For Nipisat Loranstation på øen Qeqertarsuaq (Disko), se Nipisat Loran-station (Qeqertarsuaq).

Nipisat ("stenbiderne") var i cirka 3 år i perioden 1724-1731 den ene af de da i alt to dansk-norske kolonier i Grønland.
Kolonien havde form af en handels- og missionsstation, et hvalfangstanlæg og – i årene 1729-1731 – et fort med egen garnison, og lå på øen Nipisat syd for det nuværende Sisimiut på Grønlands vestkyst.

Placering
Kolonien Nipisat lå på en lille ø af samme navn, som ligger 15 km sydsydøst for byen Sisimiut (tidligere dansk navn: Holsteinsborg), ud til Davisstrædet. Øen er en del af en gruppe små øer og skær, som ligger lige vest for øen Sarfannguit Nunataat (dansk navn: Sarfannguaqland), ved nordsiden af fjorden Ikertooqs munding.

Historie
På øen Nipisat er fundet og udgravet en sommerboplads fra Saqqaq-kulturen, og de arkæologiske fund viser, at stedet var beboet i en længere periode allerede for cirka 4000 år siden.

Eftersom det store fjord-kompleks omkring fjorden Ikertooq var rigt på fangstdyr, lå der i begyndelsen af 1700-tallet mange grønlandske bopladser ved kysterne i området.

I 1721 var den norsk-danske præst Hans Egede rejst til Vestgrønland, hvor han anlagde "Haabets Koloni" (på øen Illuerunnerit ud for det nuværende Nuuk) som missions- og handelssted og den første dansk-norske koloni i Grønland. Hans missionsvirksomhed blev finansieret af Det Bergenske Handelskompagni, som drev handel og hvalfangst.

Anlæggelse af kolonien Nipisat i 1724
Hans Egede havde i 1723 fået oplysninger om, at der 300 km nord for Haabets Koloni lå en ø ved navn Nipisat, hvor der i de omgivende fjorde syd for det nuværende Sisimiut dengang var mange grønlandshvaler (Balaena mysticetus) i vintermånederne.
For at fremme Bergenskompagniets økonomiske interesser besluttede Hans Egede og den øvrige ledelse i kolonien i foråret 1724 at etablere en ny koloni på Nipisat med en tilhørende hvalfangststation.
Bergenskompagniet lå i konkurrence med flere handelskompagnier, ikke mindst hollandske, som drev omfattende hvalfangst og handel langs Vestgrønlands kyst. Fra sidst i 1600-tallet var hollændernes sejlads i området efterhånden blevet almindelig.
Anlæggelsen af kolonien ved Nipisat havde derfor også til formål at etablere en fremskudt post i forhold til hollænderne, hvis hovedstation i Vestgrønland var Sydbay på øen Ukiivik ved fjorden Nordre Isortoqs munding, 48 km nordnordvest for Nipisat.

En kaptajn fra Haabets Koloni rekognoscerede i området ved Nipisat i juni 1724; på sydsiden af øen fandt han en bugt, som egnede sig som naturhavn for den kommende koloni, og han fik gode råde af fem hollandske hvalfangerskibe i området.
Senere på sommeren sejlede kaptajnen til Nipisat med mandskab og materialer til etableringen af den nye koloni, som kom til at ligge i lavningen Naqinnersuaq  ("Den store lavning"), i hvis vestlige del der allerede boede nogle grønlændere.
Kolonien Nipisat kom til at omfatte en hvalfangststation, såvel som en missionsstation med præsten Albert Top og en loge, dvs. en handelsstation, med Jacob Geelmuyden som købmand og bogholder. Albert Top, som i juli 1723 var kommet til Grønland for at hjælpe Hans Egede med missionsarbejdet, skulle både være præst for koloniens mandskab og missionere blandt grønlændere i Nipisats omegn. Med historikeren Finn Gads ord var Nipisat dermed etableret som "en koloni, svarende til den på Haabets Øe".
Vinteren 1724/25 blev streng, så der blev fra Nipisat ikke fanget en eneste hval. Hans Egede var i Nipisat i foråret. I juni 1725 vendte hele kolonien Nipisats mandskab tilbage til Haabets Koloni på grund af proviantmangel; et problem som Hans Egede ikke havde været klar over.

Den 27. september 1725 fik Hans Egede at vide af nogle grønlændere som kom til Haabets Koloni nordfra, at hollandske hvalfangere – på et tidspunkt efter at kolonien Nipisat var blevet midlertidigt forladt midt i juni – havde nedbrændt koloniens huse.
I april 1726 rejste Jacob Geelmuyden tilbage til Nipisat for ved selvsyn at se på situationen. De grønlændere som boede på Nipisat fortalte ham, at hvalfangerkommandørerne Gilles Svartz (som arbejdede for Sr Wiinkop i Amsterdam) og Cornelis Tjalling Bonk ("Bunch") samt fire andre hollandske hvalfangerkaptajner og handelsmænd var gået i land ved Nipisat med deres mandskab og havde nedbrændt alle koloniens bygninger, og at de havde gjort det fordi de ikke brød sig om konkurrencen fra kolonien.
De pågældende hvalfangerkommandører var i forvejen berygtede blandt befolkningen; således havde en af dem få år tidligere skudt to grønlændere, og det forekom også at de røvede hvaler som grønlænderne havde fanget.

Kongen overtager koloniseringen
Bergenskompagniet, hvis økonomi længe havde været presset pga. kapitalmangel, gik i 1727 konkurs og måtte dermed opgive at drive handel i Grønland, og staten overtog opgaven.
Kong Frederik d. 4 havde allerede før Bergenskompagniets konkurs nedsat en kommission, kaldet Christiania-kommissionen, bestående af statholder Ditlev Vibe og Oslos biskop Bartholomæus Deichman, hvis opgave det var at undersøge Bergenskompagniet og afgive betænkning om, hvordan handelen i Grønland kunne opretholdes.
Den 22. november 1727 fremlagde kommissionen sin betænkning. Heri anbefalede de blandt andet, at følge Hans Egedes råd om at Haabets Koloni blev flyttet fra den noget tågeplagede Haabets Ø til Nuuks nuværende placering 17 km mod øst. Ligeledes anbefalede de at kolonien Nipisat blev genopbygget og udbygget.

Kong Frederik d. 4 sendte året efter, i 1728, en militær ekspedition til Grønland, med den hovedopgave at genetablere kolonien på øen Nipisat, og desuden at udstyre kolonien med et fort, som kunne forsvare handels- og hvalfangststationen mod hollænderne. Major Claus Enevold Paars, som kongen havde givet titel af Guvernør over Grønland, ledede styrken på ca. 25 soldater og kaptajn Jørgen Landorph var udnævnt til fortets kommandant; dertil kom omtrent 14 mand som skulle bemande handels-, missions- og hvalfangststationen. Ydermere medfulgte 12 mandlige militære straffefanger og 12 kvinder fra Spindehuset, som alle var blevet frigivet på betingelse af, at de lod sig tvangsgifte og rejste med til Grønland for at deltage i koloniseringen af landet.
Efter ankomst til Hans Egedes koloni på Haabets Ø (Illuerunnerit) hjalp de nyankomne med at flytte kolonien til et bedre egnet sted, som blev kaldt Godthaab, det nuværende Nuuk.

Kolonien Nipisat gen-etableres i 1729
Efter en barsk overvintring, som kostede flere af de udsendte livet, sejlede guvernør Paars med styrken og Nipisat-koloniens mandskab i maj 1729 de godt 300 km nordpå til Nipisat, hvor de påbegyndte genopbygningen af kolonien: De opførte hovedbygningen, et 3-længet "våningshus", ved den nordøstlige del af havnebugten; et stort provianthus blev opført nær øens sydøstlige hjørne – 6-700 m øst for koloniens hovedbygning – da dette sted var det bedst egnede lossested. Endelig blev to kanonbatterier placeret umiddelbart vest for våningshuset, hvorfra de kunne beskyde indsejlingen og havnebugten. Styrken installerede sig derpå som garnison.
Guvernør Claus Enevold Paars var generelt ikke vellidt af sine underordnede. I det råd, som ledede kolonien og som Paars havde forsædet i, lå han jævnligt i strid med flere af rådets øvrige medlemmer, bl.a. kommandanten Jørgen Landorph og proviantforvalteren Johan Seckmann Fleischer.
To skibe fra København og Bergen kom i sommerens løb med forsyninger til Nipisat og medbragte også en hvalfangerkommandør med 8 harpunerere, som skulle lede hvalfangsten.
I vinteren 1729/30 var der mange hvaler i fjordene omkring Nipisat, men fra hvalfangststationen blev der pga. mangel på mandskab kun fanget to hvaler, hvoraf den ene drev til havs og gik tabt. Proviantforvalteren, løjtnant Johan Seckmann Fleischer, berettede senere at: "Havde der været Folk nok, kunde i denne Maaned [marts] været fangne saa mange Hvalfiske, som ved deres Spæk og Barder kunde have betalt alt, hvad Kongen paa dette Land havde anvendt".
I sommertiden skete det at hvalfangerskibe fra bl.a. Skotland, Tyskland og Holland ankrede op ved Nipisat for at hente ferskvand.
Under ledelse af handelsassistenten Jens Hiort Træsko tog syv mand i sommerens løb på et handelstogt mod nord i robåd, indgik undervejs handelsaftaler med grønlændere og nåede næsten til Upernavik, før is tvang dem til at vende om. På hjemturen blev deres chalup skruet ned af is, men de reddede sig op på en isflage som de drev på i 2-3 døgn, blev derefter reddet af en hollandsk hvalfanger og kom tilbage til Nipisat.
Handelstogterne i 1730 gav rimelige resultater, idet der blev købt omtrent 200 tønder spæk og et mindre antal skind, som blev afskibet til Bergen.

Kolonierne vurderes at være urentable og nedskæringer besluttes
En ny kommission nedsat 1729 vurderede, at hvalfangsten ikke kunne betale sig og at den udsendte garnison var unødvendig, og rådede derfor i foråret 1730 Kong Frederik d. 4 til at hjemkalde Guvernør Paars og hans styrke samt harpunererne. Ifølge kommissionen skulle de to kolonier – Godthåb og Nipisat – opretholdes, men de skulle i året 1730-31 kun have den mindst mulige bemanding i form af købmand, assistent og præst og øvrigt nødvendigt mandskab.
I 1731 ville man så udsende tolv islandske familier, som frivilligt havde meldt sig til at bosætte sig i Grønland. Det var planen, at halvdelen af familierne skulle drive landbrug ved Godthaabs-området, de andre seks familier skulle drive landbrug i egnen omkring Nipisat.
Et skib blev sendt til Grønland for at overbringe kongens ordre og for at hente garnison og hvalfangere. Disse ændringer blev besluttet så sent i 1730, at man ikke kunne sende garnisonen hjem før året efter. Hvalfangerne rejste dog tilbage i august 1730.

Den nye konge opgiver koloniseringen
Kong Frederik d. 4 døde i oktober 1730, og hans efterfølger Christian d. 6 besluttede af sparehensyn at stoppe al yderligere økonomisk støtte til kolonisering og mission i Grønland.  Derfor hjemkaldte han guvernør Paars, garnisonen og øvrigt mandskab, som i juli 1731 forlod Nipisat og sejlede tilbage til København.
Kolonien Nipisat lå herefter forladt hen. I august fik man i Godthaab at vide af grønlændere på gennemrejse, at hollænderne igen havde nedbrændt kolonien på Nipisat: Besætninger fra flere hollandske hvalfangerskibe var sammen sejlet ind, havde taget hvad der lå tilbage af løsøre og derefter brændt koloniens bygninger ned. De brændte også to af grønlændernes vinterhuse ned.

Efter kolonien Nipisats ophør
Der var gentagne gange i årene efter planer om at videreføre/genoprette kolonien Nipisat.
I november 1731 foreslog storkøbmanden Jacob Severin – som overtog Grønlandshandelen i årene 1733-1749 – således at videreføre kolonien på Nipisat.
I november 1747 afgav Hans Egedes yngste søn, købmanden og missionæren Niels Rasch Egede, en betænkning med planer for igen at oprette en koloni ved Nipisat.
Ingen af disse forslag blev dog realiseret. Der blev ikke gjort flere forsøg på at gen-etablere en egentlig koloni på øen.

Handelsmanden Peder Olsen Walløe besøgte øen i 1748.
Efter kolonien Holsteinsborgs grundlæggelse i 1764 blev der – formentlig sidst i 1770'erne – på Nipisat anlagt et lille hvalfangst-anlæg i form af nogle få huse. I vinteren 1778-1779 blev der forsøgt hvalfangst ved Nipisat, men atter med povert resultat. Der blev set mange hvaler, men man fangede ingen. Anlægget blev sløjfet allerede i 1782 og husene flyttet 11 km mod nord til bopladsen/udstedet Qerrortusoq, hvor der var blevet etableret en hvalfangerloge.
Den tyske mineralog Giesecke var på øen nogle gange 1807-1810. Kolonien Nipisats historie gik med årene delvis i glemmebogen. Således skriver Hinrich Johannes Rink, som var inspektør for Sydgrønland i årene 1857-1868 og havde stor viden om landet, i sit værk "Grønland, geographisk og statistisk beskrevet" fra 1857, at nogle anså ruinen af provianthuset for en nordboruin, mens Rink selv hældede til at den formentlig måtte være opført af hollandske hvalfangere.
Søofficeren J. A. D. Jensen kom på sin opmålings-ekspedition i 1884 forbi Nipisat, hvor han kun fandt ruinen af provianthuset. I 1912 udgravede og opmålte historikeren Louis Bobé sammen med kolonibestyreren og førstepræsten fra Holsteinsborg koloniens ruiner.

Om navnet Nipisat
"Nipisat" betyder på dansk "stenbiderne", og er flertals-formen af det grønlandske ord for stenbider, "nipisa".
Kolonien fik sit navn efter øen, som igen har fået sit navn fordi dens form minder om fisken stenbider (Cyclopterus lumpus).
Navnet staves også Nipisat ifølge den gamle retskrivning fra før 1973.
Det udtales noget i retning af "Ni-bi-SÆT" (betoningen ligger på sidste stavelse).
I skriftlige danske og norske kilder fra 1700-tallet skrives navnet oftest "Nepisene", omend formerne "Nepissene"  og "Nepesene"  også forekommer. Nepisene er lokativ-form af Nipisat; i nutidig retskrivning ville lokativ-formen blive skrevet "Nipisani", med betydningen "henne ved stenbiderne".

Noter

Kilder
 Johs. Balle: Den første danske nordpolsfærd. Tidsskriftet Grønland 1960, nr. 5, side 181-193.
 Finn Gad: Grønlands historie, bind 2.1 og bind 2.2. Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck, 1969.
 Finn Gad: Claus Enevold Pors. I Dansk Biografisk Leksikon, 3. udgave, 1979-84.
 Anne Birgitte Gotfredsen og Tinna Møbjerg: Nipisat - a Saqqaq Culture Site in Sisimiut, Central West Greenland (Meddelelser om Grønland, 31, 2004)
 Chr. Berthelsen m.fl.: Oqaatsit kalaallisuumiit qallunaatuumut = Grønlandsk dansk ordbog. Atuakkiorfik Ilinniusiorfik, 1997. 6. oplag, 2013, Ilinniusiorfik Undervisningsmiddelforlag.
 Den grønlandske Lods - Forklaringer til stednavne. 1. udgave, 2012 - Ajourført 2013. Miljøministeriet, Geodatastyrelsen. ISBN nr. 978-87-92107-59-6.
 Ludvig Holberg: Den berømmelige norske Handel-Stad Bergens Beskrivelse. 1737.
 Natur- og kulturforholdene, Sisimiut/Holsteinsborg kommune : rapport. Udvalget vedrørende Fredningslov for Grønland, 1979.
 Titel: Grønland i Tohundredaaret for Hans Egedes Landing - bind 2. Redaktører: G. C. Amdrup m.fl. Meddelelser om Grønland, bind 61.
 Tinna Møbjerg: Sidste nyt fra Nipisat I - en Saqqaq boplads i Sisimiut kommune, Vestgrønland. Tidsskriftet Grønland 1995, nr 2, s 45-54.
 Gerret Van Sante: Alphabethische Naam-Lyst Van Alle De Groendlandsche En Straat-Davissche Commandeurs, Die Zedert Het Jaar 1700 Op Groenland, En Zedert Het Jaar 1719 Op De Straat-Davis. Zaandam, 1770.
 NunaGIS, "Grønlands Topografiske Kortværk". http://www.nunagis.gl/da/
 NunaGIS, "Stednavne - Hele Grønland". www.nunagis.gl/da/kulturhistorie/19-stednavne/104-stednavne-da?cat=19
 Ordbog over det danske Sprog. Historisk ordbog 1700-1950: ordnet.dk/ods
 J. P. Trap: Danmark, bind XIV, Grønland. G. E. C. Gads Forlag, 1970. .

Se også
Nipisat (ø, Sisimiut)

Eksterne henvisninger
Sisimiut Museums hjemmeside

Tidligere bosættelser på Grønland
Qeqqata Kommune

Nipisat (koloni, Sisimiut)


Morten Falk (født 26. august 1990 i Esbjerg) er en dansk kok, som er køkkenchef på Michelin-restauranterne Kadeau København og Kadeau Bornholm. I 2017 repræsenterede Morten Falk Danmark ved Bocuse d'Or.

Historie

Opvækst
Falk blev født i 1990, og voksede op på et nedlagt landbrug ved Esbjerg, hvor hans mor og stedfar drev restaurant Kunstpavilionen som tjener og kok/restauratør. Da Morten Falk var 12-13 år gammel, fik han lov til at ordne tærter og grøntsager i restaurantens køkken, hvor han før havde hjulpet til som opvasker.

Efter flere overvejelser om valg af uddannelse, ville Falk satse på kokkefaget. På stedfaderens mellemkomst kom Falk i sommeren 2006 på et ti-dages praktikophold hos Hans Beck Thomsen fra Henne Kirkeby Kro. Morten Falk arbejdede fra morgen til aften, og overnattede i et telt på den nærliggende campingplads. Da praktikopholdet var forbi nægtede Falk at tage hjem, og der blev lavet en aftale om at han skulle tage grundforløbet på kokkeskolen, for så at vende tilbage til Henne Kirkeby.

Kok
Efter overstået grundforløb på kokkeskolen blev Morten Falk i 2007 ansat som kokkeelev på Henne Kirkeby Kro. Som et led i uddannelsen tog Falk ud på andre restauranter for at arbejde som frivillig (volontør), og samle inspiration, når Henne Kirkeby Kro havde lukket på grund af ombygninger. Det første år var han henholdvis tre og to måneder hos Brdr. Koch i Aarhus, og Kong Hans Kælder i København. Året efter var han to måneder hos Noma, og i 2009 blev det også til to måneder hos The Fat Duck i England. Både i 2008 og 2009 vandt Falk bronze ved DM for kokkeelever, hvor konkurrencen det første år startede kun to måneder efter han var begyndt som elev.

Efter endt uddannelse i 2010, blev Falk ansat som souschef på Restaurant AOC, der netop havde modtaget stedets første stjerne i Michelin-guiden. I 2011 var han ansat én sæson i køkkenet på Svinkløv Badehotel, inden han året efter blev souschef hos Nimb-Louise i Tivoli.

I oktober 2012 var Falk holdkaptajn for Det Danske juniorkokkelandshold ved Kokke-OL i tyske Erfurt, hvor holdet vandt guld i disciplinen "Det kolde bord". Han var medlem af juniorlandsholdet i tre år.

Morten Falk blev i april 2013 ansat hos Kadeau København, der måneden før havde modtaget den første stjerne hos Michelin. Falk blev i marts 2014 "Årets Kok" i Danmark, da han i Messecenter Herning vandt foran ni konkurrenter. 27. juni 2015 vandt Morten Falk den prestigefyldte konkurrence "Sol over Gudhjem", og præmien på 40.000 kr.

Bocuse d'Or
I februar 2015 vandt Falk udtagelseskonkurrencen om at være den danske deltager ved Bocuse d'Or den 24. januar 2017, det uofficielle VM for kokke. Dette betød at han fra december 2015 til maj 2016 blev købt fri fra sit arbejde som køkkenchef på Kadeau, og i stedet skulle øve sig i et specialindrettet køkken på Hotel- og Restaurantskolen i Valby. Her skulle han sammen med assistent Emil Rodam, nyudlært fra Studio, og coach Jeppe Foldager, to gange om ugen lave den fulde menu, som blev solgt for 50.000 kr. for 12 kuverter. Det første delprojekt var at blive minimum nummer 10 ved Bocuse d'Or Europe den 11. maj 2016 i Budapest, da de ti første var sikret en plads til VM i 2017. Efter store problemer under konkurrencen lykkedes det lige akkurat at blive blandt de ti bedste, og han var dermed sikret en plads ved VM i Lyon. I Lyon blev Morten Falk nummer ti, hvilket var det dårligste danske resultat i konkurrencens 30-årige historie.

Anerkendelse
 2014 – Årets kok i Danmark
 2015 – Vinder af konkurrencen "Sol over Gudhjem"

Referencer

Kokke fra Danmark
Personer fra Esbjerg
Personer i Kraks Blå Bog

Morten Falk


النظام المتكيف  هو نظام قادر على تكييف سلوكه تبعا للتغيرات في محيطه، أوفي أجزاء من النظام نفسه.الإنسان مثلا، هو بالتأكيد، نظام متكيف. وكذلك هي المنظمات والعائلات.

نظر أيضا
 تحكم متكيف

مراجع

سيبرنيطيقا
علم الاجتماع
نظرية الأنظمة
هندسة التحكم

نظام متكيف


Kamene kugle u Teočaku. Od granita su i ima ih osam. Dio su prirodno-graditeljske cjeline Starog Teočaka. Podno su tvrđave, kao i džamija Fethija, nišani iz osmanskog perioda. Objekti čine prirodno-graditeljsku cjelinu odnosno povijesno područje jer su džamija, stari nišani i kamene kugle u podnožju srednjovjekovnog grada. Ostatci srednjovjekovnog grada trebaju hitnu sanaciju, jer su oštećeni i zapušteni. Kompleks je dosta neistražen. Predstavnici Zavoda za zaštitu i korištenje kulturno-povijesnog i prirodnog naslijeđa Tuzlanske županije podnijeli su 2016. godine peticiju za proglašenje prirodno-graditeljske cjeline Stari grad Teočak nacionalnim spomenikom Bosne i Hercegovine.
Znanstvenici do danas nisu razjasnili pravo značenje i podrijetlo tih kugla. Mišljenja i tumačenja su da su imale vojnu, neki da su imale vjersku namjenu. Prema jedniam te su kugle branitelji tvrđave spuštali niz strme litice braneći se od osvajača. Prema drugima kugle su imale ulogu u kultu i čak ih datiraju u prapovijest.

Izvori

Teočak

Kamene kugle u Teočaku


Henry Weir né le 13 février 1990 à Croydon, est un joueur de hockey sur gazon anglais et britannique. Il évolue au poste de défenseur au Old Georgians HC et avec les équipes nationales anglaise et britannique.

Carrière

Coupe du monde
 Top 8 : 2014

Championnat d'Europe
  : 2017
 Top 8 : 2019

Jeux olympiques
 Top 8 : 2020

Jeux du Commonwealth
  : 2014, 2018

Références

Liens externes

Joueur britannique de hockey sur gazon
Naissance en février 1990
Naissance à Croydon
Joueur de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2016

Henry Weir


La rébellion du Togoland de l'Ouest (en anglais : ) est une révolte séparatiste en cours menée par l'organisation nationaliste Ewe Front de restauration du Togoland de l'Ouest (en anglais : Western Togoland Restoration Front) contre le gouvernement du Ghana. Le groupe cherche à obtenir l'indépendance de l'ancien Togoland britannique.

Contexte

Pendant la Première Guerre mondiale, les Alliés ont conquis le protectorat allemand du Togoland et ont divisé le territoire en Togoland britannique (Togoland occidental) et Togo français (Togoland oriental). Le territoire du Togoland britannique avait été sous mandat de la Société des Nations, puis sous tutelle des Nations Unies sous contrôle britannique.

En 1954, le gouvernement britannique a informé l'ONU qu'il ne serait pas en mesure d'administrer le territoire sous tutelle après 1957. En réponse, en décembre 1955, l'Assemblée générale des Nations unies a adopté une résolution conseillant au gouvernement britannique d'organiser un plébiscite sur l'avenir du Togoland britannique.

Le 9 mai 1956, ce référendum est organisé sous la supervision de l'ONU et offre deux alternatives à la population : l'union avec le futur Ghana ou le maintien en tant que territoire sous tutelle jusqu'à ce que le Togo français voisin ait décidé de son avenir. Une troisième option, l'indépendance, n'est pas mentionnée. Le groupe ethnique natif et dominant du Togoland britannique, le peuple Ewe, le Congrès du Togoland, basé sur les Ewe, a fait campagne contre et a préféré l'amalgamation avec le Togo français. Le résultat final aurait été de 58% en faveur de l'intégration, bien que dans la partie sud du territoire, 55% des électeurs aient voté pour la séparation de la Côte-de-l'Or et le maintien de la tutelle de l'ONU.

Malgré les inquiétudes quant à la légalité du référendum et les questions concernant les préoccupations de la Grande-Bretagne pour les peuples du Togoland occidental et leur volonté d'indépendance, l'unification avec le Ghana en tant que région administrative devient une réalité et, en 1956, le Togoland britannique est incorporé au Ghana. La majorité des habitants de l'ancien Togoland britannique sont des Ewes et parlent principalement le français et la langue Ewe.

En 1973, 120 chefs de la Chambre des chefs de la région de la Volta qui ont manifesté leur opposition à l'extension de la région orientale du Ghana dans la région de la Volta ont fait face à une violente répression par les forces militaires.

En 2017, 7 membres de la Fondation du Groupe d'étude de la Patrie ont été arrêtés pour avoir porté des T-shirts portant l'inscription " 9 mai 2017 est NOTRE JOURNEE Togoland occidental ", en référence à la date à laquelle l'organisation a tenté de déclarer son indépendance.

Le 5 mai 2019, 9 dirigeants du HSGF/FGEP qui réclamaient l'indépendance de certaines parties des régions de la Volta et du Nord ont été interpellés pour avoir planifié de déclarer certaines parties des régions de la Volta et du Nord comme un État indépendant.

Le 8 mai 2019, le Commandement de la police régionale de la Volta, en collaboration avec le 66e régiment d'artillerie, a arrêté 81 autres membres du HSGF/FGEP pour leur participation à la planification d'une manifestation contre l'arrestation de leurs dirigeants. 54 des suspects ont été arrêtés à bord d'un bus alors qu'ils entraient dans Ho en provenance d'Aflao. 17 ont été arrêtés dans la maison du chef du groupe, Charles Kormi Kudzordi, près de la caserne du 66e régiment d'artillerie, et 10 ont été arrêtés à d'autres points d'entrée dans la municipalité de Ho. Ils ont tous été libérés sous caution ou avec un avertissement.

Le 8 juillet 2019, Charles Kormi Kudzordzi a été transporté par avion à Accra, la capitale, pour y être jugé pour trahison, mais l'État a abandonné les charges avec 8 autres dirigeants.

Le 14 décembre 2019, WTRF/FRTO a affirmé qu'environ 2 000 militaires du Togoland occidental étaient passés par l'École militaire Gorilles.

Le 3 août 2020, 17 personnes vivant dans la région de l'Oti ont été poursuivies par les services de police du Ghana pour avoir parlé français (une des langues les plus parlées du Togoland occidental).

Le Front de restauration du Togoland occidental a déclaré la souveraineté du Togoland occidental le 1er septembre 2020. Après la déclaration, divers panneaux ont été érigés dans tout l'ancien Togoland britannique pour accueillir les gens dans le "Western Togoland".

Chronologie

2020

Septembre
  : Le Front de restauration du Togoland de l'Ouest (FRTO) déclare la souveraineté du Togoland occidental.

  : Le FRTO prend le contrôle d'un dépôt d'armes et procède ensuite au blocage de plusieurs routes menant à la région de la Volta au Ghana. Les postes de police d'Aveyime et de Mepe ont également été attaqués, libérant des détenus et s'emparant des armes de la police, blessant par balle le commandant de la police divisionnaire, saisissant des véhicules de police au milieu de coups de feu. Les rebelles ont fait main basse sur au moins  et 4 fusils à pompe au poste de police d'Aveyime. Deux autres armes ont été prises au poste de police de Mepe. Ils ont également désarmé l'équipe de renfort, s'emparant de leurs armes, y compris le pistolet du commandant de la police. En réponse aux attaques sur les postes de police, une équipe conjointe militaire-policière, en collaboration avec d'autres agences de sécurité, s'est déployée dans les zones affectées et a réussi à appréhender 31 membres du FRTO. Des échanges de tirs entre le FRTO et les agences de sécurité ont conduit à la mort d'un membre du FRTO et à la blessure de trois autres. Selon des habitants de la ville de Juapong, des soldats auraient pris d'assaut une communauté où se trouvait l'un des barrages routiers. Ils ont fait des descentes dans les maisons et arrêté toute personne soupçonnée d'appartenir au groupe séparatiste et d'avoir participé au barrage routier. Les personnes arrêtées ont été battues et exhibées au bord de la route. Les habitants affirment qu'au moins deux personnes abattues par les soldats sont mortes, dont un vendeur de noix de coco identifié comme étant simplement Emmanuel. Trois  autres personnes ont été retrouvées mortes à Battor.

  : Après une réunion d'urgence de ses membres à Ho, la Chambre des chefs de la région de la Volta condamne la violence de la WTRF/FRTO du . Dans une déclaration signée par le vice-président de la Chambre, Togbe Tepre Hodo IV, les chefs demandent la résolution de certaines questions préoccupantes et pertinentes liées aux actions présumées des rebelles, qui, selon eux, sont importantes pour renforcer la paix. Par exemple, la déclaration cherche à savoir comment le groupe a réussi à installer des panneaux et des drapeaux sans que personne le remarque, jusqu'à ce que les panneaux ne soient vus que le matin, dans tous les cas passés. La déclaration a cherché à connaître l'identité des personnes arrêtées à la suite des événements du vendredi , au milieu des allégations selon lesquelles des passants innocents qui observaient ce qui se passait ont été arrêtés. Ils voulaient également connaître l'identité des deux personnes tuées à Juapong et des trois personnes tuées à Battor. La déclaration s'inquiète également de l'incapacité de la Sécurité nationale à obtenir des renseignements sur les activités du FRTO pour les empêcher ou arrêter les conspirateurs.

  : Des séparatistes ont attaqué un dépôt de bus appartenant à la State Transport Corporation dans la ville de Ho. La police a ensuite arrêté une trentaine de manifestants et un civil a été tué lors d'un échange de tirs entre les séparatistes et les forces gouvernementales. Dans le but de nuire à la réputation de l'autre partie lors des prochaines élections, le secrétaire général du National Democratic Congress (NDC) a accusé le New Patriotic Party (NPP) d'être à l'origine des récentes attaques de la FRTO dans la région de la Volta. En retour, Nana Obiri Boahen, secrétaire général adjoint du NPP, a déclaré que la majorité des membres de la FRTO appartenaient au NDC.

 29 et  : la police a arrêté cinq séparatistes du FRTO qui avaient attaqué les postes de police le  avec plus de vingt autres séparatistes.

  : Le FGEP dément les allégations selon lesquelles il aurait attaqué le chantier de la société de transport d'État à Ho.

Octobre
  : Les forces de sécurité du Ghana ont arrêté 60 séparatistes qui seraient membres du FRTO. En raison des attaques du FRTO, le gouvernement ghanéen a accordé l'autonomie à la ville d'Alavanyo.

  : La police a arrêté  présumés du FRTO.  AK-47, trois fusils à pompe, un pistolet, un fusil de chasse et d'autres armes ont également été récupérés.

  : Le leader du FGEP, Charles Kwame Kudzordzithe, condamne fermement la violence de toutes parts et rappelle les autorités ghanéennes pour des pourparlers de paix.

  : Des personnes loyales au FRTO ont tenté de bloquer plusieurs routes dans la région de la Volta et la région du Grand Accra

  : Des agents de sécurité ont dégagé le sable placé sur la route par le FRTO pour éviter tout désagrément aux automobilistes.

  : Une vidéo partagée sur les médias sociaux affirme que les sécessionnistes du Togoland occidental entraînent  pour prendre le contrôle de ce qu'ils prétendent être leur pays dès que possible. Selon le chef de leur aile militaire, leur aile militaire s'appelle les Dragons, et ils se sont entraînés dans un pays voisin, très probablement le Togo. Ils affirment également qu'ils ne sont pas des rebelles ou des militants. Ils ont également envoyé une note d'avertissement au ministre de l'Énergie, , au ministre régional de la Volta, , et au député de North Tongu, , en disant : . Le groupe a également appelé les chefs et leaders des différentes communautés de la région de la Volta, à ne pas se laisser tromper par quiconque leur propose de l'argent, en cedis ou en naira, pour travailler contre leur mission.

Novembre
  : des soldats des forces armées ghanéennes ont été déployés dans la région de la Volta en vue de l'élection présidentielle de 2020, le .

Décembre
  : un faux avocat représentant les séparatistes du Togoland occidental a été arrêté.

  :  présumés ont été arrêtés après la décharge de la cour de circuit d'Accra.

2021

Février
  : Des hommes armés non identifiés ont affronté une patrouille de police dans le district de Kwaebibirem, région de l'Est. Un policier a été tué et un autre blessé. La patrouille de police avait été dépêchée sur place pour répondre à une attaque de vol et à un blocage de route.

2022

Janvier
 10 janvier : 6 séparatistes ont été arrêtés pour avoir projeté une attaque contre un bureau de la Banque du Ghana à Hohoe.

Avril
 6 avril : Les autorités ghanéennes ont relevé les niveaux d'alerte en raison des craintes d'attaques de séparatistes.

Voir aussi
 Crise anglophone au Cameroun – une révolte séparatiste dans l'ancien Cameroun méridional, qui a été dissoute à l'instar du Togoland britannique.

Réactions internationales
 L'UNPO a appelé au dialogue et à la non-violence dans le Togoland occidental.

  - L'ambassade des États-Unis pour le Ghana a conseillé à ses citoyens d'éviter de se rendre dans la région de la Volta jusqu'à ce que la situation sécuritaire soit résolue.

Notes et références

Guerre d'indépendance
Histoire militaire du Ghana
Guerre du XXIe siècle
Guerres civiles basées sur les rébellions séparatistes

Rébellion du Togoland de l'Ouest


Adnan Yücel, (27 Mart 1953, Elazığ - 24 Temmuz 2002), Türk şair.

Diyarbakır Eğitim Enstitüsü Türk Dili ve Edebiyatı Bölümü ile Ankara Üniversitesi Eğitim Fakültesi Güzel Sanatlar Eğitimi Bölümünü bitirdi. Bir süre çeşitli ortaöğrenim kurumlarında öğretmenlik yaptıktan sonra Çukurova Üniversitesi'nde öğretim görevlisi olarak çalıştı.

Şiirleri, Edebiyat 81, Evrensel Kültür, Petek, Sanat Emeği, Somut, Söylem, Yapıt, ve Yeni Olgu gibi dergilerde yayınlandı.

Şiir kitapları
 Kavgalara Sözlenen Sevda
 Soframda Kaval Sesi
 Bir Özlem Bir Türkü
 Acıya Kurşun İşlemez
 Yeryüzü Aşkın Yüzü Oluncaya Dek
 Rüzgarla Bir
 Ateşin ve Güneşin Çocukları
 Çukurova Çeşitlemesi
 Sular Tanıktır Aşkımıza
 Acının Rengi
 Acıya Kurşun İşlemez
 Ay Işığında

Hakkında yazılanlar

Özbay, Ender (2003). Adnan Yücel Şiiri Üzerine Bir Deneme. Damar Kültür-Sanat-Edebiyat Dergisi, S.148-Temmuz, ss.20-22. (Bk.)
Telli, Ozan (2002). Şiirler Ola. Evrensel Kültür Dergisi, S. 131 - Kasım, ss. 58-60.

Kaynakça

1953 doğumlular
2002 yılında ölenler
Elazığ doğumlular
20. yüzyıl Türk şairleri
21. yüzyıl Türk şairleri

Adnan Yücel


Dani hrvatskog filma – Ivo Grgurević naziv je bosanskohercegovačkog filmskog festivala koji se održava u Orašju.

Povijest

Dani hrvatskog filma se u Orašju održavaju od 1995. godine, a tvorac i idejni začetnik je hrvatski glumac Ivo Gregurević (1952. – 2019.) koji je rođen u okolici Orašja.
Od 2019. godine, njemu u čast, festival nosi naziv Dani hrvatskog filma - Ivo Gregurević.

Festival nije natjecateljskog karaktera. Nagrada Zlatni dukat se dodjeljuje za doprinos razvoju hrvatskog filma.

Obično se održava početkom rujna, nakon Pulskog festivala zbog čega se naziva i "Malom Pulom". Jedna je od najznačajnijih kulturnih manifestacija Posavske županije.

Dobitnici Zlatnog dukata

(popis nepotpun)

 2020.: Dragan Despot i Stanislav Babić
 2019.: Rajko Grlić, Mustafa Nadarević, Jozo Patljak i Jasmin Duraković
 2018.: Perica Martinović, Dubravka Ostojić i Ankica Dobrić
 2017.: Ivan Maloča, Ankica Tilić i Slavica Šnur
 2016.: Nives Ivanković i Hrvoje Hribar
 2015.: Branko Schmidt i Lukas Nola
 2014.: Anja Šovagović Despot i Snježana Tribuson
 2013.: Goran Navojec i Vedran Mlikota
 2012.: Božidarka Frajt i Vlatko Dulić
 2011.:
 2010.: Antun Vrdoljak, Joško Juvančić i Zlatko Vitez
 2009.: Špiro Guberina i Fadil Hadžić
 2008.: Relja Bašić i Bogdan Žižić

Izvori

Bosanskohercegovačka filmska umjetnost
Orašje

Dani hrvatskog filma – Ivo Grgurević


ولد الدكتور كمال محمد علي بشر بمحلة دياي مركز دسوق محافظة كفر الشيخ عام 1921م. حفظ القرآن وجوَّده بالكُتَّاب، والتحق بمعهد دسوق الديني. ولما أنهى المرحلة الابتدائية به انتقل إلى المعهد الثانوي الأزهري بالإسكندرية لعامين، ومنه انتقل إلى معهد طنطا لينال منه الشهادة الثانوية. التحق بدار العلوم بجامعة القاهرة ونال منها ليسانس اللغة العربية والدراسات الإسلامية (تقدير ممتاز – أول الفرقة) 1946م.
حصل على دبلوم المعهد العالي للمعلمين في التربية وعلم النفس 1948م. ابتعث إلى إنجلترا للتخصص في علم اللغة، ومن جامعة لندن حصل على درجة الماجستير في علم اللغة المقارن 1953 وعلى درجة الدكتوراه في علم اللغة والأصوات 1956.
توفي في اليوم الثامن من شهر أغسطس سنة 2015 عن عمر يناهز 94 عاما.

تدرجه الوظيف
تدرج في مراتب التعليم الجامعي فعين مدرسًا بقسم علم اللغة بكلية دار العلوم 1956م، ثم أستاذًا مساعدًا 1962م، ثم أستاذًا 1970م. عين رئيسًا لقسم علم اللغة والدراسات السامية والشرقية بكلية دار العلوم من 1969م حتى 1987م، ثم وكيلاً لها 1973م، ثم عميدًا 1973 – 1975م، ثم أستاذًا متفرغًا من 1978م حتى وفاته.

تدريسه وإنتاجه
للدكتور كمال بشر سجل حافل من النشاط الأكاديمي: فهو من الرعيل الأول الذي نشر علم اللغة الحديث بالجامعات العربية، فقد نهض بتدريسه بجامعة الملك سعود، وبكلية التربية وكلية الإنسانيات والعلوم الاجتماعية بقطر، وبكلية الآداب بجامعة الإمارات وبجامعة الكويت، وبمعهد بورقيبة للغات، هذا بالأصالة إلى تدريسه بكلية دار العلوم وبكلية الآداب والإعلام بجامعة القاهرة وبكلية البنات وكلية الألسن جامعة عين شمس وبمعهد البحوث والدراسات العربية بمعهد الفنون المسرحية وبمعهد الدراسات والبحوث الإفريقية.

الدكتور بشر مدرسة وحده في إعداد الباحثين اللغويين: منهجيًّا وثقافيًّا. فقد أشرف على عدد كبير منهم بكلية دار العلوم وبكلية الآداب جامعة القاهرة وبمعهد البحوث والدراسات العربية وبجامعة الأزهر. وشارك في فحص الإنتاج العلمي والبحوث العلمية (للنشر أو الترقية) في مصر والسعودية والإمارات والأردن والكويت وفلسطين والبحرين. أما نشاط الدكتور بشر في التأليف فواسع ومتنوع، وقدر لمؤلفاته أن تنشر غير مرة، وأن تكون مراجع موثقة لكل الباحثين في علم اللغة، ومن كتبه:

 قضايا لغوية، 1962م.
 علم الأصوات، نشر عدة مرات وأعيد تنقيحه وطبعه 1999م.
 دراسات في علم اللغة، 1996م.
 دور الكلمة في اللغة، وهو ترجمة لكتاب: words and their uses ، وقد نشر أول مرة سنة 1962م، وأعيد طبعه أكثر من خمس عشرة مرة.
 علم اللغة الاجتماعي، نشر أول مرة سنة 1992م، وأعيد طبعه (منقحًا) سنوات 93، 94، 1995م.
 خاطرات مؤتلفات في اللغة والثقافة، 1995م.
 اللغة العربية بين الوهم وسوء الفهم، نشر سنة 2000م.
 فن الكلام، 2003م.
 صفحات من كتاب اللغة، 2004م.
 مجمعيات، 2004م.
 إذاعيات لغوية، 2005م.
 التفكير اللغوي بين القديم والجديد، 2005م.

ومن بحوثه ودراساته المنشورة والتي ألقى بعضها في مؤتمرات علمية:
 كتاب العين للخليل بن أحمد وموقعه في الدراسات اللغوية، نشر في حوليات كلية دار العلوم، 1973م.
 كتاب محاضرات في علم اللغة العام للعالم السويسري (دي سوسير) وموقعه في الدراسات اللغوية، وقد نشر بمجلة مجمع اللغة العربية بالقاهرة، 1973م.
 نوعية اللغة التي يتعلمها التلاميذ في المرحلة الأولى ووسائل التقريب بينها وبين اللغة الفصيحة، وقد نشرته جامعة الدول العربية ضمن بحوث قدمت إلى مؤتمر اللغة العربية بعمان بالأردن 1974م.
 الأخطاء الشائعة في نظام الجملة بين طلاب جامعات دول الخليج. نشرته جامعة الكويت ضمن بحوث مؤتمر عقد بالكويت 1979.
 مشكلات اللغة في العصر الحديث، ونشر ضمن بحوث أخرى في كتاب بعنوان «حصاد الموسم الثقافي» بوزارة التعليم بقطر.
 جهود العرب في الدراسات الصوتية، مجلة الثقافة العربية الليبية، 1975م.
 الأصوات عند سيبويه، مجلة الثقافة المصرية سنة 1975م.
 عوامل التوحيد اللغوي.بحث نشر ضمن بحوث في كتاب بعنوان «من ثمار الفكر» بإشراف كلية التربية بقطر سنة 1975م.
 مجموعة بحوث بعنوان «السيمانتيك أو علم المعنى»، مجلة الأزهر 1961 – 1962م.
 ثلاثة عشر مقالاً بعنوان عام هو «فن الكلام»، وقد جاء كل مقال بعنوان فرعي يلائم مادته، وقد نشرت هذه المقالات بمجلة «الفن الإذاعي» وهي مجلة متخصصة في الشؤون الإذاعية.
 ثلاثة بحوث في مفهوم الصواب والخطأ في اللغة «مجلة الفن الإذاعي».
 العقاد في الدراسات اللغوية، مجلة الأزهر سنة 1964م.
 مناهج البحث اللغوي عند العرب، بحث ألقي في ندوة التراث التي عُقدت بالقاهرة سنة 1976م تحت رعاية وزارة الثقافة المصرية، ونشر مع غيره من البحوث في كتاب بعنوان «ندوة التراث اللغوي».
 اللغة بين التطور وفكرة الصواب والخطأ، بحث ألقي في مؤتمر مجمع اللغة العربية بالقاهرة سنة 1988م ونشر بمجلة المجمع.
 «اللغة العربية والحاسوب»، بحث ألقي في ندوة بالكويت سنة 1989م، ونشر مع غيره من البحوث.
 التعريب بين التفكير والتعبير – نشر بمجلة «الدارة» السعودية سنة 1993م.
 الأصوات المتوسطة والأصوات الذُّلْق، نشر بمجلة معهد البحوث والدراسات العربية سنة 1996م.
 الأدب ودوره في التلاقي العربي وتأكيد الانتماء، نشر بمجلة معهد البحوث والدراسات العربية.
ه

نشاطه في الهيئات العلمية
وللدكتور كمال بشر نشاط ملحوظ في الهيئات العلمية: فهو عضو بالمجلس القومي للتعليم، وعضو بالمجلس القومي للثقافة والآداب، وعضو بشعبة الثقافة ومقرر شعبة الآداب بالمجالس القومية المتخصصة. وعضو بلجنة التعليم الأزهري. وعضو بالمجمع العلمي المصري، ومستشار اللغة العربية بمعاهد التدريب الإذاعي والتليفزيوني ورئيس جمعية (حماة اللغة العربية).

نشاطه المجمعي
أما نشاطه المجمعي فواسع ومتعدد: فقد اختير عضوًا بالمجمع عام 1985م في المكان الذي خلا بوفاة الدكتور محمد خلف الله أحمد، ثم اختير لمنصب الأمين العام للمجمع خلفًا للأستاذ إبراهيم الترزي، ثم نائب رئيس مجمع اللغة العربية، خلفًا للدكتور محمود حافظ الذي انتخب رئيسًا للمجمع في سنة 2005م. وأعيد اختياره بعد ذلك ليكون الأمين العام لاتحاد المجامع اللغوية العلمية العربية. وهو عضو مجمع اللغة العربية بدمشق.

ومن اللجان التي يشارك فيها بالمجمع لجنة اللهجات ولجنة الألفاظ والأساليب وهو المقرر لكلتيهما. كما أنه كان أول مقرر للجنة الثقافية بالمجمع فأشرف على عدة ندوات أقامتها اللجنة بدار المجمع، منها:
 ندوة عن الشاعر علي الجارم.
 ندوة عن الدكتور إبراهيم أنيس.
 ندوة عن قضايا الشعر المعاصر.
وجمعت هذه الندوات في كتاب بعنوان «ندوات المجمع الثقافية».

ولا يقتصر نشاط الدكتور بشر الدائب على الجانب الأكاديمي والتأليف والعمل المجمعي بل نجده دائمًا حاضرًا ونافعًا في المنتديات العامة وفي المؤتمرات العلمية وفي الندوات الثقافية والدورات التدريبية ونشير فحسب إلى مشاركته في:
مؤتمر خبراء اللغة العربية في تونس، ومؤتمر سيبويه بشيراز 1974م، ومؤتمر (الرصيد اللغوي) بتونس، ومؤتمر تعليم اللغة العربية لغير العرب بالرياض، ومؤتمر اللغة العربية في جامعات الخليج.

ومشاركته في:
 الدورات التدريبية في اللغة العربية للمذيعين بمصر 1966م – حتى آخر عمره.
 الدورات التدريبية في اللغة العربية للمذيعين في السعودية وقطر والإمارات العربية.
 تقديم المادة العلمية لبرنامج إذاعي خاص باسم (لغة الشعب) والمادة العلمية للموسوعة العالمية العربية بالسعودية.
بالإضافة إلى إشرافه على ترجمة معجم المصطلحات اللغوية ومراجعته مراجعة نهائية 1983م.

نال تقديرًا عاليًا في مصر وفي العالم العربي. فنال جائزة الدولة التقديرية 1991م، ونال وسام العلوم والفنون من الطبقتين الثانية والأولى. كما نال جائزة صدام في الدراسات اللغوية عام 1987م.

مصادر ومراجع

أشخاص من دسوق
أعضاء مجمع اللغة العربية بالقاهرة
خريجو معهد دسوق الديني الأزهري
لغويون مصريون
مصريون حائزون على جائزة الدولة التقديرية
مواليد 1921
مواليد في دسوق
وفيات 1436 هـ
وفيات 2015
لغويون عرب في القرن 20
لغويون عرب في القرن 21

كمال محمد بشر


Branko Okmaca (7. listopada 1963.) hrvatski skladatelj, dirigent i glazbeni pedagog. Osim što se aktivno bavi kompozicijom i dirigiranjem, trenutno predaje na odsjeku glazbene pedagogije Muzičke akademije u Puli.

Životopis

Osnovnu i srednju glazbenu školu završio je u rodnom gradu, a diplomirao je glazbenu teoriju na Muzičkoj akademiji u Zagrebu (1989.), pohađajući kolegij kompozicije kod prof. Stanka Horvata, a dirigiranje kod prof. Vladimira Kranjčevića.

Za vrijeme studija ističe se njegov interes za zborsko muziciranje. Tako se, osim u pjevački zbor Akademije, uključuje i u mješoviti zbor Ivan Goran Kovačić, u kojem povremeno i korepetira. Tako nadopunjava svoje znanje iz zborskog pjevanja i dirigiranja. I nakon završetka studija zborovi ostaju njegova preokupacije – ne samo što dirigira i vodi razne zborove, već i određeni dio njegovog skladateljskog opusa čine upravo zborovi.

Već kao student predaje klavir, solfeggio i korepeticiju na Školi za balet, ples i ritmiku u Zagrebu. Nakon završenog studija zapošljava se kao profesor teorijskih glazbenih predmeta na glazbenoj školi Ivana Matetića Ronjgova u Puli na kojoj predaje različite predmete – solfeggio, harmoniju, polifoniju, dirigiranje, poznavanje glazbala itd., a na istoj školi vodi i istoimeni djevojački pjevački zbor.

Sa spomenutim zborom sudjeluje na Danima duhovne glazbe u Splitu, na susretu pjevačkih zborova Naš kanat je lip u Poreču, Matetićevim danima u Rijeci i mnogim drugim manifestacijama, uključujući nastupe u inozemstvu (Njemačka, Italija).

Od 1992. do 1995. dirigent je prvog istarskog mješovitog pjevačkog zbora Matko Brajša Rašan s kojim također ostvaruje velik broj nastupa u zemlji i u inozemstvu (Nizozemska, Ukrajina, Italija). Osim toga, od 1995. do 1997. dirigent je orkestra Istarskog narodnog kazališta u Puli, a usto je i aktualni dirigent Puhačkog orkestra grada Pule (vidi sliku). Od 2002. do 2008. godine djeluje kao orguljaš i zborovođa Katedralnog mješovitog pjevačkog zbora Laudate Dominum u Puli.
Nekoliko godina bio je član stručnog povjerenstva susreta pjevačkih zborova Naš kanat je lip u Poreču, a isto tako bio je i član prosudbenog suda na natječajima za nove skladbe u sklopu iste manifestacije. Osim toga godinama je bio i član programskog odbora susreta dječjih pjevačkih zborova Mali kanat u Pazinu, međunarodnog natječaja zborova u Rovinju Chorus Inside, te na festivalu duhovne zborske glazbe Cro Patria u Splitu 2018. kao član žirija za ocjenu i odabir novih skladbi.
Izuzetno je plodan kao skladatelj, te piše djela za solo instrumente, komorna i orkestralna djela, te zborove. Djela mu se izvode diljem Hrvatske, a i šire (Ljubljana, Trst, Moskva, Reykjavik…). Redovni je član hrvatskog društva skladatelja.

Djela

 Suonar za violinu solo (1998.), kojom postiže prvi značajniji međunarodni uspjeh
 Impromptu za klavir (2003.), zadana skladba za 3. EPTA-ino natjecanje u Osijeku
 Inventio za simfonijski orkestar (2007.) praizvedena u Reykjaviku
 Tanac II (2001.) za puhački orkestar, skladana za susret puh. orkestara u Novom Vinodolskom
 Sonata za dvije gitare (2009.), za koju je dobio nagradu Porin, a koju su snimili istaknuti gitaristi Ana i Viktor Vidović za Aquarius records
 Sonata za kontrafagot i klavir (2014.) praizvedena u Trstu

Osim toga, nagrađivane su mu i brojne skladbe – zborske skladbe na manifestaciji Naš kanat je lip u Poreču (Tri venca, Boru moj zeleni, Letuća beseda, Uspavanka, Pastirica, Slika), na festivalu duhovnih zborskih skladbi Cro Patria u Splitu (Bože koj' sjaj svoj daješ zvijezdama, Hvalospjev svetome Dujmu, Jesu redemptor, Svetoj Ceciliji, Nek bude svjetlo, Jutarnja molitva) na kojem je dobio i Jubilarnu Povelju povodm 20. godišnjice festivala, te na natječaju Ministarstva kulture (Ecce quam bonum i Laudate Dominum za zborove i opera Epulon kralj 2015.). Godine 1996. odlikovan je Redom Danice Hrvatske s likom Marka Marulića za doprinos u kulturi.

Njegova skladba Inventio za simfonijski orkestar dobila je nagradu koncertne dvorane Vatroslava Lisinskog 2006., a na natječaju Hrvatskog sabora kulture za puhačke orkestre dobiva nagrade za skladbe Olimfos (1999.), Tanac II (2001.) i Mala zavičajna uvertira (2012.). Osim toga dobitnik je i posebne nagrade za Sonatinu za klarinet i klavir praizvedenu na ciklusu mladih glazbenika mo. Vinko Lesić (2016./2017.)

Vanjske poveznice

 https://mapu.unipu.hr/mapu/branko.okmaca

Izvori

Hrvatski skladatelji
Hrvatski dirigenti

Branko Okmaca


Alex Martins Ferreira (født 8. juli 1993) er en brasiliansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Tochigi SC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Alex Martins Ferreira


Arthur Oswald James Hope ( - ) est un homme politique, soldat et administrateur britannique. Il est conservateur et est député de Nuneaton de 1924 à 1929 et de Birmingham Aston de 1931 à 1939, après quoi il est gouverneur de la présidence de Madras de l'Inde britannique de 1940 à 1946.

Jeunesse
Arthur Oswald James Hope est le fils de James Hope (1er baron Rankeillour), de son mariage avec Mabel Ellen Riddell, né à Marylebone, en Angleterre le 7 mai 1897 . Son père a été vice-président de la Chambre des communes . Arthur est l'aîné de quatre enfants, les autres étant Henry John Hope,  baron Rankeillour (1899-1967), Joan Mary Hope et Richard Frederick Hope (1901-1964) .

Il fait ses études à l'Oratory School et à l'Académie royale militaire de Sandhurst . Il rejoint les Coldstream Guards en 1914 au début de la Première Guerre mondiale et devient capitaine . Il est blessé au combat en France et est mentionné dans les dépêches . Il est décoré de la Croix militaire et de la Croix de guerre .

Vie publique
Hope quitte l'armée à la fin de la Première Guerre mondiale et entre dans la vie publique. Il rejoint le Parti conservateur et aux élections générales de 1924 est élu au Parlement du Royaume-Uni de la circonscription de Nuneaton dans le Warwickshire . Hope siège au total quatorze ans à la Chambre des communes, représentant Nuneaton de 1924 à 1929 et Birmingham Aston de 1931 à 1940 . Aux élections de 1935, il bat le seul autre candidat (le parti travailliste Rudolph Putnam Messel) par une marge de 10 355 voix . Il est encore membre de la Chambre des communes lorsqu'il est nommé gouverneur de Madras, mais renonce à son siège, provoquant ainsi une élection partielle à Birmingham Aston .

Hope est secrétaire privé parlementaire du colonel George Lane Fox  secrétaire aux Mines de 1924 à 1926  et est whip de 1935 à 1939  abord en tant que whip adjoint non rémunéré en 1935, puis comme Lord du Trésor non rémunéré de 1935 à 1937, comme Vice-Chambellan de la Maison de mai 1937 à octobre 1937  et enfin comme Trésorier de la Maison de 1937 à 1939 .

Il est un joueur de cricket pendant un certain temps et joue un match de première classe pour l'armée britannique contre l'Université de Cambridge à Fenners Ground le 7 juin 1926 .

Gouverneur de Madras
Hope est nommé gouverneur de Madras en 1940 et succède à , le 12 mars 1940.

Hope est gouverneur tout au long de la Seconde Guerre mondiale. Après la conquête japonaise de la Birmanie et des îles Andaman et Nicobar, il y a de fortes appréhensions quant à d'éventuelles attaques japonaises sur les villes indiennes côtières. Le 18 avril 1942, dans une communication secrète à Victor Hope,  marquis de Linlithgow, vice-roi des Indes, Hope décrit les rapports d'une force japonaise se dirigeant vers l'Inde . Il y a des raids aériens japonais sur les villes côtières de Visakhapatnam et Kakinada le 6 avril 1942 suivis d'attaques maritimes sur le port de Madras . Hope répond en évacuant les établissements commerciaux et administratifs et les bureaux d'affaires le long de la côte de Madras et en les déplaçant à l'intérieur des terres .

Madras est en état d'urgence lorsque Hope prend ses fonctions, le dernier gouvernement élu ayant démissionné en octobre 1939. Une campagne anti-britannique, le Quit India Movement, est lancée en 1942. Les gouvernements provinciaux répondent par une répression. Hope impose la censure des journaux à la présidence et les reportages sur la politique intérieure sont supprimés. Pour protester contre les actions du gouvernement, les journaux de toute l'Inde sont suspendus pendant une journée. Hope répond en retirant les privilèges spéciaux accordés aux journaux en grève.

Le gouvernement impose également la censure des films en langue indienne . Officier de propagande provincial, GDB Harvey est nommé pour promouvoir les films de propagande à l'appui de l'effort de guerre britannique . En 1943, le gouvernement émet une ordonnance en vertu des règles de la défense de l'Inde limitant la taille des films réalisés localement à 11 000 pieds .

Au début, la direction provinciale du Congrès national indien sous Chakravarti Rajagopalachari est fermement opposée à l'implication forcée de l'Inde dans la Seconde Guerre mondiale  mais plus tard, Rajagopalachari change d'avis et exprime son soutien à l'effort de guerre britannique alors même que ses collègues à New Delhi s'agitent toujours contre la guerre .

Pour des raisons économiques, les différents bataillons du régiment de Madras sont dissous par étapes . Avec le transfert du  bataillon en 1928, le régiment de Madras cesse d'exister . Lorsque Hope devient gouverneur en 1940, il essaie de faire revivre le régiment de Madras .

Grâce aux efforts de Hope, le régiment de Madras est relancé en 1942 et Hope est nommé premier colonel en chef du régiment . Un centre d'entraînement est créé à Madukkarai dans le district de Coimbatore en juillet 1942  et le régiment combat lors de la campagne de Birmanie .

En 1945, Hope inaugure un collège polytechnique construit par GD Naidu à Coimbatore qui est plus tard nommé "Arthur Hope Polytechnic" en son honneur . L'école polytechnique est ensuite transformée en collège des sciences et de la technologie et rebaptisée Government College of Science and Technology en 1950. Bien que le collège ait été renommé et déplacé vers un nouveau campus, la zone où il se trouve à l'origine s'appelle toujours "Hope College" .

Détournement de fonds et démission forcée
Le mandat de Hope prend fin le 26 février 1946. Des documents conservés aux Archives nationales indiquent que Lord Wavell (alors vice-roi) et le gouvernement britannique craignent un scandale après que les autorités aient appris que Hope recevait des prêts d'Indiens riches pour rembourser de grosses dettes en « spéculant sur l'hippodrome » avant sa nomination. Hope reconnait les faits . Lord Wavell craint que Hope ne soit poursuivi s'il est simplement démis de ses fonctions ; les gouverneurs sont protégés contre les litiges pendant leur mandat. Il est décidé que Hope devait être rapidement démis de ses fonctions de gouverneur sans éveiller les soupçons . Hope est diagnostiqué comme souffrant de neurasthénie tropicale, un problème de santé pseudo-médical utilisé à l'époque pour la couverture des Européens rentrant chez eux .

Hope est remplacé par Henry Foley Knight au début du mois de mars 1946 qui exerce les fonctions de gouverneur par intérim jusqu'à l'arrivée du successeur désigné de Hope, Archibald Edward Nye. Nye déclare à ses supérieurs en septembre 1946 qu'il a découvert que Hope a détourné 50 000 roupies (3 750 £) qui lui ont été données l'année précédente et destinées à la Croix-Rouge en Inde (équivalent à 165,452 £ en  ) . D'autres sommes d'argent remises à Hope ont été détournées de la même manière ; aucun audit approprié de ce que l'on a appelé un « compte spécial pod » n'a eu lieu. Le premier ministre de l'époque, Clement Attlee, consent en avril 1947 à ce que les dettes de Hope soient remboursées sur les fonds du gouvernement britannique. Un compte basé en Inde est utilisé pour empêcher toute indication à la population locale que Londres est impliqué dans le problème . Hope aurait détourné environ 40 000 £ (équivalent à 1 1,696,305 £ en   ) pour régler ses dettes. Sa nécrologie dans The Times, publiée en 1958, reprend le récit officiel donné une décennie plus tôt : « Il a été contraint par des problèmes de santé de démissionner... avant la fin de son mandat prolongé .

Hope est nommé Chevalier Grand Commandeur de l'Ordre de l'Empire indien en 1939 juste avant sa nomination en tant que gouverneur de Madras . Arthur Hope hérite de la baronnie à la mort de son père, le 14 février 1949 .

Famille
Le 2 juin 1919, à l'âge de 22 ans, Hope épouse Grizel Gilmour, la deuxième fille du brigadier-général Sir Robert Gordon Gilmour (1857-1939) et de Lady Susan Lygon (1870-1962) . Le couple a quatre filles :

 Bridget Mary Hope (née en 1920)
 Jean Margaret Hope (née en 1923)
 Alison Mary Hope (née en 1927)
 Barbara Mary Hope (née en 1930)

À la mort de Hope en 1958, comme il n'a pas de fils, son titre et ses biens écossais passent à son frère cadet, Henry John Hope (1899-1967), avocat.

Références

Liens externes

Député du 37e Parlement du Royaume-Uni
Député du 36e Parlement du Royaume-Uni
Député du 34e Parlement du Royaume-Uni
Député du Parti conservateur (Royaume-Uni)
Trésorier de la Cour royale
Titulaire de la croix militaire (Royaume-Uni)
Titulaire de la croix de guerre 1914-1918
Chevalier grand commandeur de l'ordre de l'empire des Indes
Famille Hope
Gouverneur de Madras
Joueur anglais de cricket
Personnel de l'armée de terre britannique pendant la Première Guerre mondiale
Baron de la pairie du Royaume-Uni
Décès en mai 1958
Naissance en mai 1897

Arthur Hope


A urostomia é um procedimento cirúrgico que cria um estoma (abertura artificial) para o sistema urinário. A urostomia é feita para permitir a derivação urinária nos casos em que a drenagem da urina através da bexiga e da uretra não é possível, por exemplo, em caso de obstrução.

Técnicas

As técnicas incluem:

 Desvio do conduto ileal, no qual os ureteres são ressecados cirurgicamente da bexiga e uma anastomose ureteroentérica é feita para drenar a urina em uma seção destacada do íleo (uma parte do intestino delgado). A extremidade do íleo é então exposta através de uma abertura (um estoma) na parede abdominal. A urina é coletada por meio de uma bolsa que fica do lado de fora do corpo, sobre o estoma;
 Bolsa indiana.

Uma "urostomia continente" é uma bexiga artificial formada por um segmento do intestino delgado. Ele é moldado em uma bolsa, que pode ser esvaziada intermitentemente com um cateter. Evita a necessidade de uma bolsa para ostomia na urostomia.

Cuidados de rotina
Os aparelhos são geralmente trocados em horários de baixa ingestão de líquidos, como no início da manhã, onde a menor produção de urina torna a troca mais fácil.

Indicações
A urostomia é mais comumente realizada após a cistectomia, que pode ser necessária, por exemplo, em casos de câncer de bexiga. Outras indicações incluem doença renal grave, dano acidental ou lesão do trato urinário, complicações cirúrgicas devido a cirurgia pélvica ou abdominal não relacionada, má formações congênitas que fazem com que a urina volte para os rins ou incontinência urinária.

Ver também

 Ostomia
Ileostomia
 Colostomia
 Bolsa de Ostomia

Referências

Urologia
Pediatria

Urostomia


Bulletin du Muséum d'Histoire Naturelle (abreviado Bull. Mus. Hist. Nat.) es una revista editada por el Museo Nacional de Historia Natural de Francia. Se editaron doce volúmenes en los años 1895-1906. Fue sustituido en el año 1907 por Bull. Mus. Natl. Hist. Nat..

Referencias

Enlaces externos
Descripción en IPNI

Revistas de botánica
Revistas científicas en francés
Revistas científicas de Francia
Revistas desaparecidas de Francia
Publicaciones fundadas en 1895
Publicaciones desaparecidas en 1906

Bulletin du Muséum d'Histoire Naturelle


Sambarhjort (Rusa unicolor eller Cervus unicolor) er en art i familien hjorte, som lever i store dele af det sydlige Asien.

Den er efter elg, wapitihjort og kronhjort den fjerdestørste arten i familien.

Hjorte

Sambarhjort


Arroyo Pantanoso ist der Name folgender Flüsse:

 Arroyo Pantanoso (Arroyo Maciel), Nebenfluss des Arroyo Maciel (Río Yí)
 Arroyo Pantanoso (Arroyo del Sauce), Nebenfluss des Arroyo del Sauce (Arroyo Pando)
 Arroyo Pantanoso (Arroyo Cufré), Nebenfluss des Arroyo Cufré
 Arroyo Pantanoso (Arroyo de La Cruz), Nebenfluss des Arroyo de La Cruz
 Arroyo Pantanoso (Río San José), Nebenfluss des Río San José

Arroyo Pantanoso


David Albert Charles Armstrong-Jones, 2. jarl af Snowdon, indtil 2017 med titlen Viscount Linley (vicegreve Linley) og almindeligt kendt som David Linley (født 3. november 1961 i Clarence House i London), er den eneste søn og det ældste barn af Antony Armstrong-Jones, 1. jarl af Snowdon (1930-2017) og prinsesse Margaret, grevinde af Snowdon (1930-2002).

David Armstrong-Jones tilhører den udvidede britiske kongefamilie. Han er barnebarn af kong Georg 6. af Storbritannien (1895-1952) og dronning Elizabeth (dronningemoderen, 1900-2002). Han er dronning Elizabeth 2. af Storbritannien (født 1926) eneste nevø (søstersøn).

Sammen med sine børn indgår han i arvefølgen til den britiske trone.

Møbelarkitekt
David Armstrong-Jones er møbelarkitekt og designer. Siden 2006 har han været formand for auktionshuset Christie's i London.

Familie
I 1993 giftede han sig med den ærede Serena Stanhope (født 1970). Hun er datter af den anglo-irske Charles Stanhope (født 1945), der er den 12. jarl af Harrington.

Parret har to børn:
 Charles Patrick Inigo Armstrong-Jones, viscount Linley (født 1. juli 1999), som  er den nærmeste arving til titlen som den 3. jarl af Snowdon.
 Lady Margarita Elizabeth Rose Alleyne Armstrong-Jones (født 14. maj 2002).

David Armstrong-Jones er storebror til sin helsøster lady Sarah Chatto (født 1964) og har desuden to halvsøstre og en halvbror.

Titler, rang og arveret
 David Albert Charles Armstrong-Jones, Viscount Linley (1961-2017). Kort form: David Linley.
 David Armstrong-Jones, 2. jarl af Snowdon (2017-nu).

David Armstrong-Jones har rang efter Peter Phillips (født 1977), der er søn af Princess Royal prinsesse Anne, fru Mark Phillips (født 1950) og dattersøn af dronning Elizabeth 2. af Storbritannien. David Armstrong-Jones har rang forud for prins Richard, hertug af Gloucester (født 1944). Prins Richard er gift med den dansk fødte Birgitte Eva Henriksen (født 1946 i Odense).

David Armstrong-Jones har arveret til den britiske trone efter Mia Tindall (født 2014). Mia Tindall er datter af Zara Tindall (født 1981) og datterdatter af Princess Royal prinsesse Anne, fru Mark Phillips (født 1950). David Armstrong-Jones har arveret til den britiske trone forud for sit ældste barn (Charles Armstrong-Jones (født 1999)).

Eksterne henvisninger

 Linley website

Kongelige fra Storbritannien
Huset Windsor
Møbelarkitekter
Designere fra England
Personer fra London
Briter i 1900-tallet
Briter i 2000-tallet


An Elleanthus robustus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Elleanthus robustus in nahilalakip ha genus nga Elleanthus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Elleanthus

Elleanthus robustus


Neretva je bila politička župa u ranosrednjovjekovnoj oblasti Bosni. Nalazila se južno od političke župe Vrhbosne.

Zemljopis
Neretva je srednjovjekovna humska i bosanska županija koja se protezala uz srednji tok rijeke Neretve, a obuhvaćala je kraj oko Konjica s obje strane Neretve. Na području je velikog koljena rijeke Neretve, oko gornje Neretve koje je na granici dviju regija i od prapovijesti dolinom Neretve i njenih rubova vodile su cestovne prometnice koje su povezivale srednju Bosnu s jadranskim primorjem.

Granice župe:
 zapad: kanjon Neretve od Prenja do ušća Rame, planina Bokševica i kanjon rječice Banje Lučice. Dalje na zapad je župa Rama.
 sjever: s uskopaljskom župom graničila je na Zec-planini. Od Zeca, preko Pogorelice i Bitovnje do Ivan-planine graničila je sa župom Lepenicom. Sa župom Vrhbosnom graničila je na obroncima planine Bjelašnice.
 istok: Boračkim jezerom te kanjonom rijeke Šištice i Rakitnice. Dalje prema istoku je Komska župa.
 jug: lanac najviših prenjskih visova: Otiš, Zelena glava, Kantar i Cetina.

Povijest
Zbog srednjobosanskog rudogorja, plodne zemlja u dolini Neretve i bogate planinske ispaše na predjelu koljena Neretve između planinskih masiva Bitovnje, Bjelašnice i Visočice na sjeveru, te Prenja i Čvrsnice na jugu, u svim su razdobljima nastajala brojna naselja. U ranom srednjem vijeku ovdje je bila jedna teritorijalno politička organizacija klasičnog tipa župe – župa Neretva.

Prvi se put spominje u Ljetopisu Popa Dukljanina iz XII. st., a nestala je nakon osmanskih osvajanja srednjovjekovne Bosne 1463. i Hercegovine 1480-ih. Prema Ljetopisu Neretva je sastavni Podgorja u koji su ušle i župe Onogošt, Morača, Komarnica, Piva, Gacko, Nevesinje, Viševa, Kom i Rama. Podgorje skupa s Humskom zemljom, Trebinjem i Zetom sačinjava tzv. tetrarhiju ili federaciju od četiri oblasti od kojih svaka ima status polusamostalne zemlje – države.

U ranom feudalizmu kad je funkcionirao cjeloviti župski sustav, Komska župa pripadala je župi Nevesinju isto onako kao što je Viševa spadala u Zagorje. No Kom se u starijoj povijesti izdvojio od nevesinjskih okvira te se oblikovao kao posebna upravno-politička cjelina, koja je bila župom barem po imenu. Kom cijelo 14. stoljeće je pod Sankovićima, a od početka 15. stoljeća pripada Kosačama skupa s humskim dijelom Neretve. Polovicom 11. stoljeća političkim činima pridružena je bosanskoj državi i bila je posebna statusa do dolaska bana Tvrtka na vlast 1353. godine. Pismo bana Tvrtka iz 1356. izdano in curia nostra in Nerethva najstarija je pisana vijest o vladarskoj domeni u tzv. bosanskoj Neretvi. Pod curia misli se na dvoru podignut za vladareve potrebe vladara. Bosanski vladari intenzivnije gospodarski i politički djeluju od polovice 14. stoljeća u župi Neretvi. Buduća Kraljeva zemlja i feudalna oblast Kosača razgraničuju se u 15. stoljeću duž rijeke Neretve od granica Komske župe do granica župe Rame. S desne strane Neretve bila je bosanska Neretva i pripala je Kraljevoj zemlji od 1404. godine do 1463. godine, a s lijeve strane rijeke bila je humska Neretva i Kom koji su pripali feudalnoj oblasti Kosača.

Izvori

Povijest Bosne i Hercegovine (602. – 1102.)
Povijest Bosne i Hercegovine (1102. – 1463.)

Neretva (župa)


Email brun (također i Leinölfirnis, Braunfirnis, Ölbräune, Schmelzfirnis,Firnisbrand ) tehnika je urešavanja metalnih predmeta.No ne radi se o tehnici emajliranja već o prevlačenju bakra slojem lanenog ulja koji zatim zagrijavanjem zapečemo do pojave smeđe ili crne boje. Na ploči zatim izvodimo crteže ili ornamente   tehnikom struganja,te   mjesta s kojih smo uklonili zapečeno laneno ulje zatim pozlatimo tehnikom pozlate u vatri.Većinom je korištena   pri izradi natpisa,te ornamentom ukrašenih traka,kao i figuralnih prikaza .Tehnika je svoje   glavno doba primjene imala između 11. i 13.  stoljeća,većinom je korištena u zemljama njemačkog govornog područja.Znatno je duže korištena u Rusiji - sve do u 16.stoljeće. Najpoznatiji primjeri primjene su veliki kružni lusteri,najočuvaniji je onaj u crkvi samostana u Comburgu,te 2 u Hildesheimu i jedan u Aachenu.
Theophilus Presbyter spominje ovu tehniku u svom djelu "Schedula diversarum artium" (oko 1125).

Literatura
 Karl Hermann Usener: Braunfirnis , in: Reallexikon zur Deutschen Kunstgeschichte, Bd. 2, 1942, Sp. 1107-1110
 Jochem Wolters: Der Gold- und Silberschmied. Band 1: Werkstoffe und Materialien. 2., durchgesehene Auflage. Rühle-Diebener, Stuttgart 1984.
 Jochem Wolters: Techniken und historische Merkmale des Braunfirnisses – eine Richtigstellung. In: Jahrbuch des Römisch-Germanischen Zentralmuseums Mainz / Römisch-Germanisches Zentralmuseum. Bd. 57(2010),1, Verlag des Römisch-Germanischen Zentralmuseums, Mainz 2010.

Vanjske poveznice
TECHNIKEN UND HISTORISCHE MERKMALE DES BRAUNFIRNISSES – EINE RICHTIGSTELLUNG MIT EINEM GESAMTKATALOG HISTORISCHER BRAUNFIRNISARBEITEN
Umjetnička obrada metala

Email brun


Edgar Montillion "Monty" Woolley (født 17. august 1888, død 6. maj 1963) var en amerikansk teater-, film-, radio- og tv-skuespiller.

Opvækst
Woolley blev født i New York City til en velhavende familie (hans far ejede Bristol Hotel), og han voksede op i de højeste sociale kredse i New York. Woolley blev uddannet på Yale University og senere på Harvard University. Han blev til sidst en assisterende professor i engelsk og dramalærer på Yale. Thornton Wilder og Stephen Vincent Benét var blandt hans mere berømte studerende.

Karriere
Woolley forlod sin akademiske karriere, og begyndte at optræde på Broadway i 1936. Sammen med Clifton Webb, underskrev Woolley en kontrakt med 20th Century Fox i 1940. I en alder af 50 år, opnåede Woolley et af sine mål at opnå stjernestatus som skuespiller. En stor del af denne status, han havde fået for sin rolle i filmen Manden, der kom til middag (1942), som også var opsat på Broadway Theater. Woolleys karakteristiske hvide skæg var hans mest udbredte varemærker som skuespiller. Efter at have afsluttet sin sidste film Kismet (1955), var han på radio i omkring et år efter at have været tvunget til at gå på pension på grund af skrantende helbred.

Woolley blev nomineret til en Oscar to gange, for bedste mandlige hovedrolle for filmen Manden med pilefløjterne (1942) og for bedste mandlige birolle for filmen Usynlige lænker (1944). Han er også blevet tildelt en stjerne på Hollywood Walk of Fame.

Død
Woolley døde på grund af komplikationer med nyrer og hjerte, 6. maj 1963 i Albany, New York. Han var 74 år gammel. Han er begravet på Greenridge Cemetery i Saratoga Springs, New York.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Personer fra New York City
Amerikanere i 1800-tallet
Amerikanere i 1900-tallet
Hollywood Walk of Fame

Monty Woolley


ديفيد جوزيف بوم  (20 ديسمبر 1917م،27 أكتوبر 1992م)فيزيائي أمريكي، ساهم بشكل كبير في فيزياء الكم، الفيزياء النظرية، والفلسفة وعلم النفس العصبي. شارك في مشروع منهاتن، وقام بعدة تسجيلات مع الفيلسوف الهندي الشهير جِدّو كريشنامورتي.

شبابه ودراسته
ولد بوم ب ويلكاس-بار ب ولاية بنسيلفانيا لأبوين يهوديين. كان أبوه مجريا وامه لتوانية. تربى أساسا على يد والده الذي كان يملك محل لبيع الأثاث ويعمل مساعدا ل حاخام منطقته.
 درس بوم بكلية بنسلفانيا تحصل على شهادته عام 1939م
 المعهد التكنولوجي بكليفورنيالمدة سنة.
 التحق فيما بعد ب جامعة بيركيلي (Berkeley) بكليفورنيا ليلتحق بفريق بحث الفيزياء النظرية تحت قيادة روبرت أوبنهايمر، حيث حصل على الدكتوراه.

في (علوم، نظام وابداع) كتاب نشر عام 1987م، صرح بوم «لم ارى ابدا فرق بين الفلسفة والعلم. بالمناسبة سابقا كنا نتكلم عن فلسفة الطبيعة، وهذه العبارة تعني تماما ماكنت ارى في هذا العلم».
وجهة نظر كانت هي أساس عمله طوال حياته.

أعماله
 مشاركته في مشروع مانهاتن: خلال الحرب العالمية الثانية، حشد مشروع منهاتن الكثير من الفيزيائيين من جامعة بيركيلي وهذا لصناعة أول قنبلة نووية، طلب روبرت أوبنهايمر من بوم ان يعمل معه في المخبر الوطني ب لوس-ألاموس، المخبر السري بني عام 1942م لبناء القنبلة، قائد مشروع منهاتن اللواء ليسلي كروفس لم يثق ب بوم بسبب ارائه السياسية.
 المكارثية تدفع بوم إلى الهجرة من الولايات المتحدة: بعد الحرب العالمية الثانية، قام بوم بتقديم الدروس ب جامعة برنستون حيث أصبح مقربا من ألبرت أينشتاين.في الشهر الخامس من سنة 1949م في بداية حقبة المكارثية. استدعي بوم للتحقيق بسبب شبهة علاقة له مع بعض الاشتراكيين. بوم عارض التعديل الخامس للدستور ورفض الشهادة ضد بعض زملائه. اوقف على اثرها وبرأ عام 1951م، بوم كان في القائمة السوداء للنائب مكارثي، فرئ من الضروري مغادرة الولايات المتحدة إلى البرازيل ثم إسرائيل ثم استقر ب لندن.
 نظرية النظام المخفي: بوم هو اصل نظرية النظام المخفي والتي بحسبها الجسيمات معرفة في كل لحظة بمتغيرات مخفية. هذه النظرية رفضت التجزء النيوتوني. استعمل بوم ثلاث قياسات من اجل اثبات نظريته، الصورة المجسمة، قطرة الحبر المخفف غير الذائبة في الغليسيرين، تصوير السمك في حوض من زاويتين.
 أثر اهارونوف-بوم: هي ظاهرة كمية وصفة عام 1949م من قبل اهرينبارغ وسيداي واعيد اكتشافها عام 1959 من قبل ديفيد بوم وياكير اهارونوف: بنية التداخل بين حزمتين من الالكترونات يمكن تغييرها بحضور حقل مغناطيسي خارج الميكانيكا الكلاسيكية للالكترونات.

روابط خارجية

مراجع

 The Essential David Bohm ل لي-نيكول-روتليدج، 2002 م

أشخاص مرتبطون بمشروع مانهاتن
أشخاص من ويلكس بار
أعضاء هيئة تدريس جامعة ساو باولو
أكاديميو كلية بيركبيك (جامعة لندن)
أمريكيون من أصل ليتواني يهودي
أمريكيون من أصل يهودي مجري
أمريكيون مهاجرون إلى البرازيل
أمريكيون مهاجرون إلى المملكة المتحدة
أمريكيون مهاجرون إلى إنجلترا
باحثو الإدراك وطارحو النظريات
بريطانيون متجنسون
خريجو جامعة بريستول
زملاء الجمعية الملكية
علماء أمريكيون يهود
علماء ذرة
علماء فيزياء الكم
فلاسفة أمريكيون في القرن 20
فلاسفة إنجليز
فلاسفة يهود
فيزيائيون أمريكيون
فيزيائيون أمريكيون في القرن 20
فيزيائيون إنجليز
كتاب علم
كتاب وكاتبات أمريكيون في القرن 20
لاأدريون أمريكيون
لاأدريون إنجليز
لاأدريون يهود
مغتربون أمريكيون في إسرائيل
مواليد 1917
مواليد في ويلكس بار
وفيات 1992
وفيات بسبب الأمراض في إنجلترا
وفيات بسبب نوبة قلبية
وفيات في لندن
يهود إنجليز

ديفيد بوم


An Polystachya pocsii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Phillip James Cribb. An Polystachya pocsii in nahilalakip ha genus nga Polystachya, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Tanzania. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Polystachya

Polystachya pocsii


The Inspection é um longa-metragem de drama estadunidense lançado em 2022 escrito e dirigido por Elegance Bratton. Inspirado nas experiências reais de Bratton, o filme segue um jovem que enfrenta a homofobia, tanto em um acampamento de fuzileiros navais quanto na casa de sua mãe. É estrelado por Jeremy Pope, Raúl Castillo, McCaul Lombardi, Aaron Dominguez, Nicholas Logan, Eman Esfandi, Andrew Kai, Aubrey Joseph, Bokeem Woodbine e Gabrielle Union.

O filme teve sua estreia mundial no Festival Internacional de Cinema de Toronto em 8 de setembro de 2022 e foi lançado nos cinemas nos Estados Unidos em 18 de novembro de 2022, pela A24. O filme recebeu críticas geralmente positivas, com a atuação de Pope sendo elogiada, levando-o a receber uma indicação ao Globo de Ouro de 2023. Além disso, o filme foi indicado a três categorias no Independendt Spirit Awards de 2023: melhor performance protagonista e coadjuvante, pelas atuações de Pope e Gabrielle Union, respectivamente, além de longa de estreia.

Enredo
Ellis French se alista no Corpo de Fuzileiros Navais e acaba no campo de treinamento em Parris Island, Carolina do Sul. Ele inicialmente atende aos requisitos físicos, mas não consegue disfarçar sua orientação sexual, tornando-o alvo de um trote quase letal do instrutor do treinamento Leland Laws e um colega recruta, Laurence Harvey.

Elenco

 Jeremy Pope como Ellis French
 Raúl Castillo como Rosales
 Bokeem Woodbine como Leland Laws
 Gabrielle Union como Inez French
 McCaul Lombardi como Laurence Harvey
 Aaron Dominguez como Castro
 Nicholas Logan como Brooks
 Eman Esfandi como Ismail
 Andrew Kai como Label
 Aubrey Joseph como  Boles

Produção
Em junho de 2021, foi anunciado que Jeremy Pope, Gabrielle Union, Bokeem Woodbine e Raúl Castillo haviam se juntado ao elenco do filme, com Elegance Bratton dirigindo a partir de um roteiro que ele escreveu, com Gamechanger Films definido para produzir e A24 definido para produzir e distribuir. As filmagens foram concluídas em novembro de 2021.

Música
Bratton recrutou Animal Collective para compor e performar a trilha sonora para o filme. O álbum da trilha sonora, que apresenta uma colaboração com Indigo De Souza intitulado "Wish I Knew You", foi lançado em 18 de novembro.

Lançamento
O filme teve sua estreia mundial no Festival Internacional de Cinema de Toronto em 8 de setembro de 2022. Também foi exibido no 60º Festival de Cinema de Nova Iorque em 14 de outubro de 2022. Foi lançado nos Estados Unidos em 18 de novembro de 2022.

Recepção

Resposta da Crítica
No site, agregador de críticas, Rotten Tomatoes, 89% das 115 resenhas dos críticos são positivas, com uma classificação média de 7,2/10. O consenso do site diz: "Embora seja frustrantemente desajeitado em certos aspectos, The Inspection é uma vitrine de atores comoventes em serviço de alguns temas verdadeiramente dignos". Metacritic, que usa uma média ponderada, atribuiu ao filme uma pontuação de 73 em 100, com base em 30 críticos, indicando "críticas geralmente favoráveis".

Prêmios e Indicações

Ligações Externas

 The Inspection no Metacritic
 The Inspection no Rotten Tomatoes
 The Inspection no Letterboxd

Filmes dos Estados Unidos de 2022
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes produzidos pela A24
Filmes com temática LGBT dos Estados Unidos
Filmes sobre afro-americanos LGBT
Filmes com temática LGBT de 2022

The Inspection


Daniel Chapin Kinsey (January 22, 1902 – June 27, 1970) was an American hurdler and a scholar in physical education.

Born in St. Louis, Kinsey attended the University of Illinois, studying education. He won the gold medal in the 110-Metres Hurdles at the 1924 Summer Olympics in Paris.

He graduated in 1926 and continued his study in physical education at Oberlin College, where he would also work until 1959. Besides teaching, Kinsey was involved in coaching several school teams and was on the board of several committees and associations, such as the American Olympians Association.

In 1959, Kinsey left Oberlin and became a professor at Earlham College and at Delta College, University Center, MI. He retired in 1967 and continued living in Richmond, Indiana. He died on vacation, visiting family, aged 68, soon after he retired.

References

1902 births
1970 deaths
American male hurdlers
Oberlin College alumni
Sportspeople from Richmond, Indiana
People from Oberlin, Ohio
Sportspeople from Lorain County, Ohio
Track and field athletes from St. Louis
University of Illinois College of Education alumni
University of Michigan faculty
Earlham College faculty
Athletes (track and field) at the 1924 Summer Olympics
Medalists at the 1924 Summer Olympics
Olympic gold medalists for the United States in track and field

Daniel Kinsey


Joan Laporta (în , ) este un politician spaniol. A fost președintele clubului de fotbal FC Barcelona între anii 2003-2010.

Nașteri în 1962
Avocați spanioli
Politicieni catalani
FC Barcelona

Joan Laporta


Ninguém Ama Ninguém... Por Mais de Dois Anos é um filme de drama brasileiro de 2015 dirigido por Clovis Mello a partir de um roteiro de Marina Meira, Paula Santos e Rodrigo de Vasconcellos. É inspirado na obra de Nelson Rodrigues em seus contos de A Vida como Ela É.

Sinopse
O filme acompanha a vida de cinco casais que vivem, em paralelo, o final dos anos 1950 e início dos anos 1960 no Brasil. Em uma sociedade marcada pelo moralismo, os desejos de homens e mulheres se manifestam de diversas maneiras, entretanto, com liberdade, em suas vidas privadas.

Elenco
 Gabriela Duarte como Elvira
 Marcelo Faria como Asdrúbal
 Ernani Moraes como Juventino
 Luana Piovani como Laurinha
 Zezeh Barbosa como Dona Dinha
 Michel Melamed como Eusébio
 Branca Messina como Marlene
 Pedro Brício como Orozimbo
 Julianne Trevisol como Terezinha
 Thelmo Fernandes como Portela
 Antônio Fragoso como Leocádio
 Cláudio Gabriel como Raimundo
 Lidi Lisboa como Mariana
 Julia Lund como Jandira
 Débora Olivieri como mãe de Jandira
 Crica Rodrigues como Amélia
 Ricardo Martins como Ronaldo

Recepção

Resposta dos críticos
O filme foi recebido com avaliações mornas por parte dos críticos especializados. No site agregador de críticas AdoroCinema, o filme dispõe de uma média de 2.5 de 5 estrelas  () com base em 6 resenhas publicadas na imprensa brasileira.

Robledo Milani, escrevendo para o website Papo de Cinema, ressaltou: "Ao mesmo tempo em que deve atender as expectativas do espectador mais familiarizado, possui condições suficientes para surpreender os novatos com boas atuações e uma contagiante fluidez entre os contos aqui explorados."

Sérgio Alpendre, crítico da Folha de S.Paulo, escreveu: "O potencial explosivo dos contos nem sempre encontra sua melhor tradução. O melhor é o da moça fogosa, muito pela interpretação apaixonada de Branca Messina."

Ligações externas

Filmes do Brasil de 2015
Filmes de drama do Brasil


Washington Cruz CP (* 25. Mai 1946 in Itabuna) ist ein brasilianischer Ordensgeistlicher und emeritierter  römisch-katholischer Erzbischof von Goiânia.

Leben
Washington Cruz trat der Ordensgemeinschaft der Passionisten bei und empfing am 25. Juli 1971 die Priesterweihe.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 10. Februar 1987 zum Bischof von São Luís de Montes Belos. Der Weihbischof in São Salvador da Bahia, Thomas William Murphy CSsR, spendete ihm am 9. Mai desselben Jahres die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Estanislau Arnoldo Van Melis CP, Altbischof von São Luís de Montes Belos, und Geraldo Claudio Luiz Micheletto Pellanda CP, Bischof von Ponta Grossa. Als Wahlspruch wählte er Praedicamus Crucifixum.

Am 8. Mai 2002 wurde er zum Erzbischof von Goiânia ernannt.

Papst Franziskus nahm am 9. Dezember 2021 seinen altersbedingten Rücktritt an.

Weblinks

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Passionist
Brasilianer
Geboren 1946
Mann

Washington Cruz


The Bridger Mountains are a short subrange of the Rocky Mountains, approximately  long, in central Wyoming in the United States. The range forms a bridge between the Owl Creek Mountains to the west and the southern end of the Bighorn Mountains to the east. The Wind River passes through the gap between the range and the Owl Creek Mountains. Bridger Creek passes through the gap between the range and the Bighorns.  The highest point in the range is Copper Mountain at .

The range is named after Jim Bridger, who pioneered the Bridger Trail through the mountains from southern Wyoming into the Bighorn Basin in 1864. Bates Creek in the eastern part of the range is the location of Bates Battlefield, a significant battle on July 4, 1874, in which the U.S. Army soldiers from Camp Brown (Today's Fort Washakie) with 167 Shoshone scouts attacked the village of Chief Black Coal (Northern Arapaho), killing at least 34 Northern Arapahos.

See also
 List of mountain ranges in Wyoming

Notes

Mountain ranges of Wyoming
Landforms of Hot Springs County, Wyoming

Bridger Mountains (Wyoming)


Le Marché de la Vallée est un ancien marché de Paris situé rue des Grands-Augustins et quai des Grands-Augustins dans l'actuel  arrondissement ouvert en 1812.

Histoire

Le marché de la vallée est construit de 1809 à 1812 sur la plus importante des parcelles () de l'ancien couvent des Grands-Augustins saisi sous la Révolution après expulsion des 45 religieux, vente d'une partie du terrain à divers acquéreurs pour édifier des bâtiments et ouverture de la rue du Pont-de-Lodi. Le marché couvert construit par l'architecte Happe à l'emplacement de l'ancienne église, d'une partie du cloître et de la salle du chapitre  remplace celui qui était établi depuis 1679 sur le quai des Grands-Augustins. Celui-ci succédait à un marché sur la place Dauphine qui avait pris le nom de marché de la vallée en référence à celui installé encore antérieurement jusqu'en 1642 dans la « Vallée de la Misère », actuel quai de la Mégisserie.
Le bâtiment comprenait 3 nefs de 62 mètres de longueur, celle donnant sur le quai affectée à la vente au détail, les autres, au centre et près de la rue du Pont-de-Lodi, au marché de gros. La façade sur le quai comprenait 11 arcades, celle sur la rue des Grands-Augustins 12.
Des maisons de la rue du Pont-de-Lodi sont ensuite expropriées pour aménager une entrée du marché sur cette rue

La suppression
En 1866, le marché en gros émigre au pavillon 4 des nouvelles halles et le marché au détail l'année suivante.

Après le marché
Le terrain de l'ancien marché est affecté pour  à des écoles construites en 1874 rue du Pont-de-Lodi, aux immeubles des numéros 53 et 53bis du quai construits en  1877 et le reste du terrain à un dépôt de la Compagnie générale des Omnibus comprenant une entrée au numéro 53ter du quai et numéro 4 de la rue des Grands-Augustins. Ce dépôt comprenait des écuries pour 90 chevaux et un garage pour 52 voitures dans la galerie centrale de l'ancien marché.
La Compagnie générale des Omnibus démolit ce dépôt en 1912 et fait construire des immeubles qui deviennent le siège de la RATP de 1964 à 1996. En 1996, la RATP transfère son siège quai de la Rapée et conclut en 1997  un bail avec la société « Les Citadines » qui y aménage une résidence hôtelière.

Références

Article connexe
Couvent des Grands-Augustins

Vallée
Vallée

Marché de la Vallée


Mame Coura Bâ Thiam ou Mame Coura Ba Thiam est une femme politique du Sénégal née en 1949 et morte le 2 septembre 2019.

Biographie
Mame Coura Bâ Thiam, née en 1949 est enseignante de formation. Avant d'être nommée ministre de la culture dans le gouvernement du premier ministre Habib Thiam entre le 2 juin 1993 et le 15 mars 1994, elle est proviseure du lycée Ameth Fall de Saint Louis. Après avoir quitté le gouvernement, elle est nommée ambassadrice du Sénégal en Allemagne.

Références

Ministre sénégalaise
Diplomate sénégalais

Mame Coura Bâ Thiam


François Daniel  Oesinger (né à Strasbourg en 1731 et mort à Strasbourg en 1790) est un maître de forges alsacien, entrepreneur de la manufacture royale de Klingenthal et homme d'affaires.

Biographie
Appartenant a une vieille famille strasbourgeoise, il est le fils de François  Oesinger et de Madeleine Friderici.

Maître de forges de Klingenthal, industriel strasbourgeois qui exploitait des martinets de cuivre en aval du Klingenthal. De 1765 à 1784, il dirigeait comme associé de Louis Antoine Gau, la manufacture de Klingenthal. Sous leur direction, la manufacture connait un nouvel essor et la production dépasse celle de Solingen.

Marié à Caroline Greuhm (1741-1797), il est le père de François Daniel II Oesinger et de Charles Frédéric  Oesinger, et sera l'ancêtre de la famille Oesinger.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

 Jean-Claude Wolff, Nouveau dictionnaire de biographie alsacienne, "François Daniel Ier Oesinger", vol. 28, p.2899-2900
 Wolff, Jean-Claude, Livre d'or de Strasbourg, Trois grandes familles strasbourgeoises, - siècle, La famille Oesinger. Editions Christian, Paris 1991, p. 131-135

Articles connexes

 Famille Oesinger

Naissance à Strasbourg
Décès à Strasbourg
Famille Oesinger

François Daniel Ier Oesinger


USS Barnes may refer to the following ships of the United States Navy:

 , an escort carrier transferred to the Royal Navy in 1942
 , an escort carrier

See also

United States Navy ship names

USS Barnes


Maria Gabriela Zoană () este un eurodeputat român, FOST europarlamentar. A fost ales deputat de pe listele partidului PSD. Aceasta a fost director general adjunct la Oficiul Național al Registrului Comerțului, iar în anul 2018, în luna februarie, a devenit europarlamentar, luându-i locul Vioricăi Dăncilă, acum Prim-Ministrul României.Insa, la alegerile europarlamentare din anul 2019 nu a mai reusit sa castige multdoritul loc in Parlamentul European. A terminat Facultatea de Drept, Universitatea "Nicolae Titulescu", București; Facultatea de Relații Economice Internaționale, la ASE București; Doctor în Drept, Academia de Poliție "Alexandru Ioan Cuza" București. 2001 : învățământ superior: Licențiat în drept al Universitații .Titu Maiorescu. București, Facultatea de Drept; Facultatea de Drept, sursa: http://www.europarl.europa.eu/meps/ro/191377/MARIA+GABRIELA_ZOANA/cv#mep-card-content

În cadrul Parlamentului European este:

 Europarlamentar în Grupul Alianței Progresiste a Socialiștilor și Democraților din Parlamentul European
 Vicepreședinte în Comisia pentru agricultură și dezvoltare rurală (AGRI)
 Membru a Comisiei pentru drepturile femeii și egalitatea de gen (FEMM)
 Membru al Delegației pentru relațiile cu Peninsula Arabică

Membru supleant:

 Comisia pentru dezvoltarea regională (REGI)
 Delegația pentru relațiile cu Republica Populară Chineză
 Delegația pentru relațiile cu Africa de Sud
 Delegația la Adunarea Parlamentară a Uniunii pentru Mediterană

Note

Bibliografie

 Fișa personală a eurodeputatului Maria Gabriela Zoană

 Discursuri ale eurodeputatului Maria Gabriela Zoană în Parlamentul European
Raportul de activitate al eurodeputatului Maria Gabriela Zoană în Parlamentul European

Nașteri în 1979
Europarlamentari români
Membri ai Partidului Social Democrat
Europarlamentari pentru România 2014-2019
Politicieni români din secolul al XXI-lea

Maria Gabriela Zoană


Cuora mccordi es una especie de tortuga de la familia Geoemydidae. Esta especie es endémica de China, con una limitada distribución en la provincia de Guangxi. Fue descrita por Ernst en 1988 en el comercio de mascotas chino, esta tortuga carecía de datos de distribución hasta que Zhou (2007) fue capaz de informar de su naturaleza. Es una de las especies de tortuga más amenazada, muy buscada por la medicina tradicional china y por los aficionados a las tortugas. Su caparazón mide de 14 cm a 18 cm de longitud.

Referencias

ERNST, C. H. 1988. Cuora mccordi, a new Chinese box turtle from Guangxi Province. - Proceedings of the Biological Society of Washington 101: 466-470.
ZHOU T.. 2007a. A survey of captive population dynamics for six endemic Chinese Box Turtle species. Sichuan Journal of Zoology, Chengdu, 26(2): 448-450.
ZHOU T.,P-P Li. 2007. Chelonian species diversity and current status in China. Sichuan Journal of Zoology. 26(2):464-467. (en Chino)
ZHOU T.2007b. Endemic Chinese box turtles. China nature. (2)20~22 (en Chino)
Zhou T., T. Blanck, W. P. McCord + P-P. Li. 2007. Tracking Cuora mccordi (Ernst, 1988); the first record of its natural habitat; a re-description; with data on captive populations and its vulnerability.Hamadryad. in press.

Enlaces externos

mccordi
Reptiles de la China indomalaya
Fauna endémica de Guangxi
Animales descritos en 1988

Cuora mccordi


Felisberto Landim (3. studenoga 1992.) je zelenortski rukometaš. Nastupa za klub C.F. Os Belenenses i zelenortsku reprezentaciju.

Natjecao se na Svjetskom prvenstvu u Egiptu 2021., gdje je reprezentacija Zelenortske Republike završila na posljednjem, 32. mjestu. Za reprezentaciju je postigao 2 pogotka i to 15. siječnja 2021. protiv Mađarske, kada je njegova momčad izgubila rezultatom 27:34.

Izvori

Zelenortski rukometaši

Felisberto Landim


Lorenzo Cozza (San Lorenzo Nuovo, 31 de março de 1654 - Roma, 19 de janeiro de 1729) foi um cardeal do século XVIII

Nascimento
Nasceu em San Lorenzo Nuovo em 31 de março de 1654, Grotte di S. Lorenzo (mais tarde Grotte di Castro), perto de Bolsena, diocese de Montefiascone. Filho de Lorenzo Cozza, de família originária de Parma, e Ludovica Valeri, de família patrícia de Bolsena. Seu nome de batismo era Simone. Seu pai morreu quando ele tinha sete anos; e sua mãe quando ele tinha treze anos.

Educação
Foi educado com o apoio dos familiares, que se opunham à sua entrada na vida religiosa; ingressou na Ordem dos Frades Menores Observantes, na província romana, no convento dos SS. Trinità, Orvieto, 1669; assumiu o nome de Francesco Lorenzo di S. Lorenzo. Estudou filosofia no convento franciscano de Nápoles (teologia); e nos conventos franciscanos de Viterbo e S. Maria in Aracoeli, Roma (teologia); obteve o título de maestro em teologia em 1691.

Sacerdócio
Ordenado em 1677. Em sua ordem, leitor de teologia no convento de Araceoli; leitor de filosofia no convento de S. Diego, Nápoles, 1676 (?); e leitor de teologia no convento de Viterbo, onde também se tornou guardião; voltou ao convento de Aracoeli como leitor de teologia e, mais tarde, em 1696, tornou-se guardião. Confessor e teólogo do cardeal Urbano Sacchetti, bispo de Viterbo. Definidor da província romana de sua ordem. Encarregado pelo ministro geral de visitar os conventos da Bósnia, Dalmácia e Lombardia. Consultor do SC do Índice e qualificador do Supremo SC da Inquisição Romana e Universal no pontificado do Papa Clemente XI. Superior da província romana, 1704. Guardião do mosteiro franciscano de Jerusalém, 1709-1715; enquanto na Terra Santa, como vigário apostólico, reconciliou o patriarca maronita Jacobus Petrus de Antioquia e seus fiéis com a Santa Sé; ele retornou a Roma em 1715. Ele foi fundamental na reconciliação e união com Roma do Patriarca Michele Capisoli de Alexandria em 1713. Vice-comissário geral de sua ordem por breve apostólico do Papa Clemente XI em 1715. Eleito ministro geral de sua ordem em o capítulo celebrado em Aracoeli, sob a presidência do Papa Inocêncio XIII, em 15 de maio de 1723, com 183 votos a favor e 108 contra; ele ocupou o cargo até 1727. Auxiliou o Papa Inocêncio XIII em sua morte em 1724. Ele foi um escritor prolífico.

Cardinalado
Criado cardeal sacerdote no consistório de 9 de dezembro de 1726; recebeu o gorro vermelho e o título de S. Lorenzo em Panisperna, em 16 de dezembro de 1726. Obteve permissão para continuar como ministro geral de sua ordem, em 9 de dezembro de 1726. Optou pelo título de S. Maria em Aracoeli, em 20 de janeiro de 1727.

Morte
Morreu em convento de S. Bartolomeo all'Isola, Roma em 19 de janeiro de 1729, à 1h30. Exposta na igreja do convento, onde no dia seguinte se realizou a capella papalis, e sepultada na mesma igreja. Ele deixou seus poucos bens e rica biblioteca pessoal para aquele convento.

Cardeais nomeados pelo papa Bento XIII
Cardeais franciscanos

Lorenzo Cozza


Bernard Paul Coy est né le 13 février 1900 à New Haven dans le Kentucky et est décédé le 4 mai 1946 à la prison d'Alcatraz à San Francisco aux États-Unis. Ce criminel américain est connu pour avoir été le principal organisateur de la fameuse « bataille d'Alcatraz » ayant eu lieu du 2 au 4 mai 1946, au cours de laquelle il perdit la vie.

Biographie

Jeunesse et détention à Alcatraz
Bernard Coy a passé sa jeunesse dans son état natal, le Kentucky puis, ayant été soumis à la pauvreté durant la Grande dépression, il s'est tourné vers le banditisme durant cette époque. En 1937, il a été condamné à 25 ans de prison pour un vol à main armée. À la suite d'une tentative d'évasion, il est transféré du pénitencier d'Altlanta à celui d'Alcatraz,où il devient agent d'entretien des cellules. Ayant durant ses heures de travail repéré une faille dans la sécurité de la prison lui permettant d'accéder à la galerie d'armes du pénitencier, il s'allie avec cinq autres détenus (Joe Cretzer, Marvin Hubbard, Sam Shockley, Miran Thompson et Clarence Carnes) pour préparer avec eux une tentative d'évasion.

« Bataille d'Alcatraz »

Pour mener à bien son plan, Coy, qui était le cerveau du groupe, parvient à se procurer, grâce à l'aide de ses complices, un écarteur de barres. Le 2 mai 1946, il parvient à écarter les barres de la galerie d'armes, se glisse ensuite entre elles et se procure des armes pour ses complices ainsi que pour lui-même, tout en ayant au préalable maîtrisé le gardien. Coy et ses complices prennent ensuite le contrôle de la prison, seize gardiens étant blessés, deux tués et neuf retenus en otages dans deux cellules de la prison.

Les six détenus avaient pour projet de s'emparer de la clef de la cour de la prison, pour ensuite rejoindre le quai de l'île et s'enfuir à bord du bateau de la prison. Néanmoins, malgré leurs recherches, ils ne parvinrent pas à mettre la main sur cette clef, Bill Miller, l'un des gardiens retenus en otage, l'ayant conservée sur lui. Ils essayèrent donc plusieurs autres clefs avant de finalement mettre la main sur la bonne après une fouille des gardiens captifs et des cellules. Pour autant, la porte ne s'ouvrit pas car elle avait été bloquée en essayant la serrure avec différentes clés, comme elle était conçue pour le faire. Les détenus furent donc bloqués dans l'enceinte du pénitencier.

Le 4 mai, l'armée, les gardes-côtes et les marines interviennent mais les six complices refusèrent de se rendre. Les militaires jetèrent des bombes à fragmentation dans les puits d'aération de la prison. Après la reprise du contrôle du pénitencier par l'armée à l'aide de grenades, les cadavres de Coy et de deux de ses complices (Cretzer et Hubbard) furent retrouvés dans le couloir de service, où ils s'étaient réfugiés. Le corps de Bernard Coy fut ensuite enterré au Woodlawn Memorial Park Cemetery, un cimetière de San Francisco, où reposent de nombreux personnages historiques californiens.

Références

Naissance en février 1900
Prisonnier à Alcatraz
Prisonnier de droit commun américain
Évadé américain
Évasion en Californie
Histoire de San Francisco
Emprisonnement et détention aux États-Unis
Décès à 46 ans
Décès en mai 1946

Bernard Coy


An Dendrobium pentapterum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Dendrobium pentapterum in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Papua New Guinea. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Dendrobium

Dendrobium pentapterum