Acest articol dezvoltă secțiunea Opera a articolului principal Nicolae Grigorescu.

"În desfășurarea marelui său talent, pictorul din Câmpina apare cu aceleași trei mari însușiri, pe care până acum nu le împarte, nici în cea mai mică, măsură, cu nimeni.

Cea mai însemnată, din ele, nota dominantă a sufletului său de artist, e adevărul. Tablourile sale sunt reale, autentice, cu totul în același înțeles în care e autentic un vechi hrisov, cu scriptura sa deosebită, cu podoabele sale particulare, cu stilul său anumit, ce nu se poate născoci de un interesat. Aceste lucruri au fost și sunt, dar noi am știut de ele, deși trăim în mijlocul lor, numai când acest pictor a venit să ne spuie, pe când atâția mâzgăleau din amintire sau din fantezie, că țara noastră, țara neamului nostru are acest cer, această lumină, aceste perspective și că fiii ei cei mai adevărați, subt pânzăturile lor aspre, au, când sunt veseli, acest zâmbet, și acest înțeles în ochii adânci atunci când îi fură taina vieții sau a firii.

Grigorescu nu caută, nu combină, nu potrivește prin nici un meșteșug, măcar din cele mai îngăduite și mai intrate în obiceiul tuturor pictorilor. El nu se gândește că din potrivirea cutărui grup cu o anumită natură ar putea să rezulte un efect, care poate să intereseze și să placă. Goana după subiect, după subiectul nou, cum se zice, îi e cu desăvârșire necunoscută și, desigur, neînțeleasă. Noul e în ochii săi, în acei ochi străbătători, de diamant negru, și acel nou nu e momeală, ingeniozitate, prefacere sau prefăcătorie, ci e adevărul; mărimea sufletului său curat se înfrățește de-a dreptul cu aceeași mărime curată a naturii. Mâna se mișcă de la sine, și bucata de pânză se preface într-o destăinuire fermecătoare a amănuntului de viață ce a răsărit în calea pictorului. El n-ar ști să deosebească însă partea lui în această veșnicie a unui colț din lumea noastră. În frăția de toate zilele cu natura, nu s-a gândit niciodată să facă o hotărnicire a stăpânirii sale. Ce e al ei, e și al lui; ea-l împărtășește cu toate frumusețile; el le privește pe toate, le reproduce cu o măreață supunere, care-l înalță mai mult decât orice invenție trufașă. Arta lui, totuși așa de puternic personală, prin osteneala îndelungată, prin jertfa de o viață întreagă cu care a cucerit-o, ajunge la acea culme, păstrată pentru foarte puțini aleși: impersonalitatea. Nu zici alta decât că: e așa, și e foarte frumos pentru aceea. Natura binevoiește a iscăli ceea ce a ieșit din mâna închinătorului ei celui mai sincer.

A doua însușire e poezia. Există o poezie fabricată, o poezie de manufactură, care ne înjgheabă lesne în afară de lucrurile care sunt, poezia decorurilor de carton și subiectelor rare, străine, vechi, fantastice. Dar e și o alta, o mare poezie sfioasă, pentru găsirea căreia se cere și vitejia, și răbdarea, și nevinovăția unui Făt-Frumos al poveștilor. Cea dintâi trebuie necontenit reînnoită, dreasă, spoită; cealaltă e de o credință veșnică și nu se deslipește niciodată de cel ce a cucerit-o. Ea se îmbină de acolo înainte cu gândul, cu spusa sau fapta cuceritorului. Din tablourile lui Grigorescu ea nu s-a despărțit și nu se va despărți niciodată și pare așa de simplă, încât neînțelegătorul își închipuie poate că se găsește pentru orice trecători la răspântie, pe când pentru a o găsi și robi trebuie tot avântul neobosit al unui suflet mare.
Grigorescu e fecund, bogat, nemărginit în această însușire a lui. Bătrânețea sa e aproape tot așa de harnică precum i-au fost anii tinereții. Unii pot găsi că el a făcut multe tablouri. Pentru dânsul, cred că această noțiune nu există. El ascultă, de chemări ce nu se discută, și aceste chemări îi vin așa cum voiesc ele. Nu se teme deci, și nu se laudă pentru îmbelgușarea operei sale."-- Nicolae Iorga - (Fragment din Expoziția Grigorescu, Semănătorul, ianuarie 1904; reluat în O luptă literară, vol. I, 1916. Reprodus din Scrieri despre artă, antologie și prefață de Barbu Theodorescu, Editura Meridiane, București, 1968)

Picturi reprezentative

Referințe

Bibliografie
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, București, 1910
 Virgil Cioflec: Grigorescu, Editura Cultura Națională, București, 1925
 Mircea Popescu: N. Grigorescu, seria Arta pentru toți, Editura Meridiane, București, 1962
George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol. București, 1961-1962Grigorescu - Album comemorativ la 100 de ani de la decesul lui artistului, editat de Muzeul Național de Artă al României cu ocazia expoziției retrospective "Grigorescu pictor al naturii" desfășurată la Galeria de Artă Românească Modernă a muzeului, texte de Mariana Vida și Monica Enache, coordonator Rodica Matei, București, 25 octombrie 2007
 Alexandru Cebuc: Grigorescu, Editura Monitorul Oficial R.A., București, 2008

Legături externe

Alexandru Vlahuță: N. I. Grigoresco : Sa vie et son oeuvre - Editură Bucarest: Imprimerie Socec & C-ie, Société Anonyme, 1911 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Grigorescu și Franța: Studiu asupra formației spirituale și artistice a maestrului - Editura Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, Imprimeria Națională București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Franța văzută de pictori români - ALBUM'' - Editura Casei Școalelor, București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017

Grigorescu, Nicolae
Lista picturilor, Grigorescu
Lista picturilor
Grigorescu

Lista picturilor reprezentative realizate de Nicolae Grigorescu


"ඉතාලි භාෂාව" හෙවත් ලිංගුවා ඉතාලියානා යනු ඉන්‍දු-යුරෝපීය භාෂා පවුලේ රොමාන්සීය භාෂාවකි (Romance language). ඉතාලි භාෂාව, බොහෝ සෙයින් ලතින් භාෂාවට කිට්ටු ම භාෂා වන සාඩීනියානු සහ වල්ගර් ලතින් භාෂා ඔස්සේ සම්භවය වී ඇත. ඉතාලි භාෂාව, ස්විට්සර්ලන්තයේ සහ ඉතාලියේ මෙන්ම ශාන්ත මරිනෝ(San Marino) සහ වතිකානුවේ ද නිල භාෂාව වන අතර බටහිර ඉස්ට්‍රියාවේ (ක්‍රොඒෂියාව සහ ස්ලොවේනියාව) තුළ නිල සුළුතර තත්‍වයක් එයට ඇත. එය කලින් ඇල්බේනියාව, මෝල්ටාව, මොනාකෝ, මොන්ටිනිග්‍රෝ (කොටෝර්), ග්‍රීසිය (අයෝනියන් දූපත් සහ ඩොඩෙකැනීස්) යන රටවල ද නිල භාෂාවක් ව පැවතී ඇත. තවද ඉතාලි භාෂාව  කලින් ඉතාලියේ නැගෙනහිර අප්‍රිකානු සහ ඉතාලියේ උතුරු අප්‍රිකානු ප්‍රදේශවල නිල භාෂාවක් වූ අතර විවිධ අංශවලින් එය තවමත් එම ප්‍රදේශවල වැදගත් කාර්‍ය්‍යභාරයක් ඉටු කරයි. ඇමරිකාවේ සහ ඕස්ට්‍රේලියාවේ විශාල විදේශික ප්‍රජාවන් ද ඉතාලි භාෂාව කතා කරයි. ඉතාලි භාෂාව බොස්නියාවේ සහ හර්සගොවීනාව සහ රුමේනියාවේ කලාපීය හෝ සුළුතර භාෂා සඳහා වන යුරෝපීය ප්‍රඥප්තිය මගින් ආවරණය වන භාෂාවන් යටතේ ඇතුළත් කර ඇත. ඉතාලි භාෂාව කතා කරන බොහෝ දෙනෙක් ඉතාලි බස එහි සම්මත ස්වරූපයෙන් හෝ කලාපීය ප්‍රභේදවලින් කථා කරති.
ඉතාලි යනු ප්‍රධාන යුරෝපීය භාෂාවක් වන අතර එය යුරෝපයේ ආරක්‍ෂාව සහ සහයෝගීතා සංවිධානයේ (the Organization for Security and Co-operation in Europe) නිල භාෂාවක් වන අතර යුරෝපීය කවුන්සිලයේ වැඩ කරන භාෂාව (working language) කි. ඉතාලි බස, කථිකයන් මිලියන 67 ක් (යුරෝපා සංගම් ජනගහනයෙන් 15%) යුරෝපීය සංගමයේ වැඩිපුරම කතා කරන දෙවන මව් භාෂාව වන අතර එය දෙවන භාෂාවක් ලෙස යුරෝපා සංගම් පුරවැසියන් මිලියන 13.4 ක් (3%) කතා කරයි. යුරෝපා සංගම් නොවන යුරෝපීය රටවල (ස්විට්සර්ලන්තය, ඇල්බේනියාව සහ එක්සත් රාජධානිය වැනි) සහ වෙනත් මහාද්වීපවල ඉතාලි කථිකයන් ඇතුළුව මුළු කථිකයින් සංඛ්‍යාව ආසන්න වශයෙන් මිලියන 85 කි. රෝමානු කතෝලික ධූරාවලියෙහි භාෂාමය (පොදු භාෂාව) මෙන්ම මෝල්ටාවේ ස්වෛරී මිලිටරි නියෝගයේ නිල භාෂාව ලෙස සේවය කරන ශුද්ධාසනයේ ප්‍රධාන වැඩ කරන භාෂාව ඉතාලි වේ. සංගීත පාරිභාෂිතය හා ඔපෙරා භාවිතය නිසා ඉතාලි, සංගීතයේ භාෂාව ලෙස හැඳින්වේ. සංගීතය ගැන සඳහන් කරන බොහෝ ඉතාලි වචන ලොව පුරා විවිධ භාෂාවලට ගෙන ඇති අතර ඒවා ජාත්‍යන්තර වචන බවට පත්ව ඇත. කලාව සහ ආහාර හා සුඛෝපභෝගී භාණ්ඩ වෙළඳපල තුළ ද එහි බලපෑම පුළුල් ය.
ඉතාලිය එක්සත් වීමෙන් පසු ඉතාලි භාෂාව රජය විසින් සම්මත කරන ලදී. මීට පෙර ටස්කන් මත පදනම් වූ සාහිත්‍ය භාෂාවක් වූ ෆ්ලොරෙන්ටයින් සමාජයේ ඉහළ පංතියේ අය කතා කළහ. එහි වර්‍ධනය අනෙකුත් ඉතාලි භාෂාවන්ගෙන් ද, සුළු වශයෙන් පශ්චාත්-රෝම ආක්‍රමණිකයන්ගේ ජර්මානු භාෂාවලින් ද බලපෑම් ඇති කළේය. ස්වකීය මුතුන් මිත්තෙකු වන ලතින් භාෂාවෙන් උගත් වචන ඉතාලි භාෂාවට ඇතුළත් කිරීම ලිඛිත භාෂාව, විද්‍යාත්මක පාරිභාෂිතය සහ පල්ලියේ පූජනීය භාෂාවේ බලපෑම තුළින් ඉතාලි බස ස්වයංපෝෂිත විය. මධ්‍යකාලීන යුගයේ හා නූතන යුගයේ මුල් භාගය වන විට ඉතාලියානුවන් ලතින් භාෂා සාක්‍ෂරතාවයෙන් පෙළෙන අතර එම නිසා ඔවුන් පහසුවෙන් ලතින් වචන ලිවීමට හා අවසානයේ කථාවට යොදා ගත්හ. අනෙකුත් බොහෝ රොමාන්සීය භාෂාවන් මෙන් නොව, ඉතාලි කෙටි හා දිගු ව්‍යාංජනාක්‍ෂර අතර ලතින් භාෂාවෙහි වෙනස රඳවා ගනී. ඉතාලි වචන රිද්මයානුකූලව භාවිතා කිරීම අතිශයින්ම පහසු කරවන සාධකයක් වන ස්වදේශීය ඉතාලි වචන සියල්ලම පාහේ ස්වර වලින් අවසන් වේ.

මූලාශ්‍ර

ඉතාලිය

ඉතාලි භාෂාව


Stephen Kinzer (born August 4, 1951) is an American author, journalist, and academic. A former New York Times correspondent, he has published several books and writes for several newspapers and news agencies.

Reporting career
During the 1980s, Kinzer covered revolutions and social upheaval in Central America and wrote his first book, Bitter Fruit, about military coups and destabilization in Guatemala during the 1950s. In 1990, The New York Times appointed Kinzer to head its Berlin bureau, from which he covered Eastern and Central Europe as they emerged from the Soviet bloc. Kinzer was The New York Times chief in the newly established Istanbul bureau from 1996 to 2000.

Upon returning to the U.S., Kinzer became the newspaper's culture correspondent, based in Chicago, as well as teaching at Northwestern University. He then took up residence in Boston and began teaching journalism and U.S. foreign policy at Boston University. He has written several nonfiction books about Turkey, Central America, Iran, and the U.S. overthrow of foreign governments from the late 19th century to the present, as well as Rwanda's recovery from genocide.

Kinzer also contributes columns to The New York Review of Books, The Guardian, and The Boston Globe. He is a Senior Fellow in International and Public Affairs at the Watson Institute for International and Public Affairs at Brown University.

Views
Kinzer's reporting on Central America was criticized by Edward S. Herman and Noam Chomsky in their book Manufacturing Consent (1988), which cited Edgar Chamorro ("selected by the CIA as press spokesman for the contras") in his interview by Fairness and Accuracy in Reporting describing Kinzer as "just responding what the White House is saying". In chapter 2 of Manufacturing Consent, Kinzer is criticized for deploying no skepticism in his coverage of the murders of GAM leaders in Guatemala and for "generally employing an apologetic framework" for the Guatemalan military state.

Kinzer has since that time criticized what he regards as interventionist U.S. foreign policy toward Latin America and more recently, the Middle East. In Overthrow: America's Century of Regime Change From Hawaii to Iraq (2006), he critiqued U.S. foreign policy as overly interventionist. In a 2010 interview with Imagineer Magazine, he said:

In his 2008 book A Thousand Hills: Rwanda's Rebirth and the Man who Dreamed It, Kinzer credits President Paul Kagame for what he calls the peace, development, and stability in Rwanda in the years after the Rwandan genocide, and criticizes Rwanda's leaders before the genocide, such as Juvenal Habyarimana. According to Susan M. Thomson, the "book is an exercise in public relations, aimed at further enhancing Kagame's stature in the eyes of the west", is one-sided due to heavy reliance on interviews with Kagame and even apologist.

Kinzer has been criticised  for "help[ing] spread Assad's propaganda". In a 2016 opinion piece, Kinzer wrote that Aleppo had been liberated by Bashar al-Assad's forces from the violent militants who had ruled it for three years, but that the American public had been told "convoluted nonsense" about the war. He added: "At the recent debate in Milwaukee, Hillary Clinton claimed that United Nations peace efforts in Syria were based on 'an agreement I negotiated in June of 2012 in Geneva.' The precise opposite is true. In 2012 Secretary of State Clinton joined Turkey, Saudi Arabia, and Israel in a successful effort to kill Kofi Annan's UN peace plan because it would have accommodated Iran and kept Assad in power, at least temporarily. No one on the Milwaukee stage knew enough to challenge her." Clinton was referencing the Geneva I Conference on Syria, during which the major powers agreed on principles and guidelines for a power transition.

In April 2018, he added:
Kinzer promoted the conspiracy theory that the 2018 Syrian Gas Attacks on Civilians in the Douma region was a "false flag" attack, suggesting the event was staged by either al-Qaeda, NATO, or Syrian Civil Defense.

Kinzer has opposed US support for Ukraine in response to the 2014 and 2022 Russian invasions, claiming that the war is a proxy war provoked by NATO expansion. Kinzer claimed in March 2022, after Russia's initial invasion, that US provision of arms to Ukraine only "guarantees more suffering and death" and that it "provoke[s] Russia to respond by killing more Ukrainians." Kinzer believes that "for American strategic planners, this war has little to do with Ukraine. They see it as a battering ram against Russia. Since saving Ukrainian lives is not their priority, they view diplomacy as an enemy." Kinzer has rejected the "villainous" depiction of Vladimir Putin, stating: "For years, we reveled in our moral superiority over colorful nemeses like Castro, Khadafi, and Saddam Hussein. Putin fits perfectly into this constellation."

Bibliography

See also
 Timeline of United States military operations

References

External links

 Interview with Kinzer for Guernica Magazine

 "Empirical Evidence", on WNYC's The Brian Lehrer Show,  April 26, 2006
 Interview with Stephen Kinzer and Martha Cardenas (mp3) February 10, 2008

1951 births
Living people
21st-century American historians
21st-century American male writers
American foreign policy writers
American male non-fiction writers
American newspaper reporters and correspondents
Boston University faculty
Historians of the Central Intelligence Agency
Maria Moors Cabot Prize winners
The New York Times writers
Northwestern University faculty
Brown University faculty
Boston University alumni

Stephen Kinzer


ගල් ලෙනක් ඇති ගල් කුලක් මතට ඇදහැලෙන වැසි වතුර ගල් කුලේ පෘෂ්ඨය දිගේ පහලට ගලාවිත් ගල් ලෙන තුලට ඇතුළුවීම වැලැක්වීම පිණිස තිරස් අතට ගල් කුලේ කොටන්නාවූ නොගැඹුරු ඇලි  කටාරම් නම් වේ.

කටාරම (කෙටුම)


Ribonucleosídeo-trifosfato redutase (, ribonucleosídeo redutase, 2'-deoxiribonucleosídeo-trifosfato:tioredoxina-oxidada 2'-oxidoredutase) é uma enzima com nome sistemático 2'-deoxyribonucleoside-triphosphate:thioredoxin-disulfide 2'-oxidoreductase. Esta enzima catalisa a seguinte reação química:

 Trifosfato de 2'-deoxirribonucleosídeo + dissulfeto de tiorredoxina + H2O  trifosfato de ribonucleosídeo + tiorredoxina

Ribonucleosídeo-trifosfato redutase requer uma coenzima cobamida e ATP.

Ligações externas

EC 1.17

Ribonucleosídeo-trifosfato redutase


The Delinquents is a 1957 American drama film written, produced, and directed by Robert Altman. As the directorial debut of Altman, he filmed it in his hometown of Kansas City, Missouri during the summer of 1956 on a $63,000 budget. It is not only the first film Altman directed, but also the first to star Tom Laughlin.

Plot
In suburban Kansas City, a group of hot-rod greasers and carousing delinquents stir trouble in a bar when they are denied drinks. Cholly and Eddy, the leaders of the gang, respond by breaking a window. Meanwhile, 18-year-old Scotty White and 16-year-old Janice Wilson are very much in love, but her parents stand between them because Janice is "too young to go steady" and Scotty "hangs out with the wrong crowd", with her dad telling him to stay away. Scotty, going to college in the fall, is told he could talk to them about seeing her when he comes back for Christmas vacation. At the drive-in alone that night, Scotty gets wrongly targeted by a gang who are looking for the person who slashed one of their tires. Cholly comes to Scotty's rescue. Cholly cooks up the idea of posing as Janice's new boyfriend and bringing her to meet Scotty the next night. The plan works well, and the teen crowd all meet at an abandoned mansion on the edge of town. However, the party gets out of hand with wild drinking and dancing, and Scotty and Janice leave to be alone after Cholly and Eddy each dance suggestively with Janice.

Soon after, the police mysteriously appear and break up the drunken free-for-all. Cholly and his right-hand-delinquent Eddy suspect Scotty of tipping off the police, and the whole gang kidnaps Scotty the next day and force him to gulp down an entire bottle of Scotch when he won't admit to being the informant. In panic after Scotty passes out from drinking, the gang begins to drive him out to the country with the intention of abandoning him on the side of the road but on the way they pull into a service station to get some gas. Eddy decides to hold up the station, but Scotty unknowingly bungles it when he wakes up. Cholly hits the station attendant on the head with a gas pump, and the gang speeds off, leaving Scotty behind with the cash and the attendant. Scotty staggers home, finds the gang has kidnapped Janice, has several fights, and then has a switchblade fight with Cholly (told by a psychotic Eddy to kill Scotty to kill the only witness) in a home kitchen. Wounded, Scotty then goes to the police as the Whites and Wilsons reclaim their kids.

The film, which had started with a voiceover describing it as a tale of violence and immorality, ends with a voiceover:
"This is one story. Who's to blame? The answers are not easy, nor are they pleasant. We are all responsible, and it's our responsibility not to look the other way. Violence and immorality like this must be controlled, channeled. Citizens everywhere must work against delinquency, just as they work against cancer, cerebral palsy, or any other crippling disease. For delinquency is a disease. But the remedies are available: patience, compassion, understanding, and respect for parental and civil authority. By working with your church group, with a youth organization in your town, by paying closer attention to the needs of your children, you can help prevent the recurrence of regrettable events like the ones you have just witnessed. You can help halt the disease before it cripples our children, before it cripples society."

Cast
 Tom Laughlin as Scotty White
 Peter Miller as Bill Cholly
 Richard Bakalyan as Eddy
 Rosemary Howard as Janice Wilson
 Leonard Belove and Helen Hawley as Mr. and Mrs. White
 James Lantz and Lotus Corelli as Mr. and Mrs. Wilson
 Christine Altman as Sissy Wilson

Production

Background

Elmer Rhoden Jr. was a Kansas City motion picture theater exhibitor, president of the prominent Commonwealth Theaters chain in Missouri, Kansas, Arkansas, Iowa, Oklahoma, and South Dakota. Rhoden wanted to get into producing films. He had the distributing apparatus at hand and the necessary capital to invest. Although television was drawing viewers out of the theaters, teenagers still frequented theaters, and, soon, film producers realized that there was a large "teen market" they could tap into. During the mid-to-late 1950s, following the success of movies by American International Pictures aimed at the teenage market such as Shake, Rattle & Rock! and Hot Rod Girl, a huge wave of films, often referred to as exploitation films, were later produced by the major Hollywood studios and independents alike. Common subjects of 1950s teen films included juvenile delinquency, rock and roll, horror, science fiction, and hot rods. Rhoden Jr. was one of the first independent exhibitors to note these shifts in the film industry and was determined to make it work for his business.

Due to the "consent decree" component of the "Paramount Ruling", the major studios were constrained from booking their own chains by this antitrust ruling. But the Commonwealth circuit and other small regional independent film companies, by virtue of not having previously existed as film producers, were exempt from this rule. It was the beginning of the days of the low-budget regional filmmaker, and Rhoden figured that if he budgeted his "teen-flicks" cheaply enough and peddled them to his own Commonwealth chain, he would be guaranteed a tidy profit. So, in the spring of 1956, he raised $63,000 with the help of other local businessmen in Kansas City, decided his first teen film would be about troubled teens, thought up a title for it and nothing else, and hired local filmmaker Robert Altman (who knew Rhoden Jr. casually and had been directing industrial films and documentaries for the local Calvin Company) to write and direct the film.

Using several starting points such as Blackboard Jungle, The Wild One, and Rebel Without a Cause for influence, Altman wrote the screenplay for The Delinquents in five to seven days.

Casting
Rhoden approved the script and gave Altman the go-ahead on the casting, scouting of locations, and so forth. For much of the cast, Altman turned to the local Kansas City actors with whom he had worked in community theater and in industrial films, including James Lantz, Leonard Belove, and Kermit Echols, as well as his then-wife Lotus Corelli and his eight-year-old daughter Christine. However, hoping for a Hollywood-style film, Altman and Rhoden took a trip to California and cast for the three leads there. They came up with Peter Miller from Blackboard Jungle to play Cholly, and Richard Bakalyan to play Eddy. Tom Laughlin was cast in the lead role of Scotty, here making his film debut. Altman and Rhoden also came back from California with soundman Bob Post and camera operator Harry Birch.

Altman employed his friends and Calvin co-workers on the crew, including Reza Badiyi as assistant director/associate producer and his sister Joan as production manager. Altman scouted locations in Kansas City and chose to film in Loose Park, as well as at the Jewel Box Nightclub, one of his favorite hangouts, and also at several popular local teen hangouts including the Crest Drive-In Theater (which Rhoden owned) and Allen's Drive-In. Through Kansas City native George Kuhn, one of the actors in the teenage gang in the film, Altman secured the temporary use of two houses to be those of Scotty and Janice in the film. One of them was Kuhn's and his parents', the other was his neighbors'.

Filming
Altman filmed The Delinquents in three weeks during the summer of 1956. Although Rhoden was officially the executive producer, Altman did most of that type of work himself. As Altman said years later, "I wrote the thing in five days, cast it, picked the locations, drove the generator truck, got the people together, took no money, and we just did it, that's all". Altman had the cooperation of local businesses as well as the Kansas City Police Department. Altman and Rhoden had actually gone to the police to make sure their portrayal of delinquents and their problems was accurate, and also contacted them in order to receive their cooperation for blocking off streets and using the police station for certain scenes. They also used real police officers as actors in the film.

Altman's film crew was made up mostly of his Calvin co-workers. Calvin photographer Charles Paddock was director of photography, and Badiyi was assistant director. Calvin artist and designer (and Altman's brother-in-law) Chet Allen was art director, and Altman's sister Joan served in a production executive (such as script girl) while Altman's wife (Lotus Corelli) and daughter Christine also starred in the film. Also with Altman's Kansas City crew were Californians Harry Birch (camera operator) and Bob Post (sound recorder).

Laughlin was cast after Altman consulted the only agent he had in Bob Longnecker, who had Laughlin as a client. Laughlin and Altman had conflicting theories of acting. To Altman, Laughlin was "an unbelievable pain in the ass", guilty that he had not become a priest, "with a big Catholic hangup and a James Dean complex". There was one particular incident where Altman was ready to shoot a scene in which Laughlin was supposed to appear physically exhausted, and Laughlin excused himself with, "I've got to get in the mood now". Laughlin then insisted on running around the block a couple of times while cast and crew cooled their heels. Laughlin was attempting to do "everything he'd heard about James Dean doing", but when Laughlin's attempts at method acting were not welcomed by the rest of the cast or crew, he wanted to quit the film. Altman then worked out a compromise for communication whereby Altman would tell Laughlin exactly what he wanted in any given scene. According to Altman, Laughlin "performed the last half of the picture under protest". Laughlin, who described himself not as a Method actor but a "Stanislavsky actor", described the production as "very amateurish", disapproving of the lack of organization in Altman, with one instance involving Laughlin deciding to roll the cameras himself and shoot a scene rather than wait for Altman to show up for the crew (as he felt guilt over the fact that the production was on Rhoden's money), which began the seeds of Laughlin starting to become a director.

Altman's experimental directing style was still developing, but one sign of his future directorial achievements can be seen in a story told by one of Altman's young cast members, SuEllen Fried, about the shooting of a party scene in the film: "He rented an old house off Walworth Boulevard and told us to pretend we were having the wildest party of our lives, while he moved the camera from room to room and just filmed whatever was going on. We didn't know when the camera was going. We were just having a wild party". Altman (who described writing the film as one done over a weekend that he dictated to his sister Joan that would see the scenes improvised on set) expressed his thoughts about doing a script as one where he tried to avoid the characters having the same voice, where the distinction in sources and voices seemed closer to reality that would push the actor into creating the part rather than having the writer or director just bring the elements prepackaged, which only works out if the actor is willing to take the responsibility.

Post-production
Finally, The Delinquents has also been noted (and praised) for its "technical excellence", particularly the quality of the black-and-white photography. Director of photography Charles Paddock said that, just before beginning filming on The Delinquents, Altman advised him to watch the film The Asphalt Jungle and imitate that style of lighting.

The filming was completed by August 1956. In his contract with Rhoden, Altman had a clause stipulating that the film's post-production and editing would be executed under professional conditions in Hollywood. In late August, Altman and Reza Badiyi traveled across the country by car (Rhoden would not approve the air fare) to edit the film in California with Helene Turner. Fred Brown contributed the sound effects.

The finished film was picked up for distribution by United Artists for $150,000, who wanted a teenage exploitation film in order to compete with the other studios. United Artists altered the ending a bit and added a moralistic narration by a stock actor at the beginning and end. Altman did not find out until he saw a preview of the film, and was not impressed.

Release and legacy
The Delinquents received its "gala world premiere" in Kansas City in February 1957. The showing of the film was preceded by live music, a dance contest, and a parade of Corvettes carrying residents who had worked on the film. It was all covered by a live radio broadcast and the theater's house lights were brought out.

The film was rejected by the British Board of Film Classification in 1957. United Artists released the film worldwide the next month. The film's release was not wide, and it played mostly in drive-ins. However, it did gross $1,000,000 for United Artists. When Alfred Hitchcock saw the film, he was apparently impressed enough to give Altman a job directing episodes of Alfred Hitchcock Presents, which led to more television work for Altman over the next decade.

Rhoden produced one more film in Kansas City (The Cool and the Crazy) and was featured in TIME as one of the "new wave" of producers. He then produced a delinquency film in Hollywood, Daddy-O, but his mini-mogul reign was short-lived. An alcoholic who drank heavily, he died in 1959 at the age of 37 three months after suffering a heart attack.

Home media
As of April 29, 2011, the film has been released on DVD-R via Amazon.com.

See also
 List of American films of 1957
 List of hood films

References

External links

1957 films
Film noir
1957 drama films
1957 directorial debut films
American black-and-white films
American drama films
1950s English-language films
Films directed by Robert Altman
Films set in Kansas City, Missouri
Films shot in Missouri
Teensploitation
United Artists films
1950s American films

The Delinquents (1957 film)


Moartea lui Benito Mussolini, fostul dictator fascist italian, a survenit pe 28 aprilie 1945, în ultimele zile ale celui de al Doilea Război Mondial în Europa, când a fost executat de către italieni comuniști în micul sat Giulino di Mezzegra din nordul Italiei. Versiunea "oficială" a evenimentelor este că Mussolini a fost împușcat de către , un partizan comunist care folosea pseudonimul "Colonelul Valerio". Cu toate acestea, de la sfârșitul războiului, circumstanțele morții lui Mussolini și identitatea celui care l-a ucis, au fost subiecte de dispută, confuzie și controverse în Italia.

În 1940, Mussolini a implicat Italia în al Doilea Război Mondial de partea Germaniei Naziste, dar în curând a întâmpinat eșecuri militare. Până în toamna anului 1943, el a fost redus la condiția de lider al unui stat-marionetă al Germaniei în Italia de nord, confruntat înaintarea Aliaților dinspre sud și cu un conflict intern din ce în ce mai violent cu partizanii. În aprilie 1945, când Aliații au rupt ultima linie de apărare germană din nordul Italiei și a izbucnit o insurecție generală a partizanilor în orașe, situația lui Mussolini a ajuns imposibilă. Pe 25 aprilie, el a fugit din Milano, unde își avea cartierul general, și a încercat să ajungă la granița cu Elveția. El și amanta sa, Claretta Petacci, au fost capturați pe 27 aprilie de către partizanii locali din apropierea satului Dongo de pe Lacul Como. Mussolini și Petacci au fost împușcați în după-amiaza următoare, ignorȃndu-se cerința Aliaților de a fi arestat, judecat și condamnat, cu două zile înainte de sinuciderea lui Adolf Hitler.

Cadavrele lui Mussolini și Petacci au fost duse la Milano și lăsate într-o piață suburbană, , unde o mare mulțime furioasă le-a insultat și abuzat fizic. Ei au fost apoi spânzurați cu capul în jos de o grindă metalică deasupra unei benzinării. Inițial, Mussolini a fost îngropat într-un mormânt nemarcat, dar, în 1946, trupul său a fost dezgropat și furat de susținători fasciști. Patru luni mai târziu, acesta a fost recuperat de către autoritățile care apoi l-au ținut ascuns pentru următorii unsprezece ani. În cele din urmă, în 1957, s-a permis înhumarea rămășițelor sale în cripta familiei Mussolini din orașul său natal, Predappio. Mormântul său a devenit un loc de pelerinaj pentru neo-fasciști și comemorarea morții sale este marcată de mitinguri neo-fasciste.

În anii de după război, versiunea "oficială" a morții lui Mussolini a fost pusă la îndoială în Italia (dar, în general, nu la nivel internațional) într-un mod care a atras comparația cu . Jurnaliști, politicieni și istorici care se îndoiau de veridicitatea relatării lui Audisio, au prezentat o mare varietate de teorii și speculații despre cum ar fi murit Mussolini și cine ar fi fost responsabil. În diferite momente, s-a afirmat că cel puțin douăsprezece persoane diferite ar fi fost cei care l-au ucis. Între acestea s-au numărat Luigi Longo și Sandro Pertini , care ulterior au devenit secretar-general al  și, respectiv, președinte al Italiei. Mai mulți autori cred că moartea lui Mussolini a survenit în urma unei operațiuni a forțelor speciale britanice. Scopul acestei operațiuni ar fi fost obținerea de "acorduri secrete" compromițătoare și a unei presupuse corespondențe cu Winston Churchill pe care Mussolini ar fi purtat-o puțin înainte și la momentul capturării sale. Cu toate acestea, explicația "oficială", cu Audisio drept călău al lui Mussolini, rămâne cea mai credibilă relatare.

Evenimentele anterioare

Context

Mussolini a condus Italia ca lider fascist din anul 1922 (și ca dictator cu titlul de "Il Duce" din 1925) și a implicat țara în al Doilea Război Mondial pe partea Germaniei Naziste în iunie 1940. După invazia Aliaților din Sicilia , în iulie 1943, Mussolini a fost demis și arestat; Italia a schimbat apoi tabăra și s-a alăturat Aliaților. Ulterior în același an, el a fost salvat de la închisoare prin raidul de la Gran Sasso de către forțele speciale germane și Hitler l-a instalat ca lider al Republicii Sociale Italiene, un stat-marionetă al Germaniei, care a funcționat în Italia de nord, cu capitala în orașul Salò din apropierea Lacului Garda. Până în 1944, "Republica de la Salò", așa cum a ajuns să fie numită, a fost amenințată nu numai de către Aliații care înaintau dinspre sud, ci și pe plan intern de către partizanii anti-fasciști italieni, într-un conflict brutal, care avea să devină cunoscut drept .

Încet-încet, înaintând de-a lungul peninsulei Italice, Aliații au cucerit Roma și apoi Florența în vara anului 1944 și, mai târziu în același an, au început înaintarea în nordul Italiei. După  împotriva  a armatei germane în aprilie 1945, înfrângerea totală a Republicii de la Salò și a protectorilor ei germani a devenit iminentă.

De la mijlocul lunii aprilie, Mussolini și-a mutat cartierul general la Milano, el și guvernul său avându-și sediul la Prefectura orașului. La sfârșitul lunii, conducerea partizanilor,  (CLNAI), a declarat insurecția generală în principalele orașe din nord după retragerea forțelor germane. După ce CLNAI a preluat controlul în Milano și cum armata germană din nordul Italiei era pe cale să capituleze, Mussolini a fugit din oraș pe 25 aprilie și a încercat să meargă spre nord în Elveția.

În aceeași zi în care Mussolini pleca din Milano, CNLAI declara:

Capturarea și arestarea

Pe 27 aprilie 1945, Mussolini și amanta lui, Claretta Petacci, împreună cu alți lideri fasciști, mergeau într-un convoi german pe lângă satul Dongo de pe malul de nord-vest al Lacului Como. Un grup de partizani comuniști localnici în frunte cu  și  a atacat convoiul și l-a forțat să se oprească. Partizanii au recunoscut în convoi pe unul din liderii fasciști italieni, dar încă nu pe Mussolini, și au negociat cu germanii să le fie predați toți italienii, pentru ca germanii să fie în schimb lăsați să treacă. În cele din urmă Mussolini a fost descoperit stând aplecat într-unul vehiculele din convoi. Lazzaro a spus mai târziu că:fața lui era ca de ceară și privirea îi era rece, dar cumva oarbă. Am citit totală epuizare, dar nu frică... Mussolini părea complet lipsit de voință, mort spiritualmente.Partizanii l-au arestat pe Mussolini și l-au dus la Dongo, unde a fost interogat la primărie, apoi (separat de Claretta Petacci, care a rămas în Dongo) dus la "Caserma della Guardia di Finanza" (secția poliției financiare) din Germasino (azi parte a noii comune Gravedona ed Uniti).

În total, peste cincizeci de lideri fasciști și familiile lor au fost găsiți în convoi și arestați de partizani. În afară de Mussolini și Petacci, șaisprezece dintre cei mai importanți dintre ei aveau să fie  în Dongo în ziua următoare și încă zece aveau să fi uciși în cele două nopți care au urmat.

Luptele erau încă în desfășurare în zona din jurul satului Dongo. Temându-se că Mussolini și Petacci ar putea fi salvați de către susținătorii fasciștilor, partizanii i-au condus, în miez de noapte (27 spre 28 aprilie 1945), la o fermă din apropiere, a unei familii de țărani pe nume "De Maria" (azi "Casa Del Portico", Via Del Riale 8, Bonzanigo-Mezzegra-Tremezzina); ei credeau că acesta ar fi fost un loc unde prizonierii lor ar putea fi ținuți în siguranță. Mussolini și Petacci și-au petrecut acolo restul nopții. Vecina și martora oculară Dorina Mazzola a relatat după război că cei doi ar fi fost uciși de partizani în dimineața zilei de 28 aprilie 1945, în curtea acestei ferme, nu lȃngă Villa Belmonte.

În seara zilei capturării lui Mussolini, Sandro Pertini, lider al partizanilor socialiști din nordul Italiei, a anunțat la Radio Milano:Căpetenia acestei adunături de delincvenți, Mussolini, galben de ranchiună și de frică, a fost arestat încercând să treacă frontiera elvețiană. El trebuie să fie predat unui tribunal al poporului care să-l judece rapid. Ne dorim acest lucru, chiar dacă noi credem că un pluton de execuție este o onoare prea mare pentru acest om. El ar merita să fie omorât ca un câine turbat.

Ordinul de execuție
Există diferite relatări despre persoanele care au luat decizia ca Mussolini să fie executat. Palmiro Togliatti, secretarul-general al , a susținut că el a ordonat executarea lui Mussolini înainte de capturarea sa. Togliatti a spus că a făcut acest lucru printr-un mesaj radio pe 26 aprilie 1945, cu cuvintele: "un singur lucru este necesar pentru a decide că ei [Mussolini și alți lideri fasciști] trebuie să plătească cu viața: chestiunea identității lor". El a susținut și că a dat ordinul în calitate de viceprim-ministru al guvernului de la Roma și ca lider al Partidului Comunist. Ivanoe Bonomi, prim-ministrul, a negat mai târziu că aceste cuvinte ar fi fost spuse cu acordul sau în numele guvernului său. Un lider comunist din Milano, Luigi Longo, a declarat că ordinul ar fi venit de la comandamentul general al unităților militare de partizani "pentru aplicarea unei hotărâri a CLNAI". Longo a spus apoi altă poveste: că, atunci când el și Fermo Solari, un membru al  (care făcea parte din CLNAI), a auzit vestea prinderii lui Mussolini, imediat au fost de acord ca el să fie executat sumar, iar Longo a dat ordinul.

Conform lui Leo Valiani, reprezentantul Partidului Acțiunii în CLNAI, decizia de a-l executa Mussolini a fost luată în noaptea de 27/28 aprilie, de către un grup care acționa în numele CLNAI format din el însuși, Sandro Pertini, și comuniștii Emilio Sereni și Luigi Longo. CLNAI a anunțat, ulterior, a doua zi după moartea lui Mussolini, că acesta a fost executat la ordinele sale.

În orice caz, Longo a instruit un partizan comunist de la Comandamentul General, pe , să meargă imediat la Dongo să execute ordinul. Potrivit lui Longo, a făcut-o cu cuvintele: "du-te și împușcă-l". Longo a cerut ca Audisio să fie însoțit și de un alt partizan, Aldo Lampredi, deoarece, potrivit lui Lampredi, Longo credea că Audisio este "obraznic, prea inflexibil și pripit".

Execuția
Deși după război au fost avansate mai multe versiuni contradictorii și teorii despre cum au murit Mussolini și Petacci, relatarea lui Walter Audisio, sau cel puțin componentele sale esențiale, rămân cea mai credibilă versiune, cea denumită uneori în Italia "versiunea oficială".

Relatarea a fost în mare parte confirmată de o altă relatare oferită de Aldo Lampredi iar de narațiunea "clasică" a fost stabilită în cărți scrise în anii 1960 de către Bellini delle Stelle și Urbano Lazzaro, precum și de jurnalistul Franco Bandini. Deși detaliile fiecărei relatări variază în unele detalii, acestea sunt coerente în ce privește faptele principale.

Walter Audisio și Lampredi au plecat din Milano către Dongo devreme în dimineața zilei de 28 aprilie, pentru a executa ordinele primite de Audisio de la Longo. La sosirea în Dongo, s-au întâlnit cu Bellini delle Stelle, care era comandantul partizanilor locali, pentru a aranja predarea lui Mussolini. Audisio folosea în timpul misiunii pseudonimul "Colonelul Valerio". După-amiaza, el, împreună cu alți partizani, între care Aldo Lampredi și Michele Moretti, au mers cu mașina la ferma familiei de Maria să-i ia pe Mussolini și pe Petacci. După ce aceștia au fost luați, au fost conduși cale scurtă până în satul Giulino de Mezzegra. Vehicul a oprit la intrarea în Villa Belmonte pe un drum îngust, cunoscut sub numele de via XXIV maggio; lui Mussolini și lui Petacci li s-a spus să iasă și să stea lângă zidul vilei. Audisio apoi i-a împușcat la ora 4:10 pm cu un pistol mitralieră împrumutat de la Moretti, după ce arma lui s-a blocat.

Există diferențe între relatarea lui Lampredi și cea a lui Audisio. Audisio a descris comportamentul lui Mussolini înainte de moarte ca pe unul laș, pe când Lampredi nu. Audisio a spus că a citit o condamnare la moarte, în timp ce Lampredi a omis acest lucru. Lampredi a spus că ultimele cuvinte ale lui Mussolini au fost "țintește-mă în inimă". În relatarea lui Audisio, Mussolini nu a spus nimic, înainte sau în timpul execuției.

Există diferențe și față de relatările altor persoane implicate, inclusiv Lazzaro și Bellini delle Stelle. Potrivit acestuia din urmă, când s-a întâlnit cu Audisio în Dongo, Audisio a cerut o listă a prizonierilor fasciști capturați în ziua precedentă și a marcat numele lui Mussolini și Petacci pentru execuție. Bellini delle Stelle a spus că l-a întrebat pe Audisio de ce trebuie executată Petacci. Audisio a răspuns că ea a fost consiliera lui Mussolini, care i-a inspirat politicile și că a fost "la fel de vinovată ca și el". Potrivit lui Bellini delle Stelle, nu ar fi avut loc alte discuții sau formalități referitoare la decizia de a-i executa.

Audisio a dat o altă relatare. El a susținut că, pe 28 aprilie, a convocat un "tribunal de război" în Dongo, compus din Lampredi, Bellini delle Stelle, Michele Moretti și Lazzaro, cu el însuși ca președinte. Tribunalul i-a condamnat pe Mussolini și Petacci la moarte. Nu au existat obiecții față de vreuna dintre execuțiile propuse. Urbano Lazzaro a negat mai târziu faptul că s-ar fi întrunit un astfel de tribunal, spunând:
Eram convins că Mussolini își merită moartea...dar ar fi trebuit să fie un proces conform legii. A fost ceva foarte barbar.
Într-o carte pe care a scris-o în anii 1970, Audisio a susținut că decizia de a-l executa pe Mussolini luată la reuniunea de la Dongo de liderii partizanilor pe 28 aprilie a constituit o judecată valabilă a unui tribunal în temeiul Articolului 15 din ordonanța CNLAI privind Constituirea Instanțelor de Război. Cu toate acestea, lipsa unui judecător sau a unui  (cum impunea ordonanța) pune la îndoială această afirmație.

Evenimente ulterioare
În timpul dictaturii sale, reprezentările trupului lui Mussolini — de exemplu poze cu el angajat în muncă fizică, ori cu pieptul gol sau pe jumătate gol — formau o parte centrală a propagandei fasciste. Trupul său a rămas un simbol puternic după moartea lui, fiind venerat de către adepții și tratat cu dispreț de către adversari, întrucât el purta o mai largă semnificație politică.

Piazzale Loreto

În seara zilei de 28 aprilie, trupurile lui Mussolini, Petacci și ale altor fasciști executați au fost încărcate într-o dubă și transportate către sud la Milano. La sosirea în oraș, în primele ore ale zilei de 29 aprilie, au fost aruncate pe jos în , o piață suburbană de lângă gara principală. Alegerea locației nu a fost întâmplătoare. Cincisprezece partizani fuseseră împușcați acolo în august 1944, ca represalii pentru atacurile partizanilor și pentru raidurile de bombardament ale Aliaților, iar trupurile lor au fost apoi lăsate în văzul publicului. La acea dată, Mussolini se spune că ar fi spus "vom plăti scump pentru sânge din Piazzale Loreto".

Cadavrele au fost lăsate într-o grămadă, și până la orele 9 se adunase o mulțime considerabilă. În cadavre s-a aruncat cu legume, s-a scuipat și s-a urinat pe ele, au fost împușcate și lovite; Mussolini a fost desfigurat de lovituri. Un martor ocular american descria mulțimea ca fiind "sinistră, depravată, scăpată de sub control". După un timp, cadavrele au fost ridicate pe un eșafodaj din grinzi metalice al unei benzinării Standard Oil, și atârnate cu capul în jos pe . Acest mod de agățare fusese folosit în nordul Italiei încă din Evul Mediu pentru a accentua "infamia" celui spânzurat. Cu toate acestea, motivul dat de către cei implicați în spânzurarea lui Mussolini și a celorlalți în acest mod a fost dorința de a proteja cadavrele de furia mulțimii. Imaginile filmate cu ce s-a întâmplat par să confirme că așa a fost.

Morga și autopsia

Pe la orele 14:00, administrația militară americană, ajunsă în oraș, a dispus coborârea cadavrelor și mutarea lor la morgă pentru efectuarea unei autopsii. Un cameraman al armatei SUA a făcut fotografii ale cadavrelor pentru publicare, inclusiv una cu Mussolini și Petacci poziționați într-o compoziție macabră, ca și cum s-ar ține de braț.

Pe 30 aprilie, a fost efectuată autopsia lui Mussolini la Institutul de Medicină Legală din Milano. O versiune a raportului indica faptul că el a fost împușcat cu nouă gloanțe, în timp ce o altă versiune specifica șapte gloanțe. Patru gloanțe aproape de inimă au fost date drept cauză a decesului. Calibrul gloanțelor nu a fost identificat. S-au prelevat mostre din creierul lui Mussolini și au fost trimise în America pentru analiză. Intenția a fost de a demonstra ipoteza că sifilisul i-ar fi cauzat nebunie, dar analiza nu a relevat nimic în acest sens; nu s-au găsit dovezi de sifilis nici pe corpul său. Nu s-a efectuat nicio autopsie a Clarei Petacci.

Înhumarea și furtul cadavrului
După moartea lui și expunerea cadavrului său în Milano, Mussolini a fost îngropat într-un mormânt nemarcat în cimitirul , în partea de nord a orașului. În ziua de Paște din 1946, cadavrul lui Mussolini a fost localizat și dezgropat de către un tânăr fascist, Domenico Leccisi, și doi prieteni ai săi. Timp de șaisprezece săptămâni, a fost mutat din loc în loc — printre locurile în care a fost ascuns se numără o vilă, o mănăstire de maici și una de călugări — în timp ce autoritățile îl căutau. În cele din urmă, în luna august, trupul său (cu un picior lipsă) a fost depistat la , o mănăstire de călugări nu departe de Milano. Doi călugări franciscani au fost acuzați că l-au ajutat pe Leccisi să ascundă cadavrul.

Autoritățile au aranjat apoi ca trupul să fie ascuns la o mănăstire capucină din orășelul Cerro Maggiore, unde a rămas timp de unsprezece ani. Locul în care se află cadavrul a fost ținut secret chiar față de familia lui Mussolini. Aici a rămas până în mai 1957, când proaspătul prim-ministru, Adone Zoli, a acceptat reînhumarea lui Mussolini în localitatea sa natală, Predappio din Romagna. Susținerea în Parlament a lui Zoli depindea de extrema dreaptă (inclusiv de Leccisi însuși, care acum era deputat din partea unui partid neo-fascist). El chiar era originar din Predappio și o cunoștea bine pe văduva lui Mussolini, .

Mormântul și comemorările

Reînhumarea în cripta familiei Mussolini din Predappio a fost efectuată pe 1 septembrie 1957, susținătorii prezenți dându-i salutul fascist. Mussolini a depus într-un sarcofag mare de piatră. Mormântul este decorat cu simboluri fasciste și cu un cap mare de marmură al lui Mussolini. În fața mormântului este un registru pentru omagiile vizitatorilor. Mormântul a devenit un loc de pelerinaj neo-fascist. Numărul semnăturilor din registru variază de la zeci la sute pe zi, cu mii de semnături la anumite aniversări; aproape toate comentariile sunt în favoarea lui Mussolini.

Aniversarea morții lui Mussolini pe 28 aprilie a devenit una din cele trei date pe care susținătorii neo-fasciști le marchează cu mari mitinguri. În Predappio, are loc un marș între centrul orașului și cimitir. Evenimentul, de obicei, atrage mii de susținători și include discursuri, cântece și saluturi fasciste.

Controverse post-belice
În afara Italiei, versiunea lui Audisio despre execuția lui Mussolini a fost în mare măsură acceptată și necontestată. Cu toate acestea, în Italia, chestiunea a fost subiect de ample dezbateri și dispute de la sfârșitul anilor 1940 până în prezent, și au proliferat o varietate de teorii despre cum a murit Mussolini. Cel puțin 12 persoane diferite au fost identificate în diferite momente ca fiind responsabile pentru execuție. S-au făcut comparații cu , moartea lui Mussolini fiind descrisă ca echivalentul italian al acestor speculații.

Primirea versiunii lui Audisio
Până în 1947, implicarea lui Audisio a fost ținută secretă, și în cele mai vechi descrieri ale evenimentelor (într-o serie de articole din ziarul L'Unità al Partidului Comunist la sfârșitul anului 1945) persoana care a tras asupra lui Mussolini era numită doar "".

Audisio fost numit pentru prima dată într-o serie de articole din ziarul Il Tempo din martie 1947, iar Partidul Comunist a confirmat ulterior implicarea lui Audisio. Audisio însuși nu a vorbit public despre aceasta până când și-a publicat relatarea sa într-o serie de cinci articole în L'Unità mai târziu în acea lună (și și-a repetat-o într-o carte pe care Audisio a scris-o mai târziu și care a fost publicată în 1975, la doi ani după moartea sa). Au mai fost publicate și alte versiuni ale relatării, inclusiv, în anii 1960, două cărți care au stabilit relatarea "clasică" a morții lui Mussolini: Dongo, la fine di Mussolini de Lazzaro și Bellini delle Stelle, și Le ultime 95 ore di Mussolini scrisă de jurnalistul Franco Bandini.

În scurt timp, s-a constatat că există neconcordanțe între povestea originară publicată de Audisio în L'Unità, versiunile ulterioare furnizate de el și versiunile evenimentelor oferite de către alții. Deși relatarea sa este, cel mai probabil, construită în jurul faptelor, la ea s-au adăugat cu siguranță înflorituri. Discrepanțele și exagerările evidente, împreună cu convingerea că membrii Partidului Comunist îl aleseseră pe el să-și asume responsabilitatea doar pentru că aceasta slujea propriilor lor scopuri politice, au condus pe unele persoane din Italia să creadă că povestea lui ar fost în întregime sau în mare parte neadevărată.

În 1996, a apărut în L'Unità o relatare privată inedită, scrisă în 1972 de către Aldo Lampredi pentru arhivele Partidului Comunist. În ea, Lampredi confirma faptele-cheie din relatarea lui Audisio, dar fără înflorituri. Lampredi a fost, fără îndoială, martor ocular și, deoarece el și-a pregătit relatarea pentru arhivele private ale Partidului Comunist – și nu pentru publicare – percepția a fost că el nu avea nicio motivație să nu spună adevărul. În plus, el avea o reputație de om de încredere și de cuvânt; se știa și că lui personal îi displăcea Audisio. Pentru toate aceste motive, a fost considerat foarte semnificativ faptul că el a confirmat în linii mari relatarea lui Audisio. După ce a fost publicată relatarea lui Lampredi, cei mai mulți comentatori, dar nu toți, s-au convins de veridicitatea ei. Istoricul Giorgio Bocca a comentat că ea "a măturat toate romanele proaste construite timp de peste 50 de ani de la sfârșitul Ducelui fascismului ... Nu exista nicio posibilitate ca numeroasele versiuni ridicole avansate în toți acești ani să fie adevărate ... Adevărul este acum neîndoielnic".

Afirmațiile lui Lazzaro
În cartea lui din 1993 Dongo: o jumătate de secol de minciuni, liderul de partizani Urbano Lazzaro repetă o afirmație pe care o mai făcuse anterior, cum că Luigi Longo, și nu Audisio, ar fi fost "". El a susținut și că Mussolini ar fi fost rănit din greșeală mai devreme în acea zi, când Petacci ar fi încercat să ia arma unuia dintre partizani, care i-ar fi ucis pe Petacci și pe Michele Moretti, după care l-ar fi împușcat mortal de Mussolini.

"Ipoteza britanică"
Au mai existat unele afirmații cum că unitatea britanică de operațiuni secrete din timpul războiului, Special Operations Executive (SOE), ar fi fost responsabilă pentru moartea lui Mussolini, și că aceasta ar fi fost comandată de către prim-ministrul britanic, Winston Churchill. S-a afirmat că ea ar fi făcut parte dintr-o "mușamalizare" prin preluarea unor "acorduri secrete" și a unei corespondențe compromițătoare între cei doi, pe care Mussolini ar fi transportat-o atunci când a fost capturat de partizani. Se spune că corespondența includea oferte de pace din partea lui Churchill, și concesii teritoriale în schimbul ajutorului lui Mussolini în a-l convinge pe Hitler să se alăture Aliaților occidentali într-o alianță împotriva Uniunii Sovietice. Printre susținătorii acestei teorii s-au numărat istorici precum  și  și jurnaliști, între care  și Luciano Garibaldi; cu toate acestea, teoria a fost respinsă de mulți alții.

În 1994, Bruno Lonati, un fost lider partizan, a publicat o carte în care a pretins că el l-ar fi împușcat pe Mussolini și că a fost însoțit în misiunea sa de către un ofițer al armatei britanice, numit "John", care ar fi împușcat-o pe Petacci. Jurnalistul Peter Tompkins a susținut că a stabilit că "John" ar fi fost Robert Maccarrone, un agent al SOE britanic, de origine siciliană. Potrivit lui Lonati, el și "John" ar fi mers la ferma de Maria în dimineața zilei de 28 aprilie și i-ar fi ucis pe Mussolini și Petacci, la orele 11:00. În 2004, postul național italian de televiziune, RAI, a difuzat un documentar co-produs de Tompkins, în care era avansată teoria aceasta. Lonati a fost intervievat pentru documentar și a susținut că atunci când a ajuns la fermă:Petacci era așezată pe pat și Mussolini stătea în picioare. "John" m-a luat afară și mi-a spus că ordinele sale erau să-i elimine pe amândoi, pentru că Petacci știa multe. Am spus că nu pot s-o împușc pe Petacci, așa că John a spus că o va împușca el însuși, spunând destul de clar că Mussolini trebuie, totuși, să fie ucis de un italian.Apoi ei i-ar fi luat din casă și, la colțul unei alei din apropiere, i-ar fi pus cu spatele la un gard și i-ar fi împușcat. Documentarul cuprindea un interviu cu Dorina Mazzola, care a spus că mama ei a văzut evenimentul. De asemenea, ea a spus că ea însăși a auzit focurile de armă și că "s-a uitat la ceas, era aproape 11". Documentarul a continuat să susțină că împușcăturile de mai târziu de la Villa Belmonte, au fost organizate ca parte a unei "mușamalizări".

Teoria a fost criticată pentru lipsa oricărei dovezi serioase, în special pe existența corespondenței cu Churchill. Comentând în 2004 pe tema documentarului de televiziune de la RAI, Christopher Woods, cercetător al istoriei oficiale a SOE, a respins aceste afirmații, spunând că "e doar dragoste de teorii ale conspirației".

Alte teorii
Unii, între care cel mai persistent este jurnalistul Giorgio Pisanò, au susținut că Mussolini și Petacci ar fi fost împușcați mai devreme în aceeași zi în apropierea fermei de Maria și că execuția de la Giulino de Mezzegra ar fost organizată cu cadavre. Primul care a avansat o astfel de idee a fost Franco Bandini în 1978.

Printre alte teorii s-au numărat și acuzații nu numai că Luigi Longo, ulterior lider al Partidului Comunist în Italia postbelică, ci și Sandro Pertini, viitor președinte al Italiei, ar fi participat la execuție. Alții au susținut că Mussolini (sau Mussolini și Petacci împreună) s-ar fi sinucis cu cianură.

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

Cărți

Articole de ziar, reviste și site-uri web
 :
;
;
;
;
;
;
;
;
;

Legături externe

Decese în 1945

Moartea lui Benito Mussolini


The Stream er et norsk talentshow inden for sang.

Konceptet

The Stream afspejler den moderne musikbranche. Flere artister med international succes, som Justin Bieber, Adele og Kygo, er blevet opdaget via internettet. Alle kan lægge en video ud, hvor de synger på The Streams hjemmeside. Hvorefter de 100 mest streamede artister, for en billet til en showcase i Oslo. Her sidder tre musikere fra hvert pladeselskab. Og skal lytte til de 100 artister. De vælger, hvem der går videre og ikke videre. I den næste fase skal artisterne arbejde sammen i grupper. De, der går videre derfra, skal spille foran et stort publikum. De tre dommere skal derefter vælge 3 artister hver (som det pladeselskab som de repræsenter) skal vælge. I den sidste fase, skal de 9 artister synge foran et live publikum. Den artist med flest streams på Spotify vinder en billet til en showcase i LA.

Eksterne henvisninger
 Anmeldelse af The Stream

Tv-programmer fra Norge
Musikprogrammer på TV
Talentkonkurrencer på TV
Tv-serier fra 2010'erne
Tv-programmer fra TV 2 Norge

The Stream


Suzi Frankl Sperber  (1939) é uma professora e pesquisadora brasileira conhecida por seus trabalhos sobre literatura brasileira, especialmente a obra de Guimarães Rosa. É professora livre-docente da Universidade Estadual de Campinas.

Obras selecionadas

 Caos e cosmos: leituras de Guimarães Rosa (1976)
 Guimarães Rosa: signo e sentimento (1982)
 Ficção e razão: uma retomada das formas simples (2009)

Ligações externas

 Entrevista de Sperber a Antônio Abujamra
 Depoimento de Antonio Candido sobre Sperber

Críticos literários
Professores da Universidade Estadual de Campinas
Alunos da Faculdade de Filosofia, Letras e Ciências Humanas da Universidade de São Paulo
Teóricos da literatura

Suzi Frankl Sperber


Das Zentrum für Demokratie Aarau (ZDA) ist ein akademisches Forschungsinstitut in Aarau. Es befasst sich mit der Grundlagenforschung und Lehre auf dem Gebiet der Demokratie. Die Trägerschaft setzt sich zusammen aus der Universität Zürich, der Fachhochschule Nordwestschweiz, der Stadt Aarau und dem Kanton Aargau. Sitz des ZDA ist die Villa Blumenhalde. Es umfasst die Abteilungen: Allgemeine Demokratieforschung (ADF), Centre for Research on Direct Democracy (c2d) und Zentrum Politische Bildung und Geschichtsdidaktik (PBGD).

Standort mit Geschichte

Das ZDA wurde im Januar 2009 gegründet. Beherbergt ist es in der Villa Blumenhalde, die in den Jahren 1817/18 nach Plänen des Demokratiepioniers Heinrich Zschokke erbaut wurde. Politiker, Philosoph und Bestsellerautor Zschokke war wesentlich an der Gründung der modernen Schweiz und am Aufbau des Kantons Aargau beteiligt. Er lebte mit seiner kinderreichen Familie bis zu seinem Tod 1848 in der Villa Blumenhalde. 1959 erwarb die Ortsbürgergemeinde Aarau das klassizistische Gebäude. In den Jahren 1989/90 wurde es zu einer Bildungsstätte für Bezirksschullehrpersonen (Didaktikum).

Forschungsbereiche

Kernaufgabe des ZDA ist die wissenschaftliche Erforschung von Demokratiefragen. Exemplarisch für das Themenspektrum seien folgende Forschungsgebiete genannt:
 Abstimmungen und Wahlen
 E-Democracy
 Populismus und direkte Demokratie
 Umsetzung von Volksinitiativen
 Demokratie in der Gemeinde
 Politische Bildung
 Unterrichtsforschung

Das ZDA betreibt zudem das Demokratiebarometer, eine Online-Datenbank zu Volksabstimmungen, eine Datenbank Schweizer Wahlen und Abstimmungen sowie die Plattform Politische Bildung, die Lehrpersonen Materialien, Informationen und Anregungen für den Unterricht in politischer Bildung offeriert.

Aarauer Demokratietage

Ein etabliertes Gefäss für den Transfer von Forschungserkenntnissen in die Öffentlichkeit stellen die Aarauer Demokratietage dar, die seit 2009 jährlich stattfinden. Beispiele bisheriger Veranstaltungen:

 150 Jahre direkte Demokratie im Aargau (2019)
 Forum Direkte Demokratie: Hotspots im Aargau (2018)
 Die Rolle der Medien in der direkten Demokratie (2017)
 (Un-)Gleichheiten und Demokratie (2015)
 Demokratie in der Gemeinde (2014)
 Demokratie und Europäische Union (2013)
 Demokratisierung im arabischen Raum (2011)
 Finanzkrise und Demokratie (2010)

Weblinks

 Offizielle Website des Zentrums für Demokratie Aarau

Einzelnachweise

Interdisziplinäres Forschungsinstitut
Universität Zürich
Organisation (Aarau)
Gegründet 2009

Zentrum für Demokratie Aarau


Raymond Lam Fung (nacido el 8 de diciembre de 1979), es un actor y cantante de Hong Kong que fue contratado por la cadena de televisión TVB y en la etiqueta EEG Music Plus. Ha sido famoso en la serie televisiva "choking" look.

Biografía
Raymond es hijo de Lam Kwok-Wah (林国华), un reconocido promotor inmobiliario de propiedades en la parte continental llamado "Li Xiamen Ka-shing" (厦门 李嘉诚) en la que se encuentra junto a otras empresas inmobiliarias y de construcción.

Su nombre verdadero es  Lam Wui-man (林 汇 文), al que cambió por Raymond Lam Fung por nombre artístico.

En junio de 2019 se comprometió con la modelo Carina Zhang, en octubre de 2019 se anunció que se habían casado después de salir por casi un año.

Carrera

Filmografía

Películas

Televisión

Programas de variedades

Discografía

Álbumes

Temas de series en TVB / Temas de canciones

Premios y nominaciones
 2003: TVB Award for Most Improved Actor por Survivor Law
 2004: TVB Award for My Favorite Television Character por Twin of Brothers
 2004: Astro Wah Lai Toi Award for Favourite Leading Actor por Twin of Brothers
 2004: Astro Wah Lai Toi Award for Favourite Character por Twin of Brothers
 2005: Astro Wah Lai Toi Award for Favourite Character por Food For Life
 2006: Nominated - TVB Award for Best Actor por La Femme Desperado
 2006: Nominated - TVB Award for My Favorite Male Character por La Femme Desperado
 2006: Astro Wah Lai Toi Award for Favourite Character por La Femme Desperado
 2007 Nominated - TVB Award for My Favourite Male Character por Heart of Greed
 2007: Astro Wah Lai Toi for My Favourite Couple por Heart of Greed (junto a Linda Chung)
 2007: TVB Award for Mainland's Favorite Actor por The Drive of Life
 2007: Nominated - TVB Award for Best Actor por The Drive of Life
 2007: Astro Wah Lai Toi My Favourite Character por The Drive of Life
 2007: Astro Wah Lai Toi for My Favourite Kiss por The Drive of Life (junto a Charmaine Sheh)
 2008: Asian Television Award for Best Drama Performance by an Actor por The Master of Tai Chi
 2008: TVB Award for My Favourite Male Character por Moonlight Resonance
 2008: TVB Award for TVB.com's Most Popular Artist por Moonlight Resonance
 2008: Nominated - TVB Award for Best Actor por Moonlight Resonance
 2020: TVB Award for My Favourite Male Character por The Mysteries of Love
 2010: TVB Award for TVB.com's Most Popular Artist por The Mysteries of Love
 2010: Best Actor Nomination (Top 5) por The Mysteries of Love
 2011: Nominated — TVB Anniversary Award for Best Actor (Top 15) por Men with No Shadows

Referencias

Enlaces externos

 Raymond Lam's Official TVB Blog

Cantantes masculinos de Hong Kong
Actores de televisión de Hong Kong
Actores de cine de Hong Kong
Cantantes de Cantopop
Bailarines de Hong Kong
Bailarines de China
Actores de televisión de China
Actores de cine de China
Nacidos en Xiamen

Raymond Lam


An Calamagrostis cleefii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Escalona. An Calamagrostis cleefii in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis cleefii


Holmengråfjorden (nordsamisk: Ruksesvuotna) er en fjordarm af Varangerfjorden i Sør-Varanger kommune i Troms og Finnmark fylke i Norge. Fjorden har indløb mellem Trifanneset i nord og Luččabavtnjárga i syd og går  fem kilometer mod vest til Innerhamna i enden af fjorden. Øst for Luččabavtnjárga går Jarfjorden mod syd.

Det er ingen faste bebyggelser ved fjorden.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Troms og Finnmark
Sør-Varanger
Varangerfjorden

Holmengråfjorden


Viško otočje obuhvaća otoke Vis, Biševo i Svetac te niz manjih otoka oko njih.

Vis je daleko najveći otok u otočju.

Akvatorij grada Visa
U akvatoriju Grada Visa, koji leži na istočnoj strani otoka, nalazi se 7 otočića i hridi. Manja skupina se nalazi pred ulazom u Viški zaljev, a većim dijelom na potezu od rta Stončica do mjesta Rukavac, poredani u nizu dugom oko 3 morske milje.

Ulaz u Viški zaljev čuva otočić Host, na kojem je i svjetionik. Manji svjetionik nalazi se i na hridi Krava, koja jedva da viri iz mora. O opasnosti plovidbe u stara vremena svjedoče brojni ostaci brodoloma, poput antičkog brodoloma kod hridi Krava, te 2 antička brodoloma kod Hosta (amfore Lamboglia i amfore Dressel). Sjeverno od Hosta je skupina hridi Volići (Volić Veli i Volić Mali), te hrid Rogačić, tek nekoliko metara od obale otoka Visa (pa se ne smatra otokom).

Uz jugoistočnu obalu Visa

Niz otočića i hridi uz jugoistočnu obalu Visa započinje hrid Pločica od Smokove, zatim slijede otočić Greben i hridi Pupak i Zuberka, Paržanj (Paržan) Veli, Paržanj (Paržan) Mali, hridi Pločica od Ženke (kod uvale Ženka) i Gambur, Budikovac Veli, Budikovac Mali, hrid Sanak te otočić Ravnik.

Uporabno najinteresantniji (i najveći) je Budikovac Veli, s 3 uvale, od toga jedna oblikovana kao laguna, druga s pjeskovito-šljunkovitom plažom. Prirodno-fenomenološki najznačajniji je Ravnik sa Zelenom špiljom (morska špilja – spomenik prirode).

Akvatorij grada Komiže
U akvatoriju Grada Komiže, na zapanoj strani otoka, nalazi se 7 otoka i/li otočića, te uz to još 7 manjih nadmorskih tvorbi.

Uz Rt Barjaci (najzapadnija točka Visa) leže otočići Veli Barjak i Mali Barjak te hrid Kamik od Zukamice

Dalje na zapad od Komiže nalazi se još nekoliko otoka. Najveći, najznačajniji i napoznatiji je Svetac. U blizini su i hridi Kamik, Zlatni Kamik, Povlebok i Brusnik, a daleko iza Svetca je Jabuka.

Akvatorij otoka Biševa
U akvatoriju otoka Biševa, koji se nalazi jugozapadno od Komiže, nalaze se hridi Mala Gatula, Kamik od Trešjavca, Pernikoza i Točac/Totac.

Sjeverna obala Visa
Sa sjeverne strane otoka Visa nalazi samo hrid Kamik od Oključne.

Izvori

Južnodalmatinski otoci

Viško otočje


Canadian Pacific Hotels (CPH) was a division of the Canadian Pacific Railway (CPR) that primarily operated hotels across Canada, since passenger revenue made a significant contribution to early railway profitability. CPR restructured the division as a subsidiary in 1963. In 1988, CPR purchased the Canadian National Hotels chain, making Canadian Pacific Hotels and Resorts the nation's largest hotel owner. In 1998, all CPH properties were branded as either Fairmont or Delta.

In 2006, Kingdom Hotels International and Colony Capital purchased Fairmont, consolidating their hotel brands to form Fairmont Raffles Hotels International (FRHI), which in turn became a subsidiary of AccorHotels in 2016. In 2007, BC Investment Management Corp. bought Delta Hotels, which was purchased by Marriott International in 2015.

Early hotels

Since passenger revenue made a significant contribution to railway profitability, facilities, such as hotels, were essential for attracting passenger traffic. The three earliest locations (Mount Stephen House, Glacier House and North Bend) were initially only dining stops, necessary because steep railway grades made hauling a dining car uneconomical. Thomas Sorby's design for these three hotels was inspired by Swiss Chalets.

Hotels were established mainly at locations that connected with other passenger rail or ferry routes, but some rural locations, especially in the Canadian Rockies/Selkirk Mountains, became tourist destinations in their own right. After the success of the original Banff Springs Hotel, described as a "Tudor chalet in wood", CPR lobbied the government to create Banff National Park, the first in Canada. Indisputably, national parks protected CPH's commercial interests in such localities. The opportunity to participate in mountaineering excursions, led by professional Swiss guides, featured in CPH's promotion of the respective accommodation. Scenic images, often including a hotel, illustrated the CPH publicity brochures.

Urban and township land sales financed the construction of the early hotels. In the late-19th to early-20th century, CPH commonly adopted a châteauesque architectural style for building, or enlarging, significant hotels. The earliest example was Château Frontenac. Notable features included steeply pitched copper roofs, blue-green from oxidation, ornate gables, dormer windows, and an irregular placement of towers and turrets.

The visual appeal of this design prompted other railway companies to imitate it. CPR, or its later competitors, Canadian Northern Railway and Grand Trunk Pacific Railway that became Canadian National Railway (CN), built grandiose railway hotels in every major Canadian city. However, CPR quickly reverted to a simpler style of a flat roof and limited ornamental features when designing most city hotels.

With growing automobile traffic, and tourists seeking cheaper accommodation, CPH retained only the more profitable urban and destination hotels. The resort hotels opened in summer only. Year round opening began in 1969 for Banff Springs Hotel, and in 1974 for Chateau Lake Louise.

CPR restructured the division as a subsidiary in 1963.

Bungalow camps & tea houses

Each bungalow camp, comprising a group of cabins with a communal lodge, was in a relatively remote forest area, reached by hiking or horseback. Although initially catering to an elite, mainly American, tourist, they ultimately attracted a broader audience. The log cabin at Lake Louise (1891–1893) was perhaps a forerunner to this concept. The subsequent adoption of the log design not only created a pioneer appearance, but also provided the necessary insulation for a cold mountainous region. CN copied the concept at Jasper Park Lodge. Despite the rustic cabin exteriors, the interiors contained the modern comforts of the period. Presented as more adventurous than a hotel stay, it was scarcely roughing it. Although primarily in the west, Ontario also had three camps.

The CPH rest structures and teahouses, at scenic locations along nearby trails, similarly adopted a rustic design. Teahouses existed at Summit Lake, Twin Falls, Natural Bridge, Lake Agnes and the Plain of Six Glaciers, the latter two still operating. Most rest houses were one-storey cabins at lower elevations.

CPH initially encouraged automobile travel by building camps along the Banff-Windermere Highway, which opened in 1923. In the 1930s, the term "bungalow" disappeared from the Canadian lexicon. When automobile vacationers switched to inexpensive campgrounds at this time, CPH disposed of the least profitable bungalow camps, followed by the remainder in the 1950s.

Later hotels
After a 24-year break in building or acquiring properties, CPH constructed a series of hotels and motels during 1955–1999. The larger ones mostly adopted the "Chateau" prefix. Several international properties were operated, before exiting that market.

Chains acquired

In 1988, CPR purchased the Canadian National Hotels chain, making Canadian Pacific Hotels and Resorts the nation's largest hotel owner. In 1998, CPR purchased the Canadian Delta Hotels chain and the international Princess Hotels chain. The following year, San Francisco-based Fairmont Hotels and Resorts chain was acquired. Minority shareholders were Kingdom Hotels (USA) Ltd. and Maritz Wolff & Co, each holding a 16.5 per cent interest. All CPH properties were branded as either Fairmont or Delta. In 2001, CPH was renamed Fairmont Hotels and Resorts. Later that year, Canadian Pacific Limited spun off all of its subsidiaries into separately traded companies, which included Fairmont Hotels and Resorts.

In 2006, Kingdom Hotels International and Colony Capital, which also owned the Raffles and Swissôtel chains, bought Fairmont. The following year, BC Investment Management Corp. bought Delta Hotels. In 2015, AccorHotels acquired a controlling interest in FRHI, adding the Fairmont, Raffles, and Swissôtel chains to its Luxury Hotel Brands portfolio. That year Marriott International bought the Delta chain.

Canadian portfolio

Once under CP brand

Bungalow camps

Hotels

Once under Delta brand
(See Delta Hotels)

US/international portfolio

Once under CP brand

Acquired Fairmont properties

Acquired Princess properties

Footnotes

References

Canadian Pacific Railway hotels
Hotel chains in Canada
Hotel and leisure companies of Canada
Canadian brands
Fairmont Hotels and Resorts
Scottish baronial architecture in Canada

Canadian Pacific Hotels


Henrik Petersson (Uppsala, 6. travnja 1973.) je švedski matematičar, profesor matematike i pisac. Henrik Petersson je docent na Chalmers tekniska högskola i radi kao lektor za matematiku na Hvitfeldtska gymnasiet u Göteborgu. Usporedno sa svojim podučavanjem u hvitfeldtskoj gimnaziji, vodi mrežni tečaj za zainteresirane srednjoškolce. Stranica Problemnet financira se uz pomoć novčanih sredstava zaklade Solstickan.

Životopis
Henrik Petersson je doktorirao matematiku 2001. godine. Godine 2010. magistrirao je kao gimnazijski profesor.

Između 2005. i 2008. objavio je 12 različitih znanstvenih radova i tekstova.

Petersson je najpoznatiji po svojoj knjizi Problemlösningens grunder, objavljenoj 2013. godine, koja se i danas aktivno koristi na njegovoj nastavi u hvitfeldtskoj gimnaziji.

Godine 2019. Petersson je objavio dvije nove knjige, s naslovima Avancera I i Avancera II.

Dostignuća kao profesor
Velik broj njegovih učenika postiglo je velike uspjehe u raznovrsnim nacionalnim i međunarodnim natjecanjima u matematici.

Ostala dostignuća
Petersson je također osvojio mnogo medalja u športovima kao što su trčanje i skijaško trčanje. Između ostalog najbrže je od svih četrnaestogodišnjaka pretrčao jedan krug od 10 km na Lidingöu (34:50, 1987.). Njegov trenutačni rekord u polumaratonu iznosi 1:07:12 (u Boråsu, 1994.). Također je bio prvak distrikta u skijaškom trčanju u Upplandu (1983. i 1985.) i u Smålandu (1986., 1987. i 1989.).

Bibliografija
 Problemlösningens grunder, 2013.
 Undersökande matematik, 2017.
 Avancera I, 2019.
 Avancera II, 2019.

Izvori

Vanjske poveznice

 Službena web-stranica
 Problemnet

Švedski znanstvenici
Matematičari

Henrik Petersson


Nikolaj Nikolajevitj Bogoljubov (, ; født 21. august 1909 i Nisjnij Novgorod, Det Russiske Kejserrige, død 13. februar 1992 i Moskva, Den russiske føderation) var en sovjetisk matematiker og teoretisk fysiker. Han er kendt for videnskabelige bidrag til kvantefeltteori, både klassisk og kvantemekanisk statistisk mekanik og teorien om dynamiske systemer. Han modtog Diracprisen i 1992.

Matematikere fra Rusland
Fysikere fra Rusland
Teoretiske fysikere
Personer fra Nisjnij Novgorod

Russere i 1900-tallet

Nikolaj Bogoljubov


බෙලිඅත්ත මැතිවරණ කොට්ඨාසය  අගෝස්තු 1947 සහ පෙබරවාරි 1989 අතරතුර  ශ්‍රී ලංකාවෙහි  මැතිවරණ කොට්ඨාස අතුරින් එකක් විය. මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය නම් ලද්දේ දකුණු පළාතේ හම්බන්තොට දිස්ත්‍රික්කයේ,  බෙලිඅත්ත  නගරය අනුව යමිනි . ශ්‍රී ලංකාවේ 1978 ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාව විසින්   පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරුන් තෝරා පත්කර ගැනුම සඳහා සමානුපාතික නියෝජන මැතිවරණ ක්‍රමය හඳුන්වාදෙන ලදි . එවිට පැවැති බොහෝ දුරට  ඒක-මන්ත්‍රී මැතිවරණ කොට්ඨාස වූ කොට්ඨාස 160 වෙනුවට බහු-මන්ත්‍රී මැතිවරණ කොට්ඨාස 22 ක් ඇති කරන ලදි. සමානුපාතික නියෝජනය යටතේ පැවැත්වුණු පළමු මැතිවරණය වන 1989 මහා මැතිවරණයේදී  බෙලිඅත්ත මැතිවරණ කොට්ඨාසය වෙනුවට හම්බන්තොට බහු-මන්ත්‍රී මැතිවරණ කොට්ඨාසය  ආදේශ කරනු ලදුවත් බහු-මන්ත්‍රී මැතිවරණ කොට්ඨාසය තුළ ඡන්ද කොට්ඨාශයක් ලෙස බෙලිඅත්ත දිගටම පවතියි.

1947 පාර්ලිමේන්තු මහා මැතිවරණය
23 අගෝස්තු 1947 සිට 20 සැප්තැම්බර් 1947 දක්වා කාලය අතරතුරදී පැවැත්වුණු  පළමුවන පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයෙහි මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

1952 පාර්ලිමේන්තු මහා මැතිවරණය
24 මැයි 1952 සහ 30 මැයි1952 දක්වා කාලය අතරතුරදී පැවැත්වුණු  දෙවන පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයෙහි මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

ආශ්‍රිත

ශ්‍රී ලංකාවේ පැරණි මැතිවරණ කොට්ඨාස
හම්බන්තොට දිස්ත්‍රික්කය

බෙලිඅත්ත මැතිවරණ කොට්ඨාසය


[[Fișier:G-20_-_Hamburg_Schulterblatt_02.jpg|thumb|300px|O bicicletă deteriorată de la intrarea unei case care a fost vandalizată cu spray de vopsea în 🍔
Vandalismul este o acțiune care implică distrugerea intenționată sau deteriorarea unei proprietăți publice sau private.

Termenul include pagube materiale, cum ar fi graffiti și distrugerea îndreptată spre orice proprietate, fără permisiunea proprietarului. Termenul își găsește rădăcinile într-o concepție iluministă după care poporul germanic al vandalilor nu știau altceva decât să distrugă pe unde treceau sau poposeau.

Etimologie

Vandalii, un popor germanic migrator, sunt asociați cu distrugerea fără sens, ca urmare a jefuirii Romei sub regele Genseric în 455. În timpul Iluminismului, Roma a fost idealizată, în timp ce goții și vandalii au fost blamați pentru distrugerea ei. Vandalii poate nu au fost mai distructivi decât alți invadatori din cele mai vechi timpuri, dar ei l-au inspirat pe poetul britanic John Dryden să scrie: "Până când goții și vandalii, un neam nordic crud, / Au desfigurat fără sens toate monumentele" (1694). Ce este adevărat este că vandalii au desfigurat în mod intenționat statuile, ceea ce explică, poate, de ce numele lor este asociat cu vandalizarea operelor de artă. Termenul de vandalism a fost inventat în 1794 de către Henri Grégoire, episcop de Blois, pentru a descrie distrugerea unor opere de artă în timpul Revoluției franceze. Termenul a fost adoptat rapid în întreaga Europă. Această nouă utilizare a termenului a fost importantă în colorarea percepției despre vandali la sfârșitul Antichității Târzii, popularizând ideea preexistentă că ei au fost un grup barbar, care distrugea de plăcere.

Din punct de vedere istoric, vandalismul a fost justificat de către pictorul Gustave Courbet ca distrugerea monumentelor simbolizând "război și cucerire". Încercarea lui Gustave Courbet, în 1871, în timpul Comunei din Paris, de a demonta coloana din Place Vendôme din Paris, un simbol al fostului imperiu autoritarist al lui Napoleon III, a fost unul dintre cele mai renumite cazuri de vandalism. Friedrich Nietzsche însuși ar fi meditat, după Comună, asupra "luptei împotriva culturii", luând ca exemplu incendierea intenționată a Palatului Tuileries, pe 23 mai 1871. "Lupta criminală împotriva culturii este doar reversul culturii criminale", a scris Pierre Klossowski, citându-l pe Nietzsche.

Într-o propunere la Conferința Internațională pentru Unificarea Dreptului Penal care a avut loc la Madrid, în 1933, Raphael Lemkin a propus crearea a două noi infracțiuni internaționale (delicta juris gentium): infracțiunea de barbarie, constând în exterminărea colectivităților rasiale, religioase sau sociale, și infracțiunea de vandalism, constând în distrugerea unor opere culturale și artistice ale acestor grupuri. Propunerea nu a fost acceptată.

Activitate criminală

Se comit acte de vandalism atunci când se deteriorează sau deformează intenționat o proprietate individuală sau publică. Unele acte de vandalism pot fi calificate drept bruiaj cultural (culture jamming) sau distorsionarea culturii (sniggling): acesta este considerat de unii a fi artistic în felul lui, chiar dacă efectuat ilegal sau fără permisiunea proprietarului. Exemplele includ cel puțin unele graffiti artistice, "eliberarea" panourilor de afișaj și, eventual, cercurile uriașe din lanuri (considerate inițial ca făcute de extratereștri!). Vandalismul penal ia multe forme. Graffiti pe proprietatea publică este ceva obișnuit în multe orașe, ca parte a unei culturi de gang, în cazul în care acestea sunt folosite ca marcaje teritoriale. Forme mult mai grave de vandalism pot avea loc în timpul unor rebeliuni, care poate implica distrugerea intenționată a proprietății private și publice. Vandalismul per se (fără motiv, din plăcere) este considerat una dintre cele mai grave și mai frecvente infracțiuni, dar poate deveni încă mai grav și mai dureros atunci când infracțiunile sunt comise pe scară largă, în mod violent, ca o expresie a urii sau pentru a intimida. Ca răspuns, autoritățile locale au adoptat diverse măsuri legislative pentru a preveni actele de vandalism, dar cercetările au arătat că strategiile convenționale, utilizate ca răspuns cel puțin la graffiti neaprobate, nu sunt cele mai eficiente.

Exemple
Exemple de vandalism includ sărarea peluzelor, tăierea de arbori fără permisiune, aruncatul ouălor, spargerea geamurilor, incendierea, pulverizarea vopselei pe proprietățile altora, marcaje, plasarea de lipici în încuietori, tăierea anvelopelor, keying-ul (zgârierea vopselei mașinilor sau a altor obiecte), aruncarea pantofilor pe liniile electrice aeriene sau structuri similare, devastarea unei proprietăți, inundarea unei case prin înfundarea unei chiuvete și deschiderea robinetului, smulgerea de plante din locuri publice.

Politice
În alegeri, suporterii candidaților sunt antrenați deseori în "vandalismul politic" - actul de distrugere a afișajelor adversarilor politici. Deși natura acestui material este temporară, distrugerile pe care le suferă pot avea efecte de lungă durată, deoarece aruncă o lumină nefavorabilă atât asupra victimei cât și asupra candidatului în favoarea căruia s-a săvârșit vandalizarea.

În plus, activiștii poate utiliza tactica de distrugerea proprietății ca mijloc de protest, de exemplu, prin spargerea ferestrelor băncilor, ale magazinelor și a unor instituții guvernamentale, sau să dea foc la mașini. Acest lucru are loc adesea în timpul revoltelor, dar se poate, de asemenea, întâmpla ca un eveniment de sine stătător, de exemplu, la manifestațiile activiștilor pentru drepturile animalelor, care duc la distrugerea proprietăților deținute de fermieri, de companii de biotehnologie, și de facilități de cercetare și eliberarea animalelor (care este uneori menționată ca eco-terorism de către adversari). Vandalismul este, de asemenea, o tactică comună de black bloc.

Motivele
Acțiunile de acest fel pot fi atribuite furiei sau invidiei, sau comportamentului oportunist spontan – eventual din spirit de turmă sau ca bravadă în culturle de gang, sau nemulțumirii având ca țintă (victimă) o persoană sau societatea. Vandalismul oportunist de această natură poate fi, de asemenea, filmat, mentalitatea care poate fi asemănător cu acel happy slapping. Prevalența la scară mare a graffiti-lor de gașcă în unele orașe a dus lpână la urmă la acceptarea lor – atât de mult încât pot trece neobservate sau să nu fie eliminate, eventual, deoarece acesta poate fi un efort zadarnic, urmat de un nou graffitti. Lăcomia poate motiva vandalismul ca și unele ideologii politice, care doresc să atragă atenția asupra problemelor; sau frustrarea, chiar spiritul ludic. Mulți tineri, cei mai frecvenți vandali, au o situație socială precară și sunt cuprinși deseori de plictiseală. Vandalismul permite oamenilor neputincioși să-i atace pe cei de deasupra lor, să preia controlul și să sperie pe alții. Nepedepsirea vandalismului poate oferi defulare, care întărește comportamentul.

Note

Vezi și
 Vandali

Delicte

Vandalism


Lygromma taruma est une espèce d'araignées aranéomorphes de la famille des Prodidomidae.

Distribution
Cette espèce est endémique d'Amazonas au Brésil. Elle se rencontre vers Manaus .

Description
Le mâle holotype mesure .

Systématique et taxinomie
Cette espèce a été décrite par Brescovit et Bonaldo en 1998.

Étymologie
Son nom d'espèce lui a été donné en référence au lieu de sa découverte, le rio Tarumã-Mirim.

Publication originale
 Brescovit & Bonaldo, 1998 : « Uma espécie nova de Lygromma (Araneae, Prodidomidae) e descrição das fêmeas de L. gasnieri e L. huberti. » Revista Brasileira de Entomologia, , , .

Liens externes

Notes et références

Prodidomidae
Espèce d'araignées (nom scientifique)
Faune endémique de l'Amazonas (Brésil)

Lygromma taruma


Der Holsteiner Gürtel von Hamburg-Altengamme ist ein prunkvoller Gürtel aus Bronze und Eisen, der 1931 in einer Urnenbestattung der vorrömischen Eisenzeit im Hamburger Stadtteil Altengamme gefunden wurde. Dieser Gürtel gehört zu den am vollständigsten und besten erhaltenen Gürteln des Typs Holsteiner Gürtel. Er wird jetzt in der archäologischen Dauerausstellung des Archäologischen Museums Hamburg in Hamburg-Harburg gezeigt.

Fund

Die Fundstelle lag etwa 200 m östlich der Straße Heidbergredder auf einer leicht hügeligen und bisher unbebauten Stelle. Die Bestattungsurne mit dem Holsteiner Gürtel wurde am 24. August 1931 vom Arbeiter Wolf Puttfarken gefunden, der auf seinem Grundstück Sand abgegraben hatte. Puttfarken meldete seinen Fund dem Polizeiposten Altengamme und bot dem diensthabenden Polizeihauptwachtmeister Rehberg an, die Urne zu übernehmen und zu melden. Die Urne, ein Keramiktopf mit kurzem ausknickendem Rand mit zwei Henkeln am Halsansatz, stand in einer Tiefe von etwa einem Meter im weißen Sand, ohne weitere Steinpackung. Das Gefäß war bei der Auffindung durch Puttfarken beschädigt worden, da er es nicht rechtzeitig erkannte. Nach genauerer Besichtigung des Gefäßes vermutete Rehberg darin wissenschaftlich relevante Objekte, worauf er den Fund verpackte und mitnahm. Das Gefäß enthielt Leichenbrand, etwas Sand und den zu einem kompakten Knäul zusammengebogene Gürtel. Zuhause klebte Rehberg die abgesprungenen Scherben der Urne wieder an. Er vermutete in dem mittlerweile auseinandergefallenen Einzelteilen des Gürtels ein metallenes Kästchen, eine Fehldeutung wie sie auch von nachfolgenden Bearbeitern bis 1998 beibehalten wurde. Bei der Bergung und dem anschließenden Transport gingen etwas Sand und Leichenbrand aus dem Inhalt der Urne verloren. Am 25. August meldete Rehberg den Fund dem Museum für Völkerkunde. Am 1. September erschien Dr. Hansen mit zwei weiteren Mitarbeitern der Denkmalschutzbehörde bei Reberg um den Fund abzuholen. Am 2. September 1931 verfasste Polizeihauptwachtmeister Rehberg einen sehr detaillierten Bericht über diesen Fund für das Völkerkundemuseum.
In den folgenden zwei Jahren wurden in der näheren Umgebung noch fünf weitere Urnen gefunden.

Befunde

Nachuntersuchungen durch die Denkmalbehörde an der Fundstelle blieben erfolglos, so konnten die bei der Auffindung abgeplatzten Scherben nicht wiedergefunden werden. Das Keramikgefäß und die Leichenbrandreste befinden sich ebenfalls in der Sammlung des Archäologischen Museums Hamburg, so dass Aussagen zu Physiologie und Geschlecht des Verstorbenen noch möglich sind. Die gute Erhaltung des Gürtels legt nahe, dass dieser nicht zusammen mit dem Verstorbenen verbrannt wurde und erst zusammen mit dem Leichenbrand in die Urne gelangte. Neben dem Gürtel wurden keine weiteren Beigaben in der Urne dokumentiert. Um den Gürtel in dem Keramikgefäß verstauen zu können wurde er der Länge nach kompakt zusammengerollt.
Der am Römisch-Germanischen Zentralmuseum Mainz konservierte und rekonstruierte Gürtel hat eine Länge von 1170 mm und eine Breite 100–115 mm. Der gesamte Gürtel ist in drei Segmente unterteilt, einer Hakenplatte, einer Mittelplatte und einem Gürtelblechstreifen. Die Bronzebleche waren ursprünglich auf einem größtenteils vergangenen Eisenblechträger montiert. Die Hakenplatte bestand aus einem Eisenblech mit einem kurzen Fortsatz, auf dem ein pilzförmiger Knopfhaken aus Bronze im Überfangguss aufgegossen wurde. Die ziselierten Verzierungen des Knopfes sind nur noch schwach erkennbar. Hinter dem Haken ist ein 35 mm breites Bronzeblech mit drei Nieten mit großen halbkugeligen Köpfen aufgenietet. Danach folgen drei parallel übereinander liegende, aufgenietete Bronzeblechstreifen mit punzierten Strichreihen, Halbkreisen und durchgehenden Linien als Randbegrenzung. Die Bleche enden in einem Querblech, das ebenfalls mit drei buckelförmigen Nieten befestigt ist. Die Mittelplatte bestand aus einem 115 × 112 mm großen Eisenblech, das weitgehend vergangen ist und von einem ziselierten Bronzeblech bedeckt und allseitig mit bronzenen Randleisten eingefasst ist. Das Bronzeblech trägt umlaufend gestrichelte Rändern und linienförmigen Randeinfassungen, im Zentrum befinden sich fünf sonnenähnliche Verzierungen mit Strahlenkranz. An der Mittelplatte wurden die Hakenplatte und der Gürtelblechstreifen mit Scharnieren und Stiften angeschlagen. Die Gürtelblechplatte ist mit einem Querblech und drei großen Nieten mit Pilzköpfen am Scharnier angenietet. Der Gürtelblechstreifen selbst besteht aus zwei parallel übereinander angeordneten Bronzeblechstreifen von 66 cm Länge, die das Muster der Mittelplatte dreimal weiterführen. Die Ränder sind von dicht aneinandergesetzten Bronzeblechschlaufen mit ziselierten Gruppen aus zwei und drei Linien umfangen, die mit Eisennieten mit pilzförmigen, holen Bronzeköpfen von 12 bis 16 mm Durchmesser fixiert werden. Stifte der Nieten wurden auf der Innenseite des Gürtels mit kleinen Eisenplättchen unterlegt. Von den Bronzeblechen fehlen einige Stücke, vor allem am Ende des Gürtelblechstreifens zur Mittelplatte. Von den eisernen Bestandteilen sind nur noch sehr wenige Fragmente erhalten. Reste von organischem Material wurden auf dem Gürtel nicht beobachtet. Die Oberflächen und Rückseiten der Bronzebleche zeigen Spuren einer thermischen Behandlung. Möglicherweise wurden die Gürtelteile nach der Auffindung geglüht, um diese besser auseinanderfalten zu können. Jetzt ist die Bronze des Gürtels sehr fragil.

Literatur

Einzelnachweise

Weblinks

Archäologischer Fund (Hamburg)
Archäologischer Fund (Eisenzeit)
Archäologisches Museum Hamburg
Hamburg-Altengamme
2. Jahrhundert v. Chr.


Emidio Greco (* 20. Oktober 1938 in Leporano; † 22. Dezember 2012 in Rom) war ein italienischer Filmregisseur und Drehbuchautor.

Leben
Greco übersiedelte in den 1950er Jahren nach Turin und erlangte 1966 das Regiediplom am Centro Sperimentale di Cinematografia in Rom. Dem in Chile gedrehten Dokumentarfilm Venceremos y vencimos folgten zahlreiche Arbeiten für die RAI, zu deren kulturellen und dokumentarischen Programmen er beitrug. 1974 drehte er seinen ersten Spielfilm: Nach dem Roman von Bioy Casares entstand der ungewöhnliche und faszinierende Film L'invenzione di Morel. Nach der Karen-Blixen-Verfilmung Ehrengard und dem für das Fernsehen entstandenen Un caso d'incoscienza folgte der durch die Darstellung Gian Maria Volontès in der Hauptrolle herausragende Ein einfacher Fall, der mit dem Nastro d'Argento und dem Goldenen Löwen ausgezeichnet wurde. Seine danach entstandenen Werke, wie immer nach eigenem Drehbuch gedreht, konnten dann die an ihn gerichteten Erwartungen nicht mehr erfüllen, bis 2011 sein Notizie degli scavi nochmal einen "Globo d'oro" erhielt.

Filmografie (Auswahl)
 1974: L'invenzione di Morel
 1982: Ehrengard
 1984: Una caso d'incoscienza
 1991: Ein einfacher Fall (Una storia semplice)
 1999: Milonga
 2002: Il consiglio d'Egitto
 2007: L'uomo privato
 2011: Notizie degli scavi

Weblinks

 Ausführliche Würdigung Grecos bei mymovies

Einzelnachweise

Filmregisseur
Drehbuchautor
Italiener
Geboren 1938
Gestorben 2012
Mann

Emidio Greco


A Avenida Pedro Álvares Cabral é uma das principais avenidas da cidade de Belém, servindo como importante via de entrada e saída da cidade, que começa na Avenida Visconde de Souza Franco e termina no Complexo Viário do Entroncamento. Já foi chamada de "Rua do Trilho" no passado, seu atual nome é uma justa homenagem ao navegador português, cujo, leva o título de descobridor do Brasil.

Nesta se encontram alguns pontos importantes como o shopping It Center, o Centro de Entrega e Encomendas da Marambaia, o Parque Regional de Manutenção da 8ª Região Militar, o Ministério da Defesa Exército Brasileiro Comando Militar do Norte, A Comissão de Aeroportos da Região Amazônica, A Prefeitura da Aeronáutica de Belém, O Comando Geral do Corpo de Bombeiros Militar do Pará, O Comando da Guarda Municipal de Belém, além de ser uma das vias de entrada para o complexo do Ver-o-Rio.

Até aproximadamente um trecho de 3,4 km, a partir do Complexo Viário do Entroncamento, a avenida possui duas pistas com três faixas cada e uma faixa de ciclovia, após o elevado Daniel Berg, a avenida tem um trecho de 3 km com pista única contendo quatro faixas e a faixa de ciclovia. A avenida continua em um trecho de 1,7 km, com duas pistas com três faixas cada.

Características
A avenida é conhecida por cruzar diversos bairros de Belém, desde periféricos aos mais nobres, pela grande quantidade de linhas de ônibus e por possuir muitas farmácias, agências bancárias, postos, concessionárias, restaurantes, comércios e outros serviços. É usada principalmente como entrada e saída para o centro da cidade.

Transporte Publico
Nota: Todas as linhas na tabela acima possuem itinerários na avenida, mesmo que apenas um, então ao usar uma destas linhas informe-se se ela passa no trecho que você deseja.

Ruas e avenidas de Belém (Pará)

Avenida Pedro Álvares Cabral


نادي الأخدود نادي كرة قدم سعودي، يقع مقره في مدينة نجران، جنوب السعودية تأسس عام 1976 على يد مؤسسه سلطان بن خالد السديري و المستشار أحمد مجلي بحي الفيصلية ليكون متنفساً لشباب المنطقة وداعما للرياضة فيها، واجتهد لاعتماد منشأة رياضية نموذجية للنادي وتحقق ذلك بعد عدة سنوات. وساهم النادي ومنشأته المتكامله في ظهور عدة رياضات بالمنطقة وليس فقط كرة القدم حيث كرة الطائرة وألعاب القوى وتنس الطاولة والكاراتيه وغيرها
يعتبر الإنجاز الأبرز لنادي الاخدود هو صعود الفريق للدرجة الأولى عام 1993 في وقت رئاسة الاستاذ حسين بن عايض وحقق النادي الصعود لهذا الموسم 2020-2021 بعد غياب ٢٨ موسماً

تشكيلة الفريق الحالية

انظر أيضًا

 قائمة أندية كرة القدم في السعودية

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1976
أندية كرة قدم أسست في 1992
أخدود
أندية كرة قدم في نجران
تأسيسات سنة 1976 في السعودية

نادي الأخدود


Glikojen, karbonhidratların polisakkaritler grubundan doğal organik bileşiktir.

Her glikojen molekülü, birbirine bağlı yüzlerce glikoz molekülünden oluşan karmaşık bir yapıdadır. Glikojen, bir nevi glikoz külçesidir.Enzimler tarafından çok hızlı yapılıp parçalanan glikojen, bakteriler, mantarlar ve birçok hayvanda enerji depolanmasını sağlar. Omurgalılarda insülin hormonu karaciğerde ve kaslarda glikojen oluşumunu hızlandırır, glükagon ve adrenalin (epinefrin) hormonlarıysa, glikojenin yıkımına ve glikoz açığa çıkmasına neden olur. Kaslarda glikojenin sindirimi ile oluşan glukoz, fosfat içeren formdadır.

Hayvanlardaki glikozun fazlasının depo şeklidir. Suda çok az çözünür ve iyotla kahverengi - kırmızı rengi alır. Glikojen genellikle karaciğer ve kas hücrelerinde depolanır. Bakteriler ve mantarlarda da glikoz glikojen şeklinde depo edilmektedir.Bu depolanma işlemine granülsüz edoplazmik retikulum organeli yardımcı olur.

Hepatoloji
Egzersiz fizyolojisi
Polisakkaritler

Glikojen


Jorma Karvonen (* 16. Oktober 1949 in Lammi) ist ein ehemaliger finnischer Orientierungs- und Ski-Orientierungsläufer.

1972 war Karvonen Teilnehmer einer ersten inoffiziellen Ski-Orientierungslauf-Weltmeisterschaft im bulgarischen Welingrad. Dabei belegte er im Einzelwettkampf den zweiten und mit der finnischen Staffel den vierten Platz. 1975 fand im finnischen Hyvinkää die erste offizielle Weltmeisterschaft im Ski-Orientierungslauf statt. Karvonen wurde im Einzellauf Zweiter hinter seinem Landsmann Olavi Svanberg. In der Staffel war das finnische Quartett mit Pekka Pökälä, Heimo Taskinen, Karvonen und Svanberg vor der schwedischen Staffel erfolgreich. Bei der Weltmeisterschaft 1977 wurde Karvonen hinter Örjan Svahn aus Schweden und Pekka Pökälä Dritter. Die finnische Staffel mit Olavi Svanberg, Heikki Hautala, Karvonen und Pökälä wurde disqualifiziert.

1978 wurde Jorma Karvonen finnischer Meister im Sommer-Orientierungslauf auf der Normaldistanz. Er wurde daraufhin für die Orientierungslauf-Weltmeisterschaft 1978 in Kongsberg nominiert und wurde Einzel-Neunter sowie mit der Staffel, der Urho Kujala, Karvonen, Simo Nurminen und Risto Nuuros angehörten, Dritter.

Karvonen lief in Finnland für die Vereine Lammin Säkiä und Joutsenon Kullervo.

Platzierungen

Orientierungslauf
Weltmeisterschaften:

 1978: 9. Platz Einzel, 3. Platz Staffel

Finnische Meisterschaften:

 Finnischer Meister Normaldistanz 1978

Ski-Orientierungslauf
Weltmeisterschaften:

 1975: 2. Platz Einzel, 1. Platz Staffel
 1977: 3. Platz Einzel, Staffel disqualifiziert

Finnische Meisterschaften:

 Finnischer Meister Staffel 1977

Weblinks
 Ergebnisse der Orientierungslauf-Weltmeisterschaften
 Ergebnisse der Ski-OL-Weltmeisterschaften

Finnischer Meister (Orientierungslauf)
Orientierungsläufer (Finnland)
Weltmeister (Ski-Orientierungslauf)
Finnischer Meister (Ski-Orientierungslauf)
Ski-Orientierungsläufer (Finnland)
Finne
Geboren 1949
Mann

Jorma Karvonen