප්‍රදේශ 6 ක්ද මෙහි ලැයිස්තු ගත කර ඇත. රුසියාවෙහි බොහෝ භූමිප්‍රදේශය ආසියාවෙහි පැවතුනද, එහි අගනගරය වන මොස්කව් නගරය යුරෝපයෙහි පිහිටන හෙයින් සහ එහි ජනගහණයෙන් බොහෝ කොටසක් එම මහාද්වීපයෙහි වෙසෙන හෙයින්ද එය යුරෝපයෙහි කොටසක් ලෙසින් සාමාන්‍ය වශයෙන් සැලකෙයි.

ආසියාවෙහි භූගෝලීය මායිම්
ආසියාව සහ යුරෝපය අතර මායිම් පිහිටන්නේ නැගෙනහිරින් යූරල් කඳු, යූරල් ගංගාව සහ කැප්සිකන් මුහුද වෙතින්ද, දකුණු දෙසින් කෝකසස් කඳු සහ කළු මුහුද හා එහි පිටමුවන් වන, බොස්පරස් සහ ඩාර්ඩානෙල් වෙතින්ද වෙයි. අසර්බයිජාන්, ජෝර්ජියාව, කසක්ස්තානය, රුසියාව සහ තුර්කිය යන සියළු රාජ්‍යයන්ගේ භූමිප්‍රදේශ ආසියාවෙහි සහ යුරෝපයෙහි යන දෙතැනදීම පිහිටයි. ආර්මේනියාව සයිප්‍රසය යන රාජ්‍යයන් සම්පූර්ණයෙන්ම  බටහිර ආසියාවෙහි පැවතුනද සමාජ-දේශපාලනික වශයෙන් ඒවා යුරෝපියානු රටවල් වෙති.

ආසියාව සහ අප්‍රිකාව අතර මායිම වශයෙන් සාමාන්‍යයෙන් සැලකෙනුයේ  සූවස් ඇල වන බැවින්, සීනායි අර්ධද්වීපය ආසියාවෙහි පිහිටුවනු ලබන අතර, එබැවින් ආසියානු රාජ්‍යයක් වශයෙන් ඊජිප්තුව සැලකිය හැකි වෙයි.

ආසියාව සහ ඕස්ට්‍රලේෂියාව (ඕෂනියාව) අතර මායිම පිළිබඳ මතභේද පවතින අතර, ජාවා සහ නව ගිනියාව අතර කිසියම් ස්ථානයක එය පිහිටුවා ඇත. ඉන්දුනීසියාව සතු භූමිප්‍රදේශයන්, ප්‍රදේශ දෙකෙහිම පිහිටන නමුදු එය ආසියානු රාජ්‍යයක් ලෙසින් සැලකෙයි. නැගෙනහිර ටිමෝරය සමහර විටෙක   ඕස්ට්‍රලේෂියාවෙහි කොටසක් ලෙසින් සැලකෙන නමුදු, එය ඉන්දුනීසියාව වෙතින් වටවී ඇති හෙයින් හා එය වරෙක ඉන්දුනීසියාවෙහි කොටසක් වශයෙන් පැවැති හෙයින් එය ආසියානු රාජ්‍යයක් ලෙසින් සැලකෙයි. යාබදව පිහිටන ඉන්දුනීසියාව නිසා සමහර විටෙක පපුවා නවගිනිය ආසියානු ලෙසින් සැලකුනද, එසේ සැලකීම දුර්ලභ වන අතර,  ඕස්ට්‍රලේෂියාවෙහි කොටසක් වශයෙන් සාමාන්‍යයෙන් සැලකෙයි. ආසියාව සහ උතුරු ඇමරිකාව අතර මායිම වශයෙන් සැලකෙන්නේ  බීරිං සමුද්‍රසන්ධිය වෙයි. අලූෂන් දිවයින් අතරින් සමහරක් ආසියානු ලෙසින් සැලකිය හැකි වෙයි.

ස්වෛරී රාජ්‍යයන්

ස්වෛරී රාජ්‍යයක් යනු, ජනගහණයක් මත පරමාධිපත්‍යය පතුරුවන්නාවූ සහ එය වෙනුවෙන් ජාතික අභිරුචියක් සහිත තීරණ ගන්නාවූ දේශපාලන සංගමනයකි.  මොන්ටිවිඩේයෝ සම්මුතිය ප්‍රකාර, රාජ්‍යයක් වෙත, ස්ථීර ජනගහණයක්, නිශ්චිත බලප්‍රදේශයක්, රජයක් සහ, අනෙකුත් රාජ්‍යයක් හා සමගින් සබඳතාවනට එළඹීමට හැකියාවක් තිබිය යුතු වෙයි.

එජා සාමාජික රාජ්‍යයන්
මෙම ලැයිස්තුවෙහි ආසියානු රාජ්‍යයන් 47 ක් අඩංගු වෙති. ඔවුන් සැම දෙනම එක්සත් ජාතීන්ගේ සාමාජිකයෝ වෙති.  පලස්තීනය නිරික්ෂක රාජ්‍යයක් වන අතර එය විසින් හිමිකම් පාන බලප්‍රදේශයෙන් බහුතරය පාලනය කිරීමට කිසි කලෙක සමත් වී නොමැත.

ස්වාධින රාජ්‍යයන්

මොන්ටෙවීඩියෝ සම්මුතියෙහි උපමානයන් ප්‍රකාර රාජ්‍යයන් ස්වෛරී රාජ්‍ය ගණයට අයත් ලෙස සැලකේ.ප්‍රතිපත්තියානුකූලව එවැනි ස්වෛරී රාජ්‍යයන් පමණක් එක්සත් ජාතින්ගේ සාමාජීකත්වය ලබන අතර ආසියාවේ එවැනි ස්වෛරී රාජ්‍යයන් ගණන 48 කි

එක්සත් ජාතින්ගේ සාමාජික රාජ්‍යයන්

එක්සත් ජාතින්ගේ සාමාජික රාජ්‍යයන් 48 ක් පහතින් දක්වා ඇත.

එක්සත් ජාතින්ගේ සාමාජික නොවන රාජ්‍යයන්

The six states in this list have varying levels of recognition, but are not members of the United Nations. All are defined as states by the declarative theory of statehood.

ස්වාධින නොවන රාජ්‍යයන් සහ වෙනත් භූමි ප්‍රදේශ

The six entities in this list are either subject to a state they are not part of, or have a special political arrangement that was decided through an international agreement.

ආශ්‍රිත ලිපි
 ආසියාව
 එක්සත් ජාතීන්ගේ සාමාජීක රාජ්‍යයන්
 ස්වෛරී රාජ්‍ය ලැයිස්තුව
 List of Asian countries by GDP
 List of predecessors of sovereign states in Asia
 List of states with limited recognition

සටහන්

මූලාශ්‍ර

ආසියාව තුළ රටවල්
ආසියාව හා සබැඳි ලැයිස්තු
Lists of countries by continent
ආසියාව


Joseph-Armand Bombardier (; April 16, 1907 – February 18, 1964) was a Canadian inventor and businessman who was the founder of Bombardier. His most famous invention was the snowmobile.

Biography
Born in Valcourt, Quebec, Joseph-Armand Bombardier dabbled in mechanics from an early age. He built his first snow vehicle at the age of 15. He acquired experience by reading, taking notes and repairing what he found until he opened his own garage at age 19, where he would repair cars and sell gasoline in the summertime.

During wintertime, he worked on developing a vehicle able to travel on snow. At that time, the Quebec government did not clear snow from secondary roads, so residents of these areas stored their cars for the winter season. The idea to build a winter vehicle came to Bombardier after a blizzard in which his young son fell ill from peritonitis and died because he could not be brought to the nearest hospital.

The first B7 (B for Bombardier and 7 for 7 passengers) snowmobiles were sold during the winter of 1936–37 and were well received. A new plant able to produce more than 200 vehicles a year was built in 1940. A new 12-passenger model was made available in 1941 which was referred to as the B12, but demand was halted when Canada entered World War II. The B12 was manufactured by L'Auto-Neige Bombardier Limitée. Bombardier also brought to market a C18 which served the public as a school bus. Over 3,000 units of the B12/C18 were manufactured. Bombardier offered his expertise to the Canadian government and started producing specialized military vehicles for the Allies. Bombardier also produced specialized vehicles for logging and mining operations, which they called the Muskeg.

After the war, business declined when the Quebec government began clearing snow from secondary roads in 1948. Bombardier went on to build smaller snowmobiles during the 1950s and developed a new market for recreational products for one or two people. In 1959 he launched the Ski-Doo, which was originally planned to be called Ski-Dog but a printing accident spelt it as Ski-Doo and Bombardier considered that typo a fortuitous development for a new trademark for his company. The Ski-Doo was ranked 17th place on CBC Television's The Greatest Canadian Invention in 2007. Bombardier died in 1964 of cancer but the snowmobile idea was a success. 225 units were sold during 1959 and more than 8,210 units were sold during 1963.

Honours
In 2004, Autoroute 55 in Quebec was named  between Stanstead and Autoroute 20 () near Drummondville. The Bombardier Glacier in Antarctica is also named after him.

In 2000, Joseph-Armand Bombardier was honoured by the government of Canada with his image on a postage stamp.

He is a member of the Canadian Science and Engineering Hall of Fame.

See also
Bombardier Recreational Products
Ski-doo
Roski, a division founded by Joseph-Armand Bombardier

References

Further reading

External links
 J. Armand Bombardier Museum
Joseph-Armand Bombardier at The Canadian Encyclopedia
CBC's Bombardier: The Snowmobile Legacy
Heritage Minute about Joseph-Armand Bombardier

People from Estrie
Businesspeople from Quebec
Canadian inventors
Bombardier Inc.
1907 births
1964 deaths
Persons of National Historic Significance (Canada)

Joseph-Armand

Joseph-Armand Bombardier


Augusto Farfus dos Santos Júnior (nacido el 3 de septiembre de 1983 en Curitiba, Brasil) es un piloto de automovilismo de velocidad que ha competido en turismos y gran turismos en los equipos oficiales de las marcas Alfa Romeo y BMW. Obtuvo 15 victorias en el Campeonato Mundial de Turismos, el cual finalizó tercero en 2006 y 2009, y cuarto en 2005 y 2007. Asimismo, consiguió cuatro victorias en el Deutsche Tourenwagen Masters, resultando además subcampeón en 2013.

Carrera

Inicios

Su primer encuentro con el deporte motor fue en minimotos. Luego compitió en karting: fue campeón paranaense de cadetes, y desde 1993 hasta 1998 compitió en el campeonato paulista. En 1999 compitió en Europa y América del Norte con éxito.

Farfus pasó a pilotar monoplazas en 2000, cuando se inscribió en la Fórmula Renault Italiana y la Eurocopa. Fue campeón de la segunda en 2001, con cuatro victorias en diez carreras. El brasileño ascendió a la Fórmula 3000 Europea en 2002, donde terminó noveno corriendo para el equipo Draco. En 2003, ganó le campeonato al ganar cuatro carreras y subir al podio en ocho de las nueve carreras.

ETCC y WTCC con Alfa Romeo

N-Technology, el equipo oficial de Alfa Romeo en el Campeonato Europeo de Turismos, fichó a Farfus en 2004. Ese año obtuvo seis podios en veinte carreras, y terminó sexto en el campeonato. El certamen se convirtió en el Campeonato Mundial de Turismos en 2005. El brasileño siguió corriendo en un Alfa Romeo 156 oficial, y resultó cuarto con una victoria en el Gran Premio de Macao y cuatro podios. 2006 fue su último año en N.Technology. Venció en tres carreras, obtuvo seis podios y finalizó tercero en el campeonato, detrás de los pilotos de BMW Andy Priaulx y Jörg Müller.

WTCC con BMW

En 2007, BMW contrató a Farfus como piloto oficial en el Campeonato Mundial de Turismos. Pilotando uno de los BMW Serie 3 de Schnitzer, ganó tres carreras, subió al podio en seis y culminó el año en cuarta colocación. El brasileño venció en dos carreras en 2008, consiguió cuatro podios y finalizó sexto en el campeonato.

De las 24 carreras de 2009, ganó seis y llegó segundo en tres, de manera que terminó tercero en el campeonato, superado por Gabriele Tarquini e Yvan Muller, ambos pilotos de SEAT. Schitzer y ROAL se retiraron del campeonato en 2010. Farfus consiguió una de las dos butacas del equipo RBM, el único oficial de BMW. Ese año no obtuvo ningún triunfo y solamente dos podios, con lo cual terminó séptimo en el campeonato.

Resistencia

Farfus comenzó a correr en resistencia para la marca bávara en 2010, al participar en los 24 Horas de Nürburgring en un BMW Z4. En 2010, disputó los 1000 km de Spa-Francorchamps y las 24 Horas de Le Mans en un BMW M3 de la clase GT2, donde terminó cuarto y sexto en su clase respectivamente.

Ante el retiro de BMW del Campeonato Mundial de Turismos en 2011, el brasileño disputó todas las fechas de la Copa Intercontinental Le Mans, nuevamente en un BMW M3 oficial. Fue tercer piloto de Dirk Werner y Bill Auberlen en las fechas estadounidenses, también puntuables para la American Le Mans Series, y corrió en las demás junto a Jörg Müller, teniendo como tercer piloto en las 24 Horas de Le Mans a Dirk Werner. Resultó segundo en las 12 Horas de Sebring, cuarto en Spa-Francorchamps, abandonó en las 24 Horas de Le Mans, llegó tercero Imola, sexto en Silverstone, tercero en Petit Le Mans, y primero en Zhuhai. Así, Farfus fue pieza fundamental en la pelea por los títulos de equipos de GTE Pro y constructores de GTE, que finalmente perdieron ante AF Corse y Ferrari.

Ese mismo año, ganó las 24 Horas de Dubái en un BMW Z4 oficial de Schubert, y fue piloto invitado en el Gran Premio de Surfers Paradise de V8 Supercars, que disputó en un Holden Commodore junto a Michael Caruso, donde llegó 8º y 21º en las dos carreras.

Ingreso al DTM

El brasileño volvió a correr en turismos en 2012, ya que se unió al equipo RBM del Deutsche Tourenwagen Masters, nuevamente con un BMW M3 oficial. Obtuvo una victoria y tres podios en diez carreras, por lo que quedó séptimo en el campeonato. En 2013 acumuló tres triunfos y cinco podios, de modo que resultó subcampeón por detrás de Mike Rockenfeller de Audi.

Farfus obtuvo un segundo puesto y un quinto en el DTM 2014, para terminar 13º en la clasificación general. Por otra parte, disputó la carrera de invitados del Stock Car Brasil con un Chevrolet Sonic junto a Rubens Barrichello, resultando noveno. A su vez, corrió los 1000 km de Suzuka del Super GT Japonés junto a Jörg Müller y Seiji Ara, donde finalizó tercero en la clase GT300 con un BMW Z4.

En 2015, logró como mejores resultados en el DTM, un segundo lugar y dos cuarto, para resultar 12º en la tabla general. También disputó las 24 Horas de Daytona, las 12 Horas de Sebring y la Petit Le Mans con un BMW Z4 oficial de Rahal de la clase GTLM, resultando segundo en Daytona y cuarto en Road Atkanta. Además disputó las 24 Horas de Nürburgring con Marc VDS culminando cuarto absoluto. Al año siguiente logró un segundo lugar y dos cuartos para finalizar 16º en el campeonato del DTM. Volvió a correr la carrera de invitados del Stock Car Brasil con un Chevrolet Sonic acompañado de Barrichello, resultando 20º.

En 2017 pasó el BMW Team RMG de DTM. Se mantuvo hasta su retiro de esta categoría, al año siguiente, y logró una pole y un podio con este equipo.

Tras el DTM
En 2019, Farfus condujo un Hyundai i30 N TCR del BRC Racing Team en el WTCR, donde alcanzó dos podios. Ese año y en el siguiente, venció en su categoría (GTLM) en las 24 Horas de Daytona.

En 2021 será piloto de TCR Sudamericano con un Hyundai Elantra N TCR, con Sérgio Jiménez como coequipero y copropietario de la Scuderia FJ.

Resultados

Campeonato Mundial de Resistencia de la FIA

Copa Mundial de Turismos

Referencias

Enlaces externos

 Sitio oficial de Augusto Farfus (en inglés)
 Augusto Farfus en el sitio oficial del DTM
 Augusto Farfus en Driver Database
 Augusto Farfus en Race Database

Pilotos de automovilismo de Brasil
Nacidos en Curitiba
Deporte en el estado de Paraná
Pilotos del Campeonato Mundial de Turismos
Pilotos de Eurocopa de Fórmula Renault 2.0
Pilotos de Deutsche Tourenwagen Masters
Pilotos de International GT Open
Pilotos de Super GT Japonés
Pilotos de American Le Mans Series
Pilotos del Campeonato Mundial de Resistencia de la FIA
Pilotos de las 24 Horas de Le Mans
Pilotos de la Copa Mundial de Turismos
Pilotos de Alfa Romeo en el Campeonato Mundial de Turismos
Pilotos de BMW en el Campeonato Mundial de Turismos
Pilotos de WeatherTech SportsCar Championship
Pilotos de Stock Car Brasil
Pilotos de Fórmula Renault 2.0 Italia
Pilotos de Auto GP
Pilotos de European Le Mans Series

Augusto Farfus


Neumühle ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Wilburgstetten im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Die Einöde liegt am linken Ufer der Wörnitz und ist von Acker- und Grünland mit vereinzeltem Baumbestand umgeben. Im Norden wird die Flur Baumhof genannt. Im Süden, jenseits der Wörnitz, liegt das Waldgebiet Grünhof. Dort befinden sich Überreste des Limes und ein ehemaliger römischer Wachturm. Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Welchenholz (1,2 km westlich) bzw. nach Wörnitzhofen (2 km nordöstlich).

Geschichte
Die Fraisch über Neumühle wurde sowohl vom ansbachischen Oberamt Wassertrüdingen als auch vom oettingen-spielbergischen Oberamt Dürrwangen beansprucht. Die Grundherrschaft über die Mühle hatte das württembergische Oberamt Weiltingen.

Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Wassertrüdingen. Infolge des Gemeindeedikts wurde Neumühle dem 1809 gebildeten Steuerdistrikt und Ruralgemeinde Wittelshofen zugewiesen. 1813 kam der Ort an die neu gebildete Ruralgemeinde Illenschwang. Am 1. Juli 1972 wurde Neumühle im Zuge der Gebietsreform in Bayern nach Wilburgstetten eingegliedert.

Baudenkmal
Erste urkundliche Erwähnung geht in das 13. Jahrhundert zurück. Die Mühle wurde vermutlich im Dreißigjährigen Krieg bis auf die Grundmauern zerstört. Wiedererrichtung nachweislich im Wappen 1682 von Friedrich Ferdinand Herzog zu Württemberg und Teck. Das obere Stockwerk der Mühle diente als Unterkunft bei der Jagd.

Ehemalige Mühle: zweigeschossiger massiver Putzbau mit steilem Satteldach.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und war ursprünglich nach St. Johannis (Aufkirchen) gepfarrt, seit der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts ist die Pfarrei St. Peter (Weiltingen) zuständig. Die Katholiken sind nach St. Margareta (Wilburgstetten) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Ortsteil von Wilburgstetten
Ort im Landkreis Ansbach
Einzelsiedlung
Ort an der Wörnitz
Ersterwähnung im 13. Jahrhundert

Neumühle (Wilburgstetten)


40. breddegrad kan henvise til:

 40. nordlige breddekreds
 40. sydlige breddekreds

40. breddegrad


Die Hofbuchdruckerei Greiner und Pfeiffer (auch: Greiner & Pfeiffer, Hofdruckerei und Verlagsbuchhandlung) war eine Buchdruckerei in der baden-württembergischen Landeshauptstadt Stuttgart. Das Unternehmen war spezialisiert auf Kunstdrucke und Zeitungs-Beileger, Akzidenzien (Kataloge), Exlibris und Kalender.

Firmengeschichte
Die Druckerei wurde in den Jahren zwischen 1841 und 1843 von Ernst Greiner im "Immenhofer Weg" (heute: "Heusteigstraße") gegründet. Der gelernte Buchdrucker eröffnete zunächst eine Buchdruckerei. 1845 gliederte er eine Verlagsbuchhandlung an. Das Kleinunternehmen beschäftigte in den ersten Jahren vier Gehilfen. In den späten 1850er Jahren waren es bereits zwanzig.

Ab den 1860er Jahren wurde das Unternehmen mehrfach umgetauft. So nannte es sich zunächst königliche Hofbuchdruckerei, später Greiner'sche Hofbuchdruckerei. Nachdem sein langjähriger Mitarbeiter und Schwiegersohn Carl August Pfeiffer als Partner und technischer Leiter in das Unternehmen eingestiegen war, firmierte es ab 1885 als Hofbuchdruckerei Greiner und Pfeiffer. 1894 bezog das Unternehmen den ersten großen Fabrikneubau, der von der Architektensozietät Bihl & Woltz auf Höhe des Zusammenlaufs der Mozart- und Christophstraße in Stuttgart konzipiert und errichtet worden war. Das Dehio-Handbuch zählt das Gebäude der Architektensozietät zu den herausragenden (zu erhaltenden) Bauten in Stuttgart.

Vornehmlich wurden illustrierte Beilagen für eine Vielzahl deutscher Zeitungen produziert. Neben vielfarbigem Kunstdruck stellte das Unternehmen außerdem Galvanoplastiken und Ätzungen her. 1900 wurde die Druckerei in eine KG umgewandelt. Um 1910 wurden 38 Schnellpressen und eine Rotationsmaschine betrieben. Die Firma zählte 350 Arbeiter. Die eingesetzten Dampfmaschinen stammten aus der Produktion der Berger Firma G. Kuhn.

Prominenter Autor von Greiner & Pfeiffer war Karl von Gerok. Dessen "Palmblätter", "Blumen und Sterne", "Auf einsamen Gängen", "Pfingstrosen", "Jugenderinnerungen", "Unter dem Abendstern" und eine Reihe von Predigtbüchern erschienen bei diesem Verlag. Ein weiterer Autor war Paul Steinmüller, dessen Werke "Die Rhapsodien von der Freude", "Die Rhapsodien des Lebens", "Die Rhapsodien vom verlorenen Königreich", "Der Heiland", "Trosteinsamkeit", "Von Zeit und Ewigkeit", "Die Lieder des Kommenden", "Der Novellenkranz einer Liebe", "Die sieben Legenden von der Einkehr", "Das Zehn-Jungfrauenspiel" und "Als Leid ging und Freude kam" in zum Teil sehr hohen Auflagen (250.000 für "Die Rhapsodien von der Freude") veröffentlicht wurden. 1922 hieß das Unternehmen Verlagsanstalt Greiner & Pfeiffer.

1916 erwarb die Württembergische Gaszählerfabrik J. Braun das Betriebsgelände, welches 1932 in Konkurs ging. Nahezu unverändert stehen die Gebäude noch heute.

Literatur
 Gabriele Kreuzberger, Fabrikbauten in Stuttgart, Ihre Entwicklung von der Mitte des 19. Jahrhunderts bis zum Ersten Weltkrieg, Klett-Cotta 1993, ISBN 3-608-91629-6
 Rudolf Schmidt: Deutsche Buchhändler. Deutsche Buchdrucker. Band 2. Berlin/Eberswalde 1903, S. 336
 Georg Dehio (Begr.), Ernst Gall (Hrsg.), Dagmar Zimdars u. a. (Bearb.): Handbuch der Deutschen Kunstdenkmäler. Baden-Württemberg I. Die Regierungsbezirke Stuttgart und Karlsruhe. Deutscher Kunstverlag, München 1993

Einzelnachweise

Weblinks

Ehemaliges Unternehmen (Stuttgart)
Produzierendes Unternehmen (Stuttgart)
Druckerei (Deutschland)
Königlich Württembergischer Hoflieferant
Gegründet 1841
Aufgelöst 1932
Stuttgart-Mitte

Hofbuchdruckerei Greiner & Pfeiffer


The terms conventional weapons or conventional arms generally refer to weapons whose ability to damage  comes from kinetic, incendiary, or explosive energy and exclude weapons of mass destruction (e.g. nuclear, biological, radiological and chemical weapons). Conventional weapons include small arms, defensive shields and light weapons, sea and land mines, as well as bombs, shells, rockets, missiles and cluster munitions. These weapons use explosive material based on chemical energy, as opposed to nuclear energy in nuclear weapons.

Conventional weapons are opposed to both "Weapons of Mass Destruction" and "Improvised Weapons".

The acceptable use of all types of conventional weapons in war time is governed by the Geneva Conventions. Certain types of conventional weapons are also regulated or prohibited under the United Nations Convention on Certain Conventional Weapons. Others are prohibited under the Convention on Cluster Munitions, the Ottawa Treaty (also known as the Mine Ban Treaty) and Arms Trade Treaty.

References

Weapons

Conventional weapon


11111 Repunit este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11111 Repunit este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Ōizumi de Takao Kobayashi. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,94 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 3,4° în raport cu ecliptica.

Este numit Repunit deoarece 11111 este un număr repunit.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

11111 Repunit


Blanca León (1957) es una botánica, y profesora peruana. Se graduó de bióloga en la Universidad Nacional Mayor de San Marcos, desarrollando actividades académicas en el Museo de Historia Natural de esa casa de altos estudios, se doctoró en la Universidad de Aarhus, Dinamarca; y, actualmente está asociada al Herbario de la Universidad de Texas en Austin.

Ha realizado estudios detallados, planeados con el Jardín Botánico de Misuri:

Algunas publicaciones
 . 2008. General overview of Tillandsia subgenus Tillandsia in Perú: The three pinnate species and the case of two endemic species. Revista peruana de Biología 15(1): 25—30

 . 2007a. Tropical and Subtropical landscapes of the Andes, pp. 200--216. En: T.T. Veblen, K.R. Young & A.R. Orme (eds.) The Physical Geography of South America. Oxford University Press

 ----------------, -------------------. 2007b. Tree-Line Changes along the Andes: Implications of Spatial Patterns and Dynamics. For Biodiversity Hotspots through Time: Using the Past to Manage the Future. Philosophical Transactions of the Royal Society B: Biological Sciences 362 (1478): 263-272

 . 2007c. Laccopetalum giganteum (Ranunculaceae) una especie endémica en peligro del norte del Perú que necesita planes de conservación urgente (Laccopetalum giganteum (Ranunculaceae) an Endangered endemic species from northern Perú in urgent need of conservation plans). Arnaldoa 14 (1): 123--130

  2007d. Libro Rojo de las Plantas endémicas del Perú. Revista Perúana de Biología, Edición Especial 13(2): 971 pp. [diciembre de 2006]

 . 2006a. Calceolariaceae endémicas del Perú. Revista peruana de biología. Número especial 13(2): 220s - 236s (diciembre de 2006). El libro rojo de las plantas endémicas del Perú. Ed. Blanca León et al.

 ---------------------, -------------------. 2006b. Gesneriaceae endémicas del Perú. Rev. peruana de biología vol. 13, Nº. 2, pp. 359-365. ISSN 1727-9933 artículo en línea

 . 2006c. Abrupt tropical Climate Change: Past and Present. Proceedings of the National Academy of Sciences 103 (28): 10536-10543

 . 2006d. Nuevas adiciones de Angiospermas a la Flora del Perú. Revista Perúana de Biología 13 (1): 129-138

 . 2005a. New records of pteridophytes for the flora of Perú. Sida 21 (4): 2321-2342

 . 2004 [2005]b. A new species of Campyloneurum (Polypodiaceae) from northern Perú. Revista peruana de Biología 11 (2): 135-137

 . 2004. Diez años de adiciones a la flora del Perú: 1993-2003. Arnaldoa Número Especial: 7 -242

 . 2003a. Late-glacial and Holocene vegetational history from two sites in the western Cordillera of southwestern Ecuador. Palaeogeography, Palaeoclimate, Palaeoecology 194: 79-108

 . 2003b. New species and new combinations of Grammitidaceae from Perú. American Fern Journal 93 (2): 81-89

 . 1999a. World Economic Plants. A standard reference. CRC Press, Boca Raton, Florida. 792 pp.

 . 1999b. Perús humid Eastern montane forests: an overview of their physical settings, biological diversity, human use and settlement, and conservation needs. Centre for Research on the Cultural and Biological Diversity of Andean Rainforests (DIVA) Technical Report 5: 1-97

Referencias

Enlaces externos

 https://web.archive.org/web/20110726201939/http://www.jbmperu.org/rvasquez.htm
 Información sobre los programas del "Jardín Botánico Missouri", Oxapampa, Pasco, Perú

Nacidos en Lima
Botánicas de Perú
Pteridólogos de Perú
Escritores en español del siglo XXI
Escritores en inglés del siglo XXI
Profesoras de Perú
Alumnado de la Universidad Nacional Mayor de San Marcos
Alumnado de la Universidad de Aarhus
Profesores de la Universidad de Texas en Austin
Sanmarquinos (siglo XX)
Catedráticos de la Universidad Nacional Mayor de San Marcos

Blanca León


Andrōn (grčki :  andrōn), ili andronitis ( andrōnitis ), je dio grčke kuće koja je rezervirana za muškarce, za razliku od gineceja ( gynaikeion ), ženske odaje. Andrōn se koristio za primanje muških gostiju. U tu svrhu soba je imala kauče, obično neparan broj kako bi se omogućio prostor za vrata, stolove koji su se mogli ugurati ispod kauča, umjetnine i sve druge potrebne potrepštine. Nisu sve klasične grčke kuće bile dovoljno velike da imaju namjenski andron, a čak i one koje su imale mogle su koristiti sobu za događaje mješovitih spolova i žene koje su primale ženske goste, kao i muškarce koji su bili domaćini simpozija.

U iskapanjima u Olynthusu, sobe identificirane kao andrōni sadržavale su predmete identificirane sa ženskim aktivnostima, kao i u ostatku kuće.

Definicija androna promijenila se iz starogrčke književnosti Homera u latinsku Vitruvijevu literaturu. Vitruvije objašnjava neke od promjena u 6. knjizi De architectura; teoretičar arhitekture Simon Weir objasnio je kontekst oko Vitruvijevih komentara.

Povjesničarka umjetnosti Hallie Franks objasnila je metafore pokreta u grčkim andronima.

Izvori

Stara Grčka

Andron


Milos Degenek (født 28. april 1994) er en australsk fodboldspiller.

Australiens fodboldlandshold

|-
|2016||5||0
|-
|2017||10||0
|-
|2018||5||1
|-
|2019||8||0
|-
|2021||5||0
|-
|2022||5||0
|-
!Total||38||1
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Australien
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022

Milos Degenek


Nanterre La Boule est le nom provisoire d'une future station du métro de Paris qui sera située le long de la ligne 15 à Nanterre, dans les Hauts-de-Seine. Destinée à être ouverte à l'horizon 2031, elle offrira une correspondance avec la ligne 1 du tramway d'Île-de-France. Elle devrait voir passer  par jour.

Situation sur le réseau

Histoire
La station est initialement dénommée par son nom de projet Nanterre La Boule. Le nom officiel de la station sera défini à travers une consultation publique qui a lieu du  au  parmi deux propositions : Nanterre - La Boule, Joliot-Curie.

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte

Intermodalité

Projets

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Paris
 Ligne 15 du métro de Paris

Liens externes
 Page de la future station Nanterre La Boule, sur le site web de la Société du Grand Paris

Future station du métro de Paris
Station de la ligne 15 du métro de Paris
Station de métro dans les Hauts-de-Seine
Transport à Nanterre

Nanterre La Boule (métro de Paris)


Baroffio puede hacer referencia a:

Personas
Eugenio Baroffio (1877-1956), arquitecto uruguayo.
Mario Baroffio (1905–1962), actor argentino.

Otros
Museo Baroffio e del Sacro Monte, museo italiano.
Parque Baroffio, también conocido como el Parque Molino de Pérez, espacio público ubicado en Montevideo, Uruguay.

Baroffio


Samotlor Field is the largest oil field of Russia and the sixth largest in the world, owned and operated by Rosneft.  The field is located at Lake Samotlor in Nizhnevartovsk district, Khanty–Mansi Autonomous Okrug, Tyumen Oblast. It covers .

History
The field was discovered in 1965. Development started in 1967 and first oil was produced in 1969.  Discovery of this field had changed Nizhnevartovsk from a small nearby village into a busy oil city as Samotlor used to be the most important oil production base of the Soviet Union. After breakup of the Soviet Union the field was owned by Samotlorneftgaz and TNK-Nizhnevartovsk, which later formed TNK-BP.

Over the all development period a total of 2,086 well clusters (containing more than 17,000 wells) have been built and about 2.6 billion tons of oil has been produced.  The peak production occurred in 1980 when Samotlor produced 158.9 million tons of oil ().  The production has been in decline ever since, although according to TNK-BP  the field production has stabilized over the past last years after.

Reserves
The in-place oil reserves of the Samotlor field were equal to  and as of 2009 estimated at . The proven reserves are approximately . The field is 80% depleted with water-cut up tp 90%.

At the end of the 1990s, production rate dropped to . However, through an aggressive exploration program and application of cutting-edge technologies TNK-BP had raised production up to . Up to 2012, TNK-BP plans to invest US$1 billion per year for maintaining oil production in it at the level of 30 million tons per year.

In media

The oil processing plant in Nizhnevartovsk is the scene of (but referred to by location rather than directly by name) the beginning of Tom Clancy's 1986 novel Red Storm Rising.

References

Sources
Kramer, Andrew E. "Mapmakers and Mythmakers: Russian Disinformation Practices Obscure Even Today's Oil Fields," New York Times (1 December 2005): C1.

Oil fields of Russia
Oil fields of the Soviet Union
Rosneft oil and gas fields

Samotlor Field


Cumalı, Antalya ilinin Serik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
cumalı mahalllesine(köyü) ilk yerleşenler muhacirlerdir Cumalı mahallasi, ilk defa Batı Trakyadan gelen göçmenler tarafından kurulmuştur. Gelenler Yunanistandaki Cuma mahallesinden geldikleri için buraya yerleşenlere de Cuma mahallesinden anlamında Cumalı demişlerdir.

Coğrafya
Antalya il merkezine 35 km, Serik ilçesine 3 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Serik'in mahalleleri

Cumalı, Serik


Louis Alphonse Bouvret, né à Beauvais le  et mort à Paris  le , est un dramaturge, journaliste et directeur de théâtre français.

Biographie
Auteur de nombreuses pièces de théâtre, de vaudevilles, de mimodrames, qu'il fait jouer dans la veine comique, Alphonse Bouvret fonde le 10 mai 1882 à Paris un hebdomadaire, le Journal des artistes, qui avait existé auparavant de 1828 à 1870 ; le rédacteur en chef est Henry Esmont et le siège est au 5 avenue de l'Opéra. Le journal ambitionne de donner plus de place aux événements artistiques de province et se lance au moment du Salon des artistes français. Dès octobre suivant, le journal est sous-titré Revue hebdomadaire des beaux-arts, et change de domiciliation pour le 32-34 de la galerie Vivienne.

Par le passé, Bouvret s'était rapprochée d'Anne-Sophie Marchoux, dite la comtesse Decaen (ou de Caen, 1809-1870), belle-fille du général Decaen. Il publie ses écrits dans son journal. Cette mécène qui légua sa fortune à l'Institut de France pour les jeunes artistes, lui laissera exécuter son testament et l'usufruit administratif de ce local situé dans la galerie Vivienne, dont il fera un théâtre.

Le « Théâtre lyrique de la galerie Vivienne » revient sous sa direction à partir de 1891, car le 15 mars de cette année, le Journal des artistes migre au 10 rue Pigalle et annonce à ses lecteurs que Bouvret quitte la direction du journal. Dès 1888, il gère ce même lieu pour le Petit-Théâtre de marionnettes fondé par Maurice Bouchor et ses amis.

Il collabore à L'Europe artiste, au Franc-parleur, et à la revue Les Enfants du Nord (1893).

Sans doute dépressif, Bouvret se suicide d'une balle dans la tête dans la nuit du 7 au 8 mars 1898 à bord d'un wagon de train allant de Courbevoie à la gare Saint-Lazare ; respirant à peine, il meurt peu après l'arrivée du train à quai, vers une heure du matin, alors que les secours l'emportaient vers un hôpital et que son fils venait reconnaître le corps de son père.

Il fut officier de l'Instruction publique et maire de Bourg-la-Reine de 1876 à 1878.

Publications
 L'Écho des Porcherons : revue artistique, littéraire et théâtrale paraissant tous les samedis, 4 numéros, Paris, 1869.
 L'Écho de la Gaîté, journal du  arrondissement, Paris, 1869.
 Léopold Wenzel, L'Amour qui passe ! L'Amour qui reste !, romance, paroles de Alphonse Bouvret, chez Marcel Colombier, 1869.
 Prosper Corlieu, Il t'aimera !..., romance, paroles de Alphonse Bouvret, Marcel Colombier, 1871.
 Emmanuel Gérard, Le Nouveau gagne-petit, chansonnette, paroles de A.. Bouvret, musique de Em. Gérard, Colombier, 1878.
 Sous seing privé, comédie en 1 acte, Paris, théâtre Cluny, 21 décembre 1879, publiée chez Tresse.
 Un objet d'art, comédie en 1 acte, Paris, théâtre Cluny, 25 juin 1880, publiée chez Tresse.
 L'Amoureux Dépit, opérette en 1 acte, musique de Prosper Corlieu, Enghien, Théâtre du Casino, 1er juillet 1883, publiée chez Tresse.
 Les Aoûtas, monologue comique, Au bureau du "Journal des artistes", 1884.
 La Carotte, conférence comique, Martin-Boursin, 1884.
 Victorine, historiette, Martin-Boursin, 1884.
 La Fortune du pot, monologue comique, Martin-Boursin, 1884.
 Monsieur Jules !, monologue, Martin-Boursin, 1884.
 Première Brouille, scène, Martin-Boursin, 1884.
 Un trait de lumière, scène interprétée par M. Georges Peutat, Martin-Boursin, 1885.
 Frédéric Lentz, Sous le zinc, opéra-comique en 1 acte, paroles de Alp. Bouvret, réduction pour chant et piano par l'auteur, 1889.
 Madame est servie !... comédie de salon, en 1 acte, Pierrefonds-les-Bains, Théâtre du Casino, 15 septembre 1888, publiée chez Tresse et Stock, 1889.
 Un Franc-Picard à Paris : chroniques au jour le jour et chansons, préface de Bertol-Graivil, G. Melet, 1894.

Notes et références

Liens externes

Naissance en novembre 1831
Naissance à Beauvais
Chansonnier français
Écrivain français du XIXe siècle
Critique d'art français
Dramaturge français du XIXe siècle
Décès en mars 1898
Décès dans le 8e arrondissement de Paris
Décès à 66 ans
Suicide par arme à feu

Alphonse Bouvret


Zgrada Šimac nalazi se u Trogiru, na Putu Balana.

Opis
Zgrada-konjušnica na Čiovu je kamena prizemnica s potkrovljem u kojemu je bila kuhinja s kaminom i napom. Tri drvena stupa čine pregrade za konje u prizemlju. Zgrada je izvedena u jednostavnom stilu rustičnog pučkog graditeljstva.

Zaštita
Pod oznakom RST-988, rj.br.: 17/3-1978 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Trogiru
Čiovo

Zgrada Šimac u Trogiru


Pia Maertens née le 6 janvier 1999 à Duisbourg, est une joueuse de hockey sur gazon. Elle évolue au poste d'attaquante avec l'équipe nationale allemande.

Carrière

Championnat d'Europe
  : 2019, 2021

Jeux olympiques
 Top 8 : 2020

Références

Liens externes

Joueuse allemande de hockey sur gazon
Naissance en janvier 1999
Naissance à Duisbourg
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Pia Maertens


Scintigrafia osoasă este o investigație medicală non-invazivă menită pentru depistarea afecțiunilor oncologice.

Diagnosticarea corectă a afecțiunilor oncologice, precum și depistarea stadiului acestora sunt două lucruri esențiale pentru tratamentul eficient al cancerului.

Una dintre investigațiile imagistice moderne recomandate pentru pacienții oncologici este scintigrafia osoasă, o formă neinvazivă de scanare a sistemului osos, prin care se depistează diverse afecțiuni și anomalii existente la nivelul oaselor.

Ce este scintigrafia osoasă?

Scintigrafia osoasă presupune administrarea intravenoasă a unui radiofarmaceutic și apoi scanarea sistemului osos, pentru a depista eventuale dereglări prezente în structura osoasă.

Acest tip de investigație oferă informații valoroase despre existența sau evoluția diverselor afecțiuni oncologice, dar și despre inflamații, artroze sau dureri a căror cauză este încă neidentificată.

Ce beneficii aduce scintigrafia osoasă:

 este neinvazivă – nu doare, nu produce reacții adverse, nu presupune riscuri
 este rapidă – pleci acasă cu rezultatul în aproximativ 2-4 ore.
 depistează cu precizie și eficiență anomaliile osului sau leziunile de la nivel osos
 identifică afecțiuni grave, cum ar fi cele oncologice, chiar din stadii incipiente
 este singura investigație imagistică ce poate cuprinde și vizualiza tot sistemul osos, din cap până în picioare.

Întreg procesul de scintigrafie osoasă durează până la maximum 2-4 ore, timp în care:
se injectează intravens substanța radiofarmaceutică;
se așteaptă ca trasorul să circule în corp pentru a evidenția sistemul osos;
se consumă până la 2 litri de lichide;
se face scanarea propriu-zisă (cu ajutorul unui aparat special numit Gamma Camera), care este atraumatică.

Investigația de scintigrafie osoasă nu are nevoie de o pregătire specială din partea pacientului. Se comporta normal, poate consuma lichide, poate manca si isi continua tratamentul daca se aplica. După realizarea analizei, se recomandă consumul de lichide pe parcursul zilei respective, pentru eliminarea trasorului.

La părăsirea clinicii, pacientul va avea toate informațiile necesare: pe lângă imaginile scintigrafice, asigurăm interpretarea analizei de scintigrafie osoasă, cu ajutorul medicilor noștri specialiști în medicina nucleară.

Scintigrafia este contraindicată în timpul sarcinii și în perioada de alăptare.

Afecțiuni depistate cu ajutorul scintigrafiei osoase:
diverse afecțiuni oncologice – acestea pot fi depistate chiar din stadii incipiente, monitorizate în timpul tratamentului sau cercetate pentru a observa evoluția și răspândirea lor în timp (adk-prostata, neoplasm mamar si altele);
 afecțiuni nespecifice ale articulațiilor;
 afecțiuni ale osului, cum ar fi osteomielita, osteocondrita sau infecții determinate de prezența unor proteze sau decimentări periprotetice;
 procese inflamatorii, traumatice (așa numita "fractură de stres") sau algoneurodistrofii;
 tulburări metabolice (hiperparatiroidism, hipercalcemii) și boala Paget;
 suspiciune de necroză aseptică de cap femural (maladia Legg-Calve-Perthes);
 dureri osoase sau osteoarticulare (unde se poate interveni ulterior cu investigații suplimentare de tip RMN sau CT, pentru un diagnostic corect).

Oncologie
Scintigrafie
Medicină nucleară
Scintigrafie osoasa
Investigatii cancer osos
Investigatie paraclinica

Scintigrafie osoasă


El BC Dinamo San Petersburgo (en ruso: Динамо Санкт-Петерсбург) fue un equipo de baloncesto ruso con sede en la ciudad de San Petersburgo, que jugaba en la Superliga de baloncesto de Rusia, la principal competición de su país. Disputaba sus partidos en el Jubileyniy Sport Complex, con capacidad para 6500 espectadores.

Historia
El equipo se fundó en el año 2004, y tras una única temporada en la competición, ganó la Eurocopa de la FIBA, derrotando en la final al BC Kiev por 85-74. Al año siguiente alcanzó la Final Four en la misma competición, acabando finalmente en la cuarta posición.

Pero en 2006 el equipo, debido a las dificultades económicas, desapareció, dejando de pagar millones de dólares de los contratos de sus jugadores.

Palmarés
 Campeón de la FIBA Europe League (2005)

Jugadores destacados
 Vladimir Veremeenko
 Jon Stefansson
 Darryl Middleton
 David Blu
 Ed Cota

Referencias

Enlaces externos
 Página del equipo en Eurobasket.com

Dinamo San Petersburgo
Deporte en San Petersburgo

BC Dinamo San Petersburgo


An Scindapsus in uska genus han Liliopsida. An Scindapsus in nahilalakip ha familia nga Araceae.

Ilarom nga taxa

 Scindapsus alpinus
 Scindapsus altissimus
 Scindapsus beccarii
 Scindapsus carolinensis
 Scindapsus coriaceus
 Scindapsus crassipes
 Scindapsus curranii
 Scindapsus cuscuaria
 Scindapsus cuscuarioides
 Scindapsus falcifolius
 Scindapsus geniculatus
 Scindapsus glaucescens
 Scindapsus grandifolius
 Scindapsus hederaceus
 Scindapsus javanicus
 Scindapsus latifolius
 Scindapsus longipes
 Scindapsus longistipitatus
 Scindapsus lucens
 Scindapsus maclurei
 Scindapsus mamilliferus
 Scindapsus marantifolius
 Scindapsus officinalis
 Scindapsus perakensis
 Scindapsus pictus
 Scindapsus roseus
 Scindapsus rupestris
 Scindapsus salomoniensis
 Scindapsus schlechteri
 Scindapsus scortechinii
 Scindapsus splendidus
 Scindapsus subcordatus
 Scindapsus suffruticosus
 Scindapsus sumatranus
 Scindapsus treubii

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Scindapsus

Scindapsus


Nyrusland kan henvise til:

 Den Føderative stat Nyrusland - et udbryderområde i det sydøstlige Ukraine.
 Novorossija - benævnelsen for det sydøstlige Ukraine i 16-1800-tallet.

Nyrusland


Benedito Alves Fernandes (Catolé do Rocha, 11 de julho de 1941), também conhecido por Biu Fernandes, é um empresário, professor  e político brasileiro. Foi deputado estadual pela Paraíba entre 2003 e 2007 e prefeito de sua cidade natal entre 1969 e 1973

Carreira política
Disputou sua primeira eleição em 1968, quando concorreu à prefeitura de Catolé do Rocha pela ARENA, o partido de sustentação ao regime militar.

Tendo como candidato a vice Fabiano Vilar (que viria posteriormente a ser vereador em João Pessoa), foi eleito com 2.625 votos. Após concluir seu mandato em 1972, só voltaria a disputar eleições em 1988, desta vez saindo derrotado nas urnas - filiado na época ao PDT, Biu ficou apenas 37 votos atrás de José Sérgio Maia ([[Movimento Democrático Brasileiro (1970)José Sérgio Maia
PMDB]]). Não tendo concorrido a nenhum cargo eletivo em 1990, voltou a disputar a prefeitura de Catolé do Rocha em 1992, e novamente foi derrotado, desta vez por Dr. Leomar (PMDB). Esta foi a última eleição municipal disputada por Biu em sua carreira política.

Nas eleições de 1994, disputou uma vaga na Assembleia Legislativa pelo  PPR. Recebeu 9.271 votos, ficando como suplente. Concorreu novamente ao mesmo cargo em 1998, agora filiado ao PSDB, e obteve 11.307 votos, porém ficou novamente na 1ª suplência.

Em 2002, se elegeu deputado estadual com 21.338 votos, em sua primeira vitória nas urnas desde 1968. Em março de 2006, recebeu do Grupo de Estudos de Opiniões Públicas e Pesquisas (GEOP) a comenda de Honra ao Mérito Político e Administrativo, mas falhou na tentativa de se reeleger para mais 4 anos na ALPB (na época estava filiado ao PFL), embora conquistasse 24.341 votos. Durante a legislatura seguinte, assumiu uma cadeira como suplente.

Visando as eleições de 2010, Biu Fernandes anunciou sua intenção de filiar-se ao PSB. Recebeu 15.755 votos, ficando como quarto suplente da coligação "Uma Nova Paraíba 2" (formada por PSDB, PSB, PFL e PDT). Em fevereiro do ano seguinte, entrou na Justiça para herdar a vaga de Adriano Galdino, que reassumiria a Secretaria de Interiorização no primeiro mandato de Ricardo Coutinho como governador. O recurso de Biu Fernandes foi baseado na decisão do Supremo Tribunal Federal de que o primeiro suplente do partido é quem assumiria a vaga (Quintans, Hervázio Bezerra e Ariano Fernandes eram os outros 3 suplentes da coligação). Uma decisão do próprio STF em março encerrou as chances do ex-deputado, promovendo Quintans (então no DEM) à vaga. Durante as campanhas para deputado estadual entre 1998 e 2010, lançava o bordão "''Decore este número e guarde com vocês, eu sou..." e falava seu número de candidato (que terminava com o final 006).

Em 2013, filiou-se ao PSL e anunciou que não disputaria uma vaga na ALPB no ano seguinte, mas declarou seu apoio à candidatura à reeleição de Gervãsio Maia, seu principal adversário político. 4 anos depois, desistiu de tentar voltar à Assembleia Legislativa pelo PSL.

Em fevereiro de 2020, foi preso em Patos, acusado de desacatar policiais militares, e em outubro do ano seguinte, durante uma festa no município de Paraíba, foi derrubado após jogar dinheiro para um grupo de crianças, mas não se feriu.

Deputados estaduais da Paraíba
Professores da Paraíba
Empresários da Paraíba
Membros da Aliança Renovadora Nacional
Membros do Partido Socialista Brasileiro da Paraíba
Membros do Partido da Social Democracia Brasileira
Membros do Partido Democrático Trabalhista
Membros do Partido Social Liberal
Membros do Democratas (Brasil)
Naturais de Catolé do Rocha

Membros do Partido Socialista Brasileiro
Membros do União Brasil

Biu Fernandes


Brčanska malta je mjesna zajednica grada Tuzle koja se nalazi u dijelu grada pod nazivom Skojevska. Ime je dobila po obližnjoj raskrsnici koja je nekada bila kapija za ulaz u grad a koja je dolazila iz smjera Brčkog, tj. sjeveroistočne Bosne. Cijelo naselje Skojevska je naslonjeno na rijeku Solinu.

Povijest

Stanovništvo
Skojevska spada u urbano područje općine Tuzle. U njoj je 31. prosinca 2006. godine prema statističkim procjenama živjelo 8.300 stanovnika u 2.615 domaćinstava.

Izvori

Tuzla

Brčanska malta


مغربيات من القدس فيلم مغربي للمخرج عبد الله المصباحي من بطولة السورية رغدة و العداءة المغربية نزهة بيدوان و المغنية المغربية كريمة الصقلي إضافة لنجوم السينما المغربية, أمينة رشيد, لطيفة أحرار, محمد مفتاح و من تصوير المصري محسن نصر و المغربي عبد الكريم الدرقاوي, الفيلم يتكلم حول المأساة اليومية التي يعيشها الشعب الفلسطيني و كفاحه من أجل حريته.

أفلام مغربية إنتاج 2005

مغربيات من القدس (فيلم)


Žuta zvečka (lat. Chondrilla juncea), zeljasta dvogodišnja biljka ili trajnica iz porodice glavočika raširena po dijelovima Euroazije (uključujući i Hrvatsku) i sjeverne Afrike (Maroko, Alžir, Tunis, Libija).

Vrsta je podrijetlom iz podrčja oko Kaspijskog jezera, odakle se raširila po mediteranu i srenjoj Europi, a kasnije je uvezena u brojne druge države po Oceaniji i Sjevernoj i Južnoj Americi.

C. juncea može aseksualno proizvesti veliki broj sjemenki koje se raspršuju vjetrom na velike udaljenosti. Također se može lokalno širiti vegetativnim rastom iz korijenskih fragmenata.

Sinonimi
 Chondrilla acantholepis Boiss.
 Chondrilla acanthophylla Borkh. ex Rchb.
 Chondrilla angustissima Hegetschw.
 Chondrilla crepoides Reich.
 Chondrilla gaudinii Hegetschw.
 Chondrilla glomerata K.Koch
 Chondrilla hispida Desf.
 Chondrilla intybacea Friv.
 Chondrilla juncea subsp. acantholepis (Boiss.) Takht.
 Chondrilla juncea subsp. macrocarpa Chrtek
 Chondrilla laciniata Steven
 Chondrilla lutea Dulac
 Chondrilla rigens Rchb.
 Chondrilla viminea Bubani
 Chondrilla virgata C.Presl
 Chondrilla viscosa Gilib.
 Hieracium chondrilla E.H.L.Krause
 Hieracium junceum (L.) Bernh.

Izvori

Chondrillinae
Flora Europe
Flora Hrvatske
Flora Azije
Flora Alžira
Flora Maroka
Flora Tunisa
Flora Libije

Žuta zvečka


فيروسات الطحالب حقيقية النواة  عائلة من الفيروسات (160 اٍلى 560 ألف زوج من القواعد ) وهي من الفيروسات ثنائية سلسلة الدنا. تصيب أفراد هذه العائلة الطحالب حقيقية النواة البحرية وتلك الخاصة بالمياه العذبة. لها شكل عشروني الوجوه، غشاء شحمي داخلي متطبق، كليا أو جزئيا، في هيولى الخلايا المضيفة.

مراجع

وصلات خارجية
 نطاق فيروسي فيروسات الطحالب حقيقية النواة

فيروسات الطحالب حقيقية النواة
عائلات فيروسية
علم الفيروسات
فيروسات دي أن إيه نووية سيتوبلازمية كبيرة

فيروسات الطحالب حقيقية النواة


Academia de Danças es el sexto álbum de estudio del compositor Egberto Gismonti realizado en 1974 para EMI-Odeon. Este trabajo significa el comienzo de una nueva etapa para Egberto pues deja atrás la música popular brasileña, para dar pie de lleno a una mezcla de estilos instrumentales que combina el jazz fusión, la música contemporánea o el rock progresivo, al incorporar una orquesta de cuerdas, sintetizadores e instrumentos acústicos y electrónicos a sus composiciones cada vez más complejas y audaces. Es el resultado de años de evolución y búsqueda de un lenguaje musical personal, es cual seguirá desarrollando por muchos años al fusionar y combinar diferentes elementos.

Pistas

 Palacio de pinturas
 Jardim de prazeres
 Celebração de nupcias
 A porta encantada
 Scheherazade
 Bodas de prata
 Quatro cantos
 Vila Rica 1720
 Continuidade dos parques
 Conforme á altura do sol
 Conforme á altura da lua

Créditos
 Egberto Gismonti: piano, piano eléctrico, sintetizador, órgano, guitarra acústica, flauta, voces
 Danilo Caymmi: flauta bajo
 Paulo Guimarães: flauta
 Tenorio Junior: piano eléctrico y órgano
 Luiz Alves: bajo
 Roberto Silva: batería
 Dulce Bressane: voces
 Mario Tavares: dirección de orquesta de cuerdas

Referencias

Álbumes de 1974
Álbumes de Egberto Gismonti

Academia de Danças


11326 Ladislavschmied este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11326 Ladislavschmied este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul din Ondřejov de Lenka Šarounová. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,45 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 5,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

11326 Ladislavschmied


مايك بيب  من مواليد 28 كانون الأول - ديسمبر من عام 1946 في بلدة اماجون في ولاية أركنساس هو سياسي أميركي ينتمي إلى الحزب الديمقراطي الأمريكي وحاكم لولاية أركنساس منذ 9 كانون الثاني - يناير من عام 2007 حصل مايك بيب على شهادته الجامعية الأولى في جامعة ولاية أركنساس في عام 1968 وشهادة في القانون من جامعة ولاية أركنساس في عام 1972، ومايك بيب متزوج ولديه ثلاثة أطفال.

مراجع

أسقفيون أمريكيون
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من نيوبورت (أركنساس)
أعضاء مجلس شيوخ ولاية أركنساس
أفراد الجيش الأمريكي
حكام ولايات أمريكية من الحزب الديمقراطي
حكام ولاية أركنساس
خريجو جامعة أركنساس
خريجو جامعة أركنساس الحكومية
ديمقراطيون من ولاية أركنساس
سياسيون أمريكيون
محامون من ولاية أركنساس
مدعي أركنساس العام
مواليد 1946

مايك بيب


Konstal 112N je prototip zglobnog tramvaja iz tvornice Konstal. Ovo je prvi niskopodni tramvaj proizveden u Poljskoj.

Povijest
1989. godine je njemački tramvaj GT6N je bio prvi 100% niskopodni tramvaj na svijetu. Zatim su proizvođači u Europi započeli razvijati svoje niskopodne tramvaje, pa je tako i Konstal razvio svoje niskopodne tramvaje.

Konstrukcija
Tip 112N je dvodijelni, jednosmjerni tramvaj s 24% niskopodnosti u drugom dijelu, kraj trećih vrata. Tramvaj ima četvera dvokrilna vrata, naspram tipa 105N ima panoramske prozore. U tramvaju se nalaze šest motora koji hlade ventilatorima. Tramvaj ima tapecirane stolice.

Konstrukcija tipa 112N je slična kasnijem tipa 114Na.

Nabave tramvaja

Izvori

Tramvajska vozila Konstal

Konstal 112N


Dyllan Harmer (* 7. September 1992 in Nambour) ist ein ehemaliger australischer Biathlet.

Karriere
Dyllan Harmer begann 2005 mit dem Skilanglauf sowie ein Jahr später mit dem Biathlonsport. 2008 wurde Harmer Vizemeister des Junioren-Sprints bei den Australischen Meisterschaften, ein Jahr später Juniorenmeister im Sprint und dem Distanzrennen. 2009 nahm er erstmals an den Juniorenweltmeisterschaften 2009 in Canmore teil und erreichte die Ränge 48 im Einzel, 53 im Sprint und 52 im Verfolgungsrennen. Es dauerte zwei Jahre, bis der Australier in Nové Město na Moravě erneut zu internationalen Einsätzen kam und an den Juniorenweltmeisterschaften 2011 teilnahm. Im Einzel wurde er 48. im Sprint verpasste er als 61. um einen Rang das Verfolgungsrennen. 2012 kamen in Kontiolahti die Platzierungen 80 im Einzel und 81 im Sprint hinzu.

2009 bestritt Harmer sein erstes Rennen bei den Männern im IBU-Cup in Ridnaun, wo er 153. des Sprints wurde. 2012 konnte er seine Bestleistung auf Rang 80 bei einem Einzel in Forni Avoltri verbessern. Erste internationale Meisterschaft bei den Männern und erster Karrierehöhepunkt wurden die Weltmeisterschaften 2012 in Ruhpolding, bei denen der Australier im Einzel 131. und im Sprint 130. wurde. Nach einer weiteren Saison im IBU-Cup nahm Harmer auch an den Weltmeisterschaften 2013 teil, einen Platz unter den besten 100 verfehlte er allerdings erneut deutlich. Das beste Ergebnis auf der zweiten Ebene gab es kurz darauf im EM-Sprint, als Harmer auf Rang 50 ins Ziel kam. Für die Olympischen Spiele in Sotschi konnte er sich nicht qualifizieren.

Nach dem Einzelrennen der WM 2015, welches er als letzter der 125 Starter abschloss, beendete Harmer im Alter von gerade einmal 22 Jahren seine Karriere.

Statistiken

Weltcupplatzierungen

Biathlon-Weltmeisterschaften
Ergebnisse bei den Weltmeisterschaften:

Juniorenweltmeisterschaften
Ergebnisse bei den Juniorenweltmeisterschaften:

Weblinks
 Homepage (englisch)

Biathlet (Australien)
Australier
Geboren 1992
Mann

Dyllan Harmer


ملاك الثورة  هي رواية للخيال العلمي من سنة 1893 للكاتب الأنجليزي «جورج غريفيث»
وهي أول رواية نشرت له ولا تزال تمثل أشهر أعماله الأدبية.
وقد نشرت الرواية لأول مرة في مجلة «بيرسون» وكانت بمثابة الدافع لنجاح قصة «المعركة الكبرى لسنة 1892» في مجلة الأبيض والأسود والتي كانت بدورها مستوحاة من معركة «دوركينغ» كما هو الحال بالنسبة لرواية «ملاك الثورة».

وتعتبر الرواية مزيجا من رواية«جول فيرن» التي تحكي عن حروبه الجوية التخيلية المستقبلية إضافة إلى قصة الحرب المستقبلية للغزو الأدبي ل«شيزني» ;وتحكي رواية ملاك الثورة قصة مجموعة من الأرهابيين الذين يحاولون الأنتصار في المعركة الجوية العالمية باستخدام المناطيد.

مراجع

وصلات خارجية

الخيال في 1903
الخيال في 1904
روايات بريطانية في 1893
روايات خيال علمي
روايات خيال علمي 1893
روايات رعب
روايات علمية خيالية بريطانية

ملاك الثورة


La liste des sous-marins de la Turquie regroupe les sous-marins qui ont servi dans la marine turque du  à nos jours. Ils sont regroupés par classe, et au sein de la classe, triés par numéro de fanion.

Classe Birinci İnönü
Sous-marin allemand de type Unterseeboot type UB III :

Dumlupınar
Version du sous-marin italien Vettor Pisani

Sakarya
Version du sous-marin italien classe Argonauta

Gür
Unterseeboot type IA allemand.

Classe Ay
classe Ay, version du Unterseeboot type XA allemand :

Classe Oruç Reis
 (version de la classe S de la Royal Navy.

Classe Balao américaine (non modifié)
Ex-classe Balao de l'United States Navy :

Classe Balao (type à schnorchel)

Ex-classe Balao de l'US Navy type à schnorchel :

Classe Balao ex-US (type GUPPY IA)
Ex-classe Balao de l'US Navy, type GUPPY IA

Classe Balao ex-US (type GUPPY IIA)
Ex-classe Balao de l'US Navy, type GUPPY IIA :

Classe Balao ex-US (type GUPPY III)
Ex-classe Balao de l'US Navy, type GUPPY III

Classe Tench ex-US

Ex-classe Tench de l'US Navy, programme GUPPY IIA :

Classe Tang ex-US
 ex-US Navy :

Classe Atılay
Classe Atılay, Type 209/1200 de Howaldtswerke-Deutsche Werft :

Classe Preveze

classe Preveze (Type 209/1400 de Howaldtswerke-Deutsche Werft) :

Classe Gür

Classe Gür  Howaldtswerke-Deutsche Werft Type 209 T2/1400:

Classe Reis
Six sous-marins de classe Reiss en construction, des Type 214 avec un système air-independent propulsion (AIP) développe par Howaldtswerke-Deutsche Werft (HDW)

Voir aussi
 Marine turque

Notes et références

Liens externes
 .
 Denizaltı Filosu Komutanlığı
 Unofficial Homepage of Turkish Navy

Bateau de guerre turc
Liste de sous-marins

Liste des sous-marins de la Turquie


Chilton may refer to:

People
Surname
 Chilton (surname)

Given name
 Chilton Allan (1786–1858), American lawyer and politician
 Chilton C. Baker (1874–1967), American politician
 Charles Chilton Moore (1837–1906), American atheist and editor
 Chilton Price (1913–2010), American songwriter
 Joseph Chilton Pearce (1926–2016), American author
 Chilton A. White (1826–1900), American lawyer and politician

Place names
England
 Chilton, Buckinghamshire
 Chilton, County Durham
 Great Chilton
 Chilton Lane
 Chilton Moor
 Chilton, Kent, a location
 Chilton, Oxfordshire
 Chilton, Suffolk
 Chilton Candover, Hampshire
 Chilton Cantelo, Somerset
 Chilton Foliat, Wiltshire
 Chilton Polden, Somerset
 Chilton Street, Suffolk
 Chilton Trinity, Somerset

United States
 Chilton, Missouri
 Chilton, Texas
 Chilton, Wisconsin, a city partly within the town of Chilton
 Chilton (town), Wisconsin
 Chilton County, Alabama

Other
 Chilton Times-Journal, newspaper in Chilton, Wisconsin
 USS Chilton (APA-38)
 Frederick Chilton, fictional character in Thomas Harris's Red Dragon and The Silence of the Lambs
 Chilton Academy is a fictional prep school in the TV drama series Gilmore Girls.
 Chilton Company, a publisher commonly known for their automotive maintenance manuals
 2221 Chilton, an asteroid
 Chilton Aircraft, a British aircraft manufacturer

See also
Chiltern (disambiguation)
Shilton (disambiguation)

Chilton


Volavčica je rijeka u središnjoj Hrvatskoj. Izvire ispod obronaka planine Japetić, najvišeg vrha Samoborskog gorja. U gornjem dijelu toka mještani je nazivaju Draga po mjestu Draga Svetojanska kroz koje prvo protječe, a koje se u srednjem vijeku zvalo Gornje Volavje. U mjestu Brezari pripaja joj se potok Toplica koji nastaje iz termalnog izvora u mjestu Toplica. Nizvodno od Brezara protječe kroz Petrovinu gdje je u 18. stoljeću zagrebački Kaptol sagradio mlin za proizvodnju papira na Volavčici. Rječica je dala ime mjestu Volavje kroz koje zatim protječe uz drevnu crkvu BDM Volavske Sniježne iz 12. stoljeća.

Lijeva pritoka joj je potok Malunjčica koji se ulijeva kod Novaka Petrovinskih.

Volavčica se kod Domagovića ulijeva u lateralni kanal uz autocestu Zagreb – Rijeka, koji se spaja s rijekom Kupčinom kod Lazine.

Povijesno, prije izgradnje autoceste koja je presjekla prirodne tokove potoka i rječica koje su se sa samoborskog gorja spuštale u pokupsku ravnicu i močvarno područje Crne Mlake, prirodno je ušće Volavčice u Kupčinu bilo južnije u poplavnim šumama Domagovićki lugovi. Kod mjesta Donja Kupčina su se zajedno ulijevale u Kupu. Stari tok je vidljiv na austrougarskim kartama iz 18. i 19. stoljeća.

Povijesni značaj
Zagrebački kaptol dao je 1711. godine na rječici Volavčici u Petrovini izgraditi papiranu, odnosno mlin za proizvodnju papira.

Radove na izgradnji mlina vodio je karlovčanin Matija Paller s trojiicom radnika. Mlin je bio dovršen 30. lipnju 1713. o blagdanu Petrova. Proizvodnja papira na mlinu u Petrovini bila je kratkog vijeka jer su ga pobunjeni pokupski seljaci zapalili 1715. godine.

Hidrocentrala u Domagoviću
Veliku važnost u povijesti Domagovića imao je mlin na Volavčici koji je izgrađen 1884. na mjestu gdje je prije bila drvena vodenica.

Na inicijativu zemljišne zajednice Domagovića 1923. puštena je u pogon električna centrala koja je električnom energijom napajala mlin, vršlicu te cijeli Domagović

Dovedeni su stručnjaci iz Austrije kako bi radili na ugradnji nove Siemensove centrale 1921.

Tako je električna turbina pogonjena vodom iz Volavčice na hidrocentrali u Domagoviću proizvodila 35 kW el. energije snabdijevajući tako u ono vrijeme "strujom" ne samo Domagović, već i okolna naselja.

Izvori

Rijeke u Hrvatskoj
Porječje Kupčine

Volavčica