Přívoz (en , brièvement dénommée Oderfurt jusqu'en 1920 et de 1939 à 1945) est une partie de la ville d'Ostrava, région de Moravie-Silésie en République tchèque. .

Géographie

Histoire

Přívoz se trouve dans la région historique de Moravie et a été mentionnée pour la première fois dans un document écrit en 1377 sous le nom de Prsiewoz.

La forte industrialisation qui s'est produite à Ostrava dans la seconde moitié du  a également affecté Přívoz. Une ligne de chemin de fer y a été construite, une usine de cokéfaction a été construite en 1909 avec une centrale électrique. L'industrialisation a également eu un impact sur la démographie, l'afflux de travailleurs migrants s'est produit.

Přívoz était autrefois une municipalité indépendante, en 1900, elle a obtenu des droits de ville, en 1924, elle est devenue une partie d'Ostrava.

Population

Patrimoine
Le monument le plus important de Přívoz est l'église de l'Immaculée Conception de la Vierge Marie.

Personnalités liées à Přívoz
L'écrivain polonais Wiesław Adam Berger est né à Přívoz, tout comme l'actrice allemande du cinéma muet Gilda Langer qui était en fait autrichienne.

Bibliographie

Notes et références

Liens externes

Quartier de ville en Tchéquie
Ostrava

Přívoz


Jean Roth (født 3. marts 1924 i Le Havre, død 2019) var en cykelrytter fra Schweiz. Hans foretrukne disciplin var banecykling, hvor han var deltager ved de olympiske lege i 1948.

Roth deltog i 86 seksdagesløb, hvor han vandt de 16. Blandt sejrene var løbet i Aarhus i 1956, og ved Københavns seksdagesløb i 1957 med makkeren Fritz Pfenninger.

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Schweiz
Vindere af Københavns seksdagesløb
Personer fra Le Havre

Jean Roth


A crise de liquidez no Líbano é uma crise financeira vigente afetando o Líbano, que se tornou fortemente aparente em agosto de 2019 e foi exacerbada tanto pela pandemia de COVID-19 quanto pelas explosões no porto de Beirute em 2020. As raízes da crise são profundas e o país experimentou uma diminuição da liquidez nos anos anteriores a 2019, porém a real extensão da crise foi disfarçada pela engenharia financeira da gerência do Banco do Líbano.

Contexto
Desde 1997, a libra libanesa foi fixada ao dólar numa taxa de 1,507.5 libras por dólar. A estabilidade da libra libanesa foi o pilar da política do banco central nas últimas duas décadas. Sua intenção era trazer uma muito desejada estabilidade ao país após a severa desvalorização da libra libanesa depois do fim da Guerra Civil Libanesa.

A economia libanesa pós-guerra dependeu de diferentes fontes de moeda estrangeira que eram essenciais para manter a taxa de câmbio artificial: turismo, mercado imobiliário, remessas da diáspora composta por mais de dez milhões de indivíduos, um setor financeiro grande que ofereceu aos depositadores uma muito apreciada anonimidade no sistema bancário e altas taxas de juros. Essas fontes eram essenciais para financiar o déficit comercial e a dívida pública crescente.

Em 2016, o Líbano começou a testemunhar uma desaceleração da entrada de capital estrangeiro: Entre março de 2015 e maio de 2016, a liquidez do dólar diminuiu pela primeira vez em 11 anos. Como resultado, o Banco do Líbano iniciou uma série de operações de engenharia financeira que ficaram conhecidas como "a troca". O Banco do Líbano trocou a dívida pública que possuía em libras libanesas por Eurobonds, ou dívidas em capital estrangeiro, pelo equivalente a 2 bilhões de dólares estadunidenses. Entre junho e outubro de 2016, o banco central trocou esse Eurobonds por capital estrangeiro de fato com uma seleção de bancos comerciais. Como resultado, a economia libanesa conseguiu evitar as consequências de uma crise de liquidez no período, mas aumentou consideravelmente a dívida pública em dólares e custou uma fortuna à economia inteira: o Fundo Monetário Internacional estimou que os bancos que participaram da operação lucraram 5 bilhões de dólares estadunidenses enquanto o banco central retirou 13 bilhões de dólares em moedas estrangeiras. Se esses números forem corretos, os bancos envolvidos lucraram com 40% da operação total. O banco central repetiu ações semelhantes de engenharia financeira nos anos seguintes.

No entanto, mesmo com essas operações, o Líbano continuou falhando em atrair capital estrangeiro para acompanhar a crescente demanda. Já no fim de 2018, alguns bancos comerciais começaram a restringir o acesso dos depositantes sobre seus próprios fundos em moeda estrangeira: Eles frequentemente impuseram uma importante taxa adicional na retirada de dólares estadunidenses para impedir os clientes de retirar esses fundos.

Em agosto de 2019, devido a diversas dificuldades financeiras, especialmente a crescente probabilidade de que o governo libanês boicotasse suas obrigações com a dívida, a taxa de transação do mercado negro começou a divergir da taxa oficial.

Seguindo o primeiro grande protesto de 2019, os bancos libaneses fecharam por um período sem precedentes de duas semanas. Quando reabriram, os bancos restringiram de forma ilegal o acesso dos depositantes à seus próprios fundos em dólares estadunidenses - apesar da ausência de um controle de capital oficial. Essas restrições foram um fator chave no choque de confianças dos libaneses em sua própria moeda e empurraram o valor da libra abaixo de sua taxa de transação oficial.

No quarto trimestre de 2019, a taxa de transação do mercado negro atingiu a marca de 1.600 libras por dólar estadunidense, e em abril de 2020, 14,000 libras por dólar em março de 2021 e 15,200 libras por dólar em junho de 2021. A taxa de transação do dólar no mercado negro continuou a flutuar substancialmente devido à desvalorização da libra libanesa causada por uma aguda escassez de dólares no Líbano. Essa escassez de dólares também causou o fechamento de 785 restaurantes e cafés entre setembro de 2019 e fevereiro de 2020, resultando na perda de 25.000 postos de trabalho. O preço dos bens de consumo cresceram 580% desde outubro, resultando na pior crise econômica em décadas. Essa crise econômica fez o produto doméstico bruto do Líbano cair de 55 bilhões de dólares para 44 bilhões, comparado com o ano anterior.

Essa escassez de dólares foi exacerbada ainda mais pela impressão em massa da lira que o baanco central realizou a partir de 2019. Dados do banco central libanês indicam que a disponibilidade de dinheiro cresceu 266% de dezembro de 2019 à dezembro de 2021.

Consequências

A queda na taxa de transação causou protestos no Líbano, que em última instância resultaram na resignação do primeiro-ministro Saad Hariri e seu gabinete. Em seguida, a pandemia de COVID-19 forçou mais negócios a fechar as portas e demitir seus funcionários.

O primeiro-ministro Hassan Diab afirmou que o país iria boicotar sua dívida em Eurobonds e buscar acordos de reestruturação em meio a uma crise financeira em espiral que afetou as reservas de moedas estrangeiras. O Líbano tinha de pagar 1.2 bilhões de dólares estadunidenses em Eurobonds no dia 9 de março de 2020, com mais 700 milhões de dólares que venceriam em abril e outros 600 milhões em junho. Devido à falta de moedas estrangeiras, o primeiro-ministro afirmou que as reservas haviam caído em "um nível preocupante e perigoso que força o governo libanês a suspender o pagamento de Eurobonds a vencer no dia 9 de março em razão da dependência nesses fundos".

Essa crise de liquidez criou uma barreira para cada pessoa que tinha conta em bancos libaneses; dado que eles são incapazes de acessar seus fundos. Não apenas não podem acessar seus depósitos, mas não são capazes de retirar qualquer dólar estadunidense diretamente. Eles podem retirar o dinheiro apenas na moeda nacional. Essas pessoas precisaram preservar o valor de suas finanças, especialmente após as reportagens sobre a reestruturação do setor bancário. Buscaram então comprar patrimônio imobiliário. Por exemplo, lucros da venda de terras da maior empresa imobiliária, Solidere, dispararam de cerca de 1.3 milhões de dólares para 234.5 milhões. Além disso, as pessoas buscaram comprar também ações da Solidere, o que levou a um crescimento de 500% entre o começo da crise de liquidez e abril de 2021.

Em 1 de junho de 2021, o Banco Mundial publicou um comunicado que alertava que a crise econômica no Líbano ameaçava se tornar um das três mais severas desde a metade do século 19, se seu "sistema econômico corrupto, do qual poucos se beneficiaram por tanto tempo" não fosse reformado. Em 11 de agosto de 2021, o Banco do Líbano acabou com os subsídios em combustíveis, anunciando que iriam ao invés disso oferecer "linha de crédito para a importação de combustível baseada nos preços de mercado da libra libanesa". Essa decisão levou a um crescimento significativo no preço dos combustíveis em meio a uma crise econômica no país, mas o governo foi incapaz de aliviar a escassez. Em 9 de outubro de 2021, o país sofreu um apagão total de 24 horas quando os maiores geradores de eletricidade, Zahrani e Deir Ammar, ficaram sem combustível. Serviços públicos apenas podiam oferecer eletricidade por algumas horas por dia, porque não conseguiam comprar combustível prover os geradores centrais, levando à um crescimento massivo no número de pessoas comprando eletricidade mais cara de geradores particulares.

Em dezembro de 2021, a BBC News relatou que a crise econômica causou escassez na importações de medicamentos vitais.

Nota

2021 no Líbano
2021 na Ásia

Economia do Líbano
Política do Líbano
2022 no Líbano
2022 na economia

2022 na política
2023 na economia

Crise de liquidez no Líbano


Liubice, også kendt under det tyske navn Alt-Lübeck ("Gamle Lübeck"), var en middelalderlig vestslavisk bebyggelse nær stedet for moderne Lübeck i Tyskland. Liubice var placeret ved sammenløbet af Schwartau med Trave overfor Teerhof ø, cirka fire kilometer nord for det nuværende Lübeck. Liubice som bolig for den kristne fyrste over obotritterne Henrik blev ødelagt efter hans død af den hedenske Rani af Rugien.

Historie

Slaviske stammer begyndte at indvandre til Lübeck Bugt i det 7. århundrede, hvor de erstattede bortflyttede germanske stammer. Vagriere og polabere etablerede mange landsbyer og fæstninger, herunder Starigard, Plune, Racisburg, og Liubice, hvis navn betyder "dejlige".

Liubice var tyndt befolket i det 9. og 10. århundrede. I midten af det 11. århundrede begyndte bebyggelsen at udvikle sig. Fra 1055 under styret af Gottschalk, en kristen fyrste over obotriternes forbund, blev den gamle borg ombygget. Gottschalk blev dræbt under en opstand i 1066 og erstattet som obotriterfyrste af den hedenske Kruto. Liubice fæstning blev ændret for anden gang i 1087, nær slutningen af Krutos regeringstid. Fordi fæstningsværket blev placeret på en halvø mellem floderne Schwartau og Trave, blev en tolv meter bred grøft skabt for at adskille Liubice fra fastlandet og derved i det væsentlige skabe en ø-fæstning.

Liubice nåede sit højdepunkt under regeringstid for fyrsten eller "konge over slaverne", den kristne Henrik, som hævnede sin far Gottschalks død ved at dræbe Kruto i 1093. Havnbebyggelsen for Liubice, som lå i grænselandet mellem vagriere, polabere og obotritter, blev valgt som Henriks fyrstebolig. Den relativt lille fæstnings volde havde en diameter på ca. 75 til 100 meter. Slotskirken bygget af Henrik ca. 1100 var det tidligste kendte stenbyggeri i regionen; medlemmer af den fyrstelige familie blev begravet inde i kirken. Det fyrstelige palads lå formentlig nordvest for slottets egne kristne kirke, mens et kornkammer lå øst for kirken. Kvægstalde var placerede mod sydøst lige ved voldene. Slotskomplekset indeholdt også huse til garnisonen og formentlig guldsmedeværksteder eller et møntværksted. Slottet var omgivet af en jordvolde med kontstruktioner af træ med en sydlige port. Sydvest for slottet under beskyttelse af dens vægge var en bebyggelse for håndværkere. Mod nordvest på den anden side af grøften var en fattigere bebyggelse, sandsynligvis for tjenestefolk. Mod sydvest hinsides Trave var en koloni af udenlandske, hovedsagelig saksiske, købmænd, som var tilladt at have deres egen kristne kirke.

Ca. 1100 blev Liubice belejret af flåden for den hedenske Rani, men med hjælp fra sakserne fra Holsten tvang Henrik Rani at hylde ham. Obotriterstaten kollapsede efter Henriks død og afslutningen på Nakonid-dynastiet i 1127. Rani vendte tilbage til Liubice i 1128. Med Knud Lavards død i 1131 blev obotriternes lande delt mellem Niklot, der fik Mecklenburg, og Pribislav, som fik Vagrien og Polabien. Pribislav valgte Liubice som sin bopæl for at hævde sine arvekrav efter Henrik, men han blev reduceret til at være en saksisk vasal i Vagrien efter at være blevet besejret af Henrik af Badewide i slutningen 1130-erne. Liubice- og Oldenburg-regionen blev hærget af en ny kampagne af Rani i 1138, hvor slottets kirke blev ødelagt.

Overdraget Vagrien og Segeberg af hertug Henrik Løve i 1143 grundlagde grev Adolf 2. af Holsten en tyske bebyggelse af et nyt Lübeck fire kilometer fra Liubice på en halvø kaldet Bucu ved sammenløbet af Wakenitz og Trave. De øvrige slaviske indbyggere i regionen holdt deres forsamlinger ved Lübecks Marienkirche indtil det 13. århundrede. Nogle af de ældre slaviske love blev indarbejdet i Lübecks bylove.

Udgravning
Arkæologiske fund i 1970-erne viste, at Liubice var ældre end hidtil antaget. Det ældste fæstningsværk går tilbage til 819, mens yderligere sektioner af muren dateres til 1055 og 1087. Dendrokronologisk undersøgelser viser to reparationer på volden og aktivitet inde i slottet i 1002 og 1035. Stenkirken, fundet i 1852, blev efterfulgt af en trækirke. Fletnings- og blokkonstruktioner blev fundet spredt inde i ruinerne af slotskomplekset.

Noter

Litteratur
 H. Hellmuth Andersen: "Det bjerg, der kaldes gamle Lybæk" (Skalk 1979 Nr. 2; s. 9-13)

Tysklands historie

Liubice


The government of Northern Ireland is, generally speaking, whatever political body exercises political authority over Northern Ireland. A number of separate systems of government exist or have existed in Northern Ireland.

Following the partition of Ireland, Northern Ireland was recognised as a separate territory within the authority of the British Crown on 3 May 1921, under the Government of Ireland Act 1920. The new autonomous Northern Ireland was formed from six of the nine counties of Ulster, being four counties with unionist majorities (Antrim, Armagh, Down and Londonderry), and Fermanagh and Tyrone two of the five Ulster counties which had nationalist majorities. In large part unionists, at least in the north east region, supported its creation while nationalists were opposed.  Subsequently, on 6 December 1922, the island of Ireland became an independent dominion known as the Irish Free State but Northern Ireland immediately exercised its right to opt out of the new Dominion.

The first government of Northern Ireland was the Executive Committee of the Privy Council of Northern Ireland, which exercised such authority from 1922 to 1972. A Northern Ireland Executive was created following the signing of the Sunningdale Agreement in 1974, while the current Northern Ireland Executive under the First Minister and Deputy First Minister, was created in the Belfast (Good Friday) Agreement, and has intermittently been in existence from 1999 to the present. Northern Ireland has also been governed by ministers under the Secretary of State for Northern Ireland during periods of Direct Rule.

See also
 Scottish Government
 Governance of England

References

History of Northern Ireland

Government of Northern Ireland


Tome Arsovski (n. 1928 - d. 22 aprilie 2007) a fost un dramaturg din Macedonia.
Multe din piesele de teatru pe care le-a scris au fost redactate în timpul celui de-al doilea război mondial și după război în Macedonia. Lucrările sale, cum ar fi Paradoxul lui Diogene (1961), Hoops (1965) și Un pas în toamnă (1969) au fost descrise de The Columbia Encyclopedia of Modern Drama ca fiind "caracterizate de un angajament social puternic și care analizează anomaliile sociale și efectul lor asupra soartei individului". Paradoxul lui Diogene este o dramă care are loc în sala de judecată care "se concentrează puternic pe relația dintre individ și societate".

În 1977, Ion Vova a regizat pentru radio Nu priviți la îngeri de Tome Arsovski.

Note

Vezi și
 Listă de dramaturgi

Nașteri în 1928
Decese în 2007
Dramaturgi
Dramaturgi macedoneni
Scriitori macedoneni

Tome Arsovski


Thank Me Later —en español: Agradéceme después— es el álbum debut del artista canadiense Drake, publicado el 15 de junio de 2010. Cuenta con las colaboraciones de Timbaland, Swizz Beatz, Nicki Minaj, Lil Wayne, The Dream y Kanye West, entre otros. Alcanzó la certificación de platino en Canadá en su primera semana y produjo cuatro singles, "Find Your Love", "Over", "Miss Me" y "Fancy".

Fue colocado en el puesto #77 en la lista: "Los 100 mejores álbumes debut de todos los tiempos, según Rolling Stone".

Sencillos
"Over" fue lanzado como primer sencillo del álbum el 8 de marzo de 2010. La canción recibió críticas positivas, que elogió las letras entre otros contenidos. Fue un éxito en Estados Unidos y en Canadá, llegando a los veinte primeros en las listas principales y primera y segunda en US Billboard Hot R&B/Hip-Hop Songs y US Billboard Rap Songs, respectivamente. También fue un éxito a nivel internacional. "Find Your love" fue lanzado como el segundo sencillo del álbum el 5 de mayo de 2010. "Miss Me", tercer sencillo del álbum, fue lanzado inicialmente como un sencillo promocional el 1 de junio de 2010, antes de ir a la radio. "Fancy" es el cuarto sencillo del álbum, junto a T.I. y Swizz Beatz. La canción recibió una nominación a la Mejor Interpretación Rap a Dúo o en Grupo en la 53ª entrega de los Premios Grammy.

Recepción de los críticos
Thank Me Later recibió críticas positivas. En Metacritic, que asigna una calificación normalizada de 100 comentarios de la prensa convencional, el álbum recibió una puntuación media de 75, basada en 26 opiniones, lo que indica que en general son críticas favorables.
Sin embargo, Daniels Roberts elogió la ambición de Drake, y dijo que el álbum era "bueno en partes, pero grande, nunca", "Es poco probable que él sea el próximo Jay, o Kanye, o incluso Jeezy. Pero sin duda seguiremos oyendo su nombre, Drake acaba de empezar".

Lista de canciones

Referencias

Álbumes debut de 2010
Álbumes de Drake
Álbumes en inglés

Thank Me Later


An Aristida triseta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Yi Li Keng. An Aristida triseta in nahilalakip ha genus nga Aristida, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Xinjiang. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aristida

Aristida triseta


Sfânta Matrona de la Moscova (Limba rusă  Блаженная Матрона Московская) (născută Matrona Dimitrievna Niconova), ; 10 (22) noiembrie 1881 satul Sebino, județul Epifan, gubernia Tula (acum cartierul Chimovschi, regiunea Tula) - 2 mai 1952, satul Shodnea, cartierul Himchinschi ( acum districtul orașului Himchi), regiunea Moscova ) – Sfântă a Bisericii Ortodoxe din Rusia.

Biografie
Matrona s-a născut într-o familie de țărani în 1881  .  Există versiuni, precum că ea s-a născut în 1883 (datele recensământului agricol al provinciei Tula, din 1911) sau în anul 1885 ( cartea de înregistrare a cimitirului Danilovsc în 1952). Familia avea patru copii: Pelagheia (născută în 1873 (după alte surse, Maria)), Ivan (născut în 1885), Mihail (născut în 1888). Încă trei frați și o soră au murit în copilărie: Mihail (1870-1871), Ustinia (1876-1878), Ivan (1879-1880) și Andrei (12.08.1882-05.08.1883). Există păreri, că Matrona ar fi fost un copil adoptiv.

Semnele alegerii ei de către Domnul s-au arătat încă înainte de naștere. Părinții, nefiind tineri în acea vreme, Natalia Nichiticina și Dmitri Ivanovici Niconov se gândeau să o abandoneze la un orfelinat al cneazului Golițîn, din satul vecin Bucealca, din pricina sărăciei în care se afla familia lor, fiind cu mulți copii. Însă mama a avut un vis prevestitor, care a făcut-o să se răzgândească, în care fetița ei, încă nenăscută, i s-a arătat ca o pasăre albă, cu chip de om, având ochii închiși. La naștere, apropiații au constat că fetița era oarbă, nu avea ochi.

La Botez i-au pus numele Matrona, în cinstea Cuvioasei Matrona a Constantinopolului, care a trăit în secolul al V-lea, și care este pomenită pe data de 9/22 noiembrie. La botezul ei  s-a întâmplat prima minune: când preotul a cufundat-o în cristelniță, cei prezenți au văzut cum deasupra ei se înălța un stâlp de fum bine înmiresmat. Copilul s-a născut însemnat, pe pieptul fetiței era o mică umflătură în formă de cruce, o cruciuliță în relief, nefăcută de mână omenească. Astfel au înțeles părinții că fetița era aleasă de Dumnezeu și așteptau să vadă ce va fi cu ea.

Încă din copilărie, în timpul nopții, când părinții dormeau, ea se furișa la colțul sfânt și, într-un mod de neînțeles, lua de pe poliță icoanele, le așeza pe masă și, în liniștea nopții, se juca cu ele". Din fragedă copilărie Domnul a înzestrat-o cu darul clarviziunii, al facerii de minuni, al vindecării bolnavilor, al înțelepciunii.

Din cele povestite se știe că, deja de la vârsta de opt ani, Matrona avea o credință profundă, abilitatea de a vindeca bolnavii și de a prezice viitorul. În tinerețe, Matrona a avut ocazia să călătorească. Fiica unui proprietar local, Lidia Alexandrovna Iancova (născută în 1885), o lua cu ea în pelerinaje. Au vizitat Lavra Peșterilor din Kiev, Lavra Trinitatea a Sfântului Serghii, la Sankt Petersburg și alte orașe și locuri sfinte din Rusia.

La vârsta de paisprezece ani, ajunge însoțită de o prietenă, în catedrala Sf. Andrei, unde slujea Sfântul Ioan de Kronștadt. După slujbă, Sfântul a rugat lumea adunată să îi facă loc Matronei, adresându-i acesteia chemarea: "Matronușka, vino-vino la mine! Iată vine schimbul meu - al optulea stâlp al Rusiei". .

La vârsta de aproximativ 17 ani, i-au fost paralizate picioarele .

În 1912, Dmitri Ivanovici Nikonov, tatăl Matronei, a decedat.

După revoluție, Matrona și prietena ei, Lidia Iancova, rămase fără adăpost, au mers să caute un loc de muncă și mâncare în oraș. Aproximativ în anul 1925, Matrona s-a mutat la Moscova. Trăia pe unde apuca, la prieteni și cunoștințe, dar nu la frații ei care au devenit bolșevici.
În cartea Zinaidei Jdanova "Povestiri despre viața Binecuvântatei Starețe Matrona", publicată de Editura Mănăstirii Novo-Golutvino, este povestită întâmplarea ( de către una dintre cunoștințele Jdanovei), în care descrie venirea șefului URSS, I.V. Stalin , pentru a se sfatui cu Matrona de la Moscova, după apariția amenințarilor de capturare a Moscovei de către germani . Această carte diferă de viața canonică a Sfintei Matrona (de aceea unii cercetători o numesc apocrifă ). Potrivit povestirii citate în această carte, Matrona i-a spus: "Poporul rus va câștiga, victoria va fi de partea ta. Din conducere tu unul nu vei părăsi Moscova ". Această întâlnire este descrisă pe așa-numita icoană "Matrona și Stalin" . Această povestire nu corespunde vieții canonice a Sfântei Matrona și nu este inclusă în ea, deoarece nu există dovezi care susțin această întâlnire . Istoricul I. Curliandschi, specializat în viața lui I.V. Stalin, consideră că această poveste este fictivă, deoarece nu are dovezi . Mai mult, în cartea despre viața Sfântei Matrona sunt descrise nenumăratele persecuții, pusela care împotriva ei de către autoritățile sovietice. În ciuda persecuției, Matrona reușea de fiecare dată să evite arestarea. Zinaida Jdanova a fost condamnată ca membru al unei grupări anti-sovietice bisericești-monarhiste .

În 1942-1949, Matrona a locuit la Moscova, într-un vechi conac din lemn, lângă Arbat, unde a ocupat un colț dintr-o cameră de 48 de metri a unei consătence E.M. Jdanova și a fiicei sale Zinaida .

În perioada 1950-1952 a locuit lângă Moscova, în Shodne, la adresa: str. Curganaia, nr.23, la rude îndepărtate, în familia Curocichin.

Sfânta Matrona din Moscova primea oameni în timpul zilei (până la patruzeci de oameni pe zi), vindecându-i și sfătuindu-i cum să procedeze, iar noaptea se ruga. Ea se mărturisea în mod regulat și primea Sfânta Împărtășanie. Încă din timpul vieții sale, călugării de la Lavra Sfânta Treime din Serghievo au venerat-o.
Conform povestirilor,  Matrona și-a prezis moartea cu 3 zile înainte, continuând să primească oameni până în ultimele ei zile.
Sfânta Matrona a murit la Shodnea, pe 2 mai 1952. S-au păstrat fotografii postmortem ale Sfintei Matrona. Prohodu a fost slujit în Hramul Ризоположения, de pe strada Donscaia de către protoireiul Nicolai Dubțov, care  era bine cunoscut cu Matrona și o cinstea cu evlavie.
A fost înmormântată pe 4 mai, în Săptămâna Sfintelor Mironosițe. La înmormântarea ei a venit foarte multă lume. Cimitirul Danilov a fost ales de însăși Matrona, ca "să asculte slujba", - în acei ani, biserica de la cimitirul dat era una din puținele biserici, care activau în Moscova.
Mormântul Sfintei Matrona a devenit un loc de pelerinaj pentru mai mulți ani.

Canonizarea
Despre viața Matronei, în primul rând se cunoaște din cartea Zinaidei Jdanova (1917-2007), care, împreună cu mama ei au trăit șapte ani în aceeași cameră cu Matrona, pe stradela Staroconiușnii, care a urmărit activitățile spirituale ale Matronei. Cartea a fost publicată într-un număr mare de tiraj în anul 1993 de către mănăstirea de călugărițe Novo-Golutvinschi și conține fapte neobișnuite și nefondate în dogma creștină. În plus, cartea conținea istoria neconfirmată documental, despre întâlnirea dintre Matrona și Stalin . Acestă informație a fost puternic criticat de membrii Comisiei Sinodale pentru Canonizarea Sfinților: președintele ei, Mitropolitul Iuvenalie (Poiarcov), președintele Consiliului Editorial al Episcopului Tihon (Emelianov), Igumenul Damaschin (Orlovschi) și diaconul Andrei Curaev . Cartea scrisă de Z.V. Jdanova a fost retrasă din vânzare în Mănăstirea de călugărițe.

Comisia Sfântului Sinod a numit un grup de experți, care a alcătuit un text canonic despre viața fericitei Matrona, excluzând date nedocumentate, după părere experților, și necorespunzătoare teologiei oficiale. Această versiune este prezentată până astăzi pe site-urile creștine ortodoxe "Pravoslavie.ru", "Sedmița.ru" și pe site-ul mănăstirii Acoperământul Maicii Domnului.

În noaptea spre 8 martie 1998 cu blagoslovirea Patriarhului Alexei II a fost deschis mormântul Sfintei Matrona, iar moaștele ei au fost aduse la mănăstirea Danilov, apoi au fost așezate într-un sicriu de argint în mănăstirea Acoperământului Maicii Domnului. În fiecare zi de la ora 7:00 (duminica de la 6:00) până la ora 20:00, toți doritorii pot veni la moaștele Sfintei Matrona din Moscova.

Ziua de 8 martie, când moaștele Sfintei Matrona au fost așezate cu sfințenie în mănăstirea Acoperământul Maicii Domnului, a devenit încă o sărbătoare pentru creștini în cinstea sfintei Fericite Matrona din Moscova.

La 2 mai 1999, Sfânta Matrona a fost canonizată ca sfântă și cinstită de creștinii eparhiei de la Moscova. Iar în octombrie 2004 a avut loc canonizarea ei biserica creștină.

Părticele din moaștele  sfintei Matrona au fost depuse pentru închinarea credincioșilor în orașele ai Rusiei: Vologda, Krasnoiarsk, Lipețk, Novokuznețk, Perm și altele.

Venerarea Sfintei Matrona
Binecuvântata Sfânta Matrona din Moscova este una dintre cele mai renumite și mai venerate Sfinte din Rusia . Ea trece la cele veșnice pe 2 mai 1952, iar după moartea sa, mormântul ei a devenit loc de pelerinaj. La 8 martie 1998, au fost descoperite moaștele sale nestricate, răspândind bună mireasmă, care se pastrează în prezent în Biserica Acoperământul Maicii Domnului din Moscova. Pe 2 mai 1999, Alexie, Patriarhul Moscovei și al Întregii Rusii, a semnat hotărârea prin care Fericita Matrona este trecută în rândul sfinților.
La moaștele ei vin zilnic să se închine mii de oameni (în weekend, coada se întinde timp de 7-8 ore) . Tot în Mănăstirea Acoperământul Maicii Domnului se află o icoană a Maicii Domnului, pictată în jurul anului 1915, de care Matrona nu s-a despărțit până la sfârșitul vieții sale .  Se atestă că, prin rugăciunile către Sfânta Matrona, se întâmplă un număr mare de minuni și vindecări, inclusiv cu oamenii ce nu sunt ortodocși și nereligioși , chiar există înregistrări scrise despre aceasta . Pelerinii din alte orașe și țări vin să se închine Sfintei Matrona . Puterea miraculoasă a Sfântei Matrona a fost recunoscută de întreaga ierarhie a Bisericii Ortodoxe Ruse, inclusiv de Patriarhul Chiril I al Moscovei și al Întregii Rusiei,  care a îndemnat pe toți să se adreseze Sfântei Matrona pentru ajutor, nu numai la rezolvarea problemelor vitale, ci și la dăruirea forțelor pentru depășirea suferințeor.
Sfânta Cuvioasa Matrona din Moscova a fost introdusă în calendarul  Bisericii Ortodoxe Române, de către Sfântul Sinod la 15 februarie 2018 și este prăznuită la 2 mai (19 aprilie, calendarul bisericesc)  .

Note

Vezi și

Persoane oarbe
Prezicători
Sfinți ruși
Decese în 1952
Decese pe 2 mai
Nașteri în 1881
Doctori fără de arginți

Sfânta Matrona din Moscova


An Stipa nevadensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bertil Lennart Johnson. An Stipa nevadensis in nahilalakip ha genus nga Stipa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Stipa

Stipa nevadensis


Thomas Weld (Londres,  - Roma, ) foi um cardeal e bispo católico inglês. Ele era o filho mais velho de um rico proprietário de terras de Lulworth em Dorsetshire, um grande benfeitor da Igreja Católica e de Mary Stanley.

Família
Weld nasceu em Londres em , o filho mais velho dos quinze filhos de Thomas Weld de Lulworth Castle , Dorset, por sua esposa Mary, filha mais velha de Sir John Stanley Massey Stanley de Hooton , que pertencia ao ramo mais velho e católico da família Stanley, agora extinta. Ele foi educado em casa sob o jesuíta Charles Plowden .

Seu pai, Thomas Weld, ex-aluno da escola jesuíta em Bruges, em 1794 doou 30 acres de terra com prédios à Companhia de Jesus para estabelecer o Stonyhurst College. Distinguiu-se em aliviar os infortúnios dos refugiados da Revolução Francesa, e apoiou as Clarissas Inglesas que fugiram de Gravelines, e os Visitandinos; e fundou e manteve um mosteiro trapista em Lulworth.

Seu tio, Edward Weld (c.1740–1775), casou -se com Maria Fitzherbert em julho de 1775, mas morreu apenas três meses depois, após uma queda de seu cavalo. Sua viúva se casou mais tarde com Thomas Fitzherbert em 1778, mas ele morreu em 1781. A viúva Sra Fitzherbert foi apresentada a Jorge, Príncipe de Gales (mais tarde rei Jorge IV) na primavera de 1784, e eles passaram por uma forma de casamento em 15 de dezembro de 1785. O casamento foi considerado inválido sob a Lei de Casamentos Reais de 1772 porque não havia sido aprovado pelo Rei Jorge III e pelo Conselho Privado.  Mais tarde, quando Weld foi instalado como cardeal em Roma, ele persuadiu o Papa Pio VII declarar o casamento de sua tia com Jorge sacramentalmente válido.

Em 14 de junho de 1796 Weld casou-se, em Ugbrooke, Lucy Bridget, segunda filha de Thomas Clifford de Tixall , quarto filho de Hugh, terceiro Lord Clifford. Seu único filho foi Mary Lucy, nascida em Upwey, perto de Weymouth, em 31 de janeiro de 1799. Sua esposa morreu em Clifton em 1 de junho de 1815. Sua filha se casou com seu primo em segundo grau, Hugh Charles Clifford (depois sétimo Baron Clifford), em 1 de setembro de 1818 . Eles tiveram duas filhas e seis filhos, entre eles, Charles Hugh Clifford, 8º Barão Clifford de Chudleigh, 1819 – 1880, William Clifford , depois Bispo de Clifton de 1857 a 1893 e Sir Henry Hugh Clifford, 1826 – 1883, que foi condecorado com a Cruz Vitória. Em 1857, Henry casou-se com Josephine Anstice (falecido em 1913). O casal teve três filhos e cinco filhas.

Carreira meteórica na igreja

Viúvo e sem mais responsabilidades familiares, Weld encontrou-se em liberdade para seguir uma vocação religiosa e se tornar padre.  Ele renunciou a Lulworth e outras propriedades em favor de seu próximo irmão, Joseph Weld. Colocou-se sob a orientação religiosa de seu velho amigo, o célebre abade Carron. Outro amigo, o arcebispo de Paris, Hyacinthe-Louis de Quélen, ordenou-o sacerdote em Paris em 7 de abril de 1821. Enquanto isso, Weld patrocinava um orfanato em Londres.

Em 20 de junho de 1822 ele começou a ajudar o padre encarregado da missão de Chelsea, e depois de algum tempo foi transferido para Hammersmith. A Santa Sé o nomeou coadjutor de Alexander Macdonell (1762-1840), o bispo de Kingston, Ontário. Em 6 de agosto de 1826, Weld foi elevado à sé titular de Amyclae, uma cidade do Peloponeso, em uma cerimônia realizada no St Edmund's College, Ware, pelo bispo William Poynter .

As circunstâncias familiares atrasaram sua partida para o Canadá. Como sua filha, Mary, estava com a saúde debilitada, ele decidiu acompanhá-la e ao marido até a Itália. Pouco depois de sua chegada a Roma, em 19 de janeiro de 1830, o Cardeal Albani anunciou a Weld que o Papa Pio VIII havia decidido elevá-lo ao Colégio dos Cardeais. A cerimônia aconteceu em 15 de março de 1830, com Weld anexando-se à igreja de São Marcelo, em Roma.

Sua filha morreu em Palo em 15 de maio de 1831 e foi enterrada em 18 de maio na igreja romana de seu pai. Sua elevação ao Colégio Sagrado provocou garantias de pessoas de alta influência na Inglaterra de que sua nomeação não despertou ciúmes e foi recebida com satisfação geral. Ele passou a residir em um apartamento no imenso Palácio Odescalchi em Roma. Em suas opulentas instalações, recebia periodicamente visitas da aristocracia de Roma, nativa e estrangeira, e de grande número de seus compatriotas.

O cardeal Weld morreu em 10 de abril de 1837.  Seus restos mortais foram depositados na igreja de Santa Maria em Aquiro . A oração fúnebre, proferida por Nicholas Wiseman, foi publicada posteriormente.

Enquanto isso, seu irmão, Joseph Weld (1777-1863), recebeu a propriedade de Pylewell Park no Solent como presente de casamento de seus pais em seu casamento em 1802 com Charlotte Mary Stourton, filha de Mary Langdale e Charles Stourton, 17º Barão Stourton.  Tendo conseguido a propriedade de Lulworth, Joseph e sua família se mudaram para Lulworth. Lá ele hospedou a família real exilada da França em Lulworth em agosto de 1830, o rei e sua comitiva permaneceram lá por alguns dias, até sua mudança para Palácio de Holyrood. Joseph, um velejador afiado, também foi fundador do Royal Yacht Squadron, com sede na Ilha de Wight.  Ele possuía vários iates , o "Alarm", "Arrow" e "Lulworth", que ele mesmo navegou até muito tarde na vida. Ele se interessou pessoalmente pela construção e navegação de seus navios.

Naturais de Londres
Cardeais nomeados pelo papa Pio VIII

Thomas Weld


Ferdinando Dal Pozzo est un homme politique italien.

Biographie

Né à Moncalvo, en Piémont, le 25 mars 1768, Ferdinando Dal Pozzo fit ses études de belles-lettres et de philosophie collège des Nobles, à Turin. À l'âge de quatorze ans, il commença son droit, et, à peine bachelier, fut nommé membre de l'Académie degli Immobili d'Alexandrie. Quelque temps après, l'Académie d'Arcadie de Rome le reçut dans son sein sous le nom de Gelmiro Creteo. Il dirigea ses efforts vers l'étude du droit. En 1788, il fut reçu docteur et nommé dans le cours de la même année répétiteur au collège des Nobles, où il avait été élevé. Il entra ensuite dans la magistrature et se fit remarquer d'abord au parquet de l'avocat général, puis en qualité de substitut de l'avocat des biens patrimoniaux de l'Ordre des Saints-Maurice-et-Lazare. La république française s'étant emparée du Piémont, Dal Pozzo fut nommé chef du deuxième bureau de législation auprès du gouvernement provisoire, chargé de la correspondance avec les ministres et les généraux français et nommé membre de la chambre civile du sénat. À la suite de quelques différends avec les membres du gouvernement provisoire, il donna sa démission. Dal Pozzo fut d'avis qu'il valait mieux être membre d'une grande nation et de jouir de tous les avantages qui découlent de cette position, que d'avoir un fantôme de gouvernement et une ombre d'indépendance. Nommé, en 1801, par Bonaparte, premier substitut du commissaire du gouvernement près du tribunal d'appel de Turin, il fut, deux années après, envoyé au corps législatif, où il se fit remarquer par sa connaissance du droit romain. Il trouva à Paris des amis parmi les jurisconsultes dont Philippe-Antoine Merlin de Douai qui lui confia la rédaction de plusieurs chapitres de son Répertoire. Après l'avoir appelé aux fonctions de maître des requêtes au conseil d'État, Napoléon le nomma, en 1809, premier président de la cour impériale de Gênes, puis chevalier de l'Ordre national de la Légion d'honneur, baron de l'empire, enfin membre du gouvernement extraordinaire à Rome (consulta straordinaria). Dal Pozzo se conduisit avec beaucoup de prudence et acquit ainsi l'affection publique dans un pays qui ne supportait pas volontiers le joug de la France. Aussi, après la chute de l'empereur, Pie VII retira les censures que l'Église avait prononcées contre tous les membres du gouvernement provisoire de Rome. En 1812, dal Pozzo fut nommé commandeur de l'ordre de la Réunion. Pendant son séjour à Paris, il ne cessa d'aider de ses conseils la princesse de Carignan, mère du roi de Sardaigne et de donner à celui-ci, qui était alors page de l'empereur, les preuves de la plus grande affection. En 1813, il reprit son fauteuil de premier président à Gênes. Après la chute de Napoléon, lorsque le roi Victor-Emmanuel vint reprendre possession de ses États, Dal Pozzo, en sa qualité de haut fonctionnaire, le supplia de conserver au Piémont une législation qui était en harmonie avec les besoins du temps. Lorsque le territoire de Gênes fut réuni aux États sardes, Dal Pozzo perdit sa place de premier président. Il alla alors se fixer à Turin et se fit inscrire sur le tableau des avocats.

Il entreprit la publication d'un ouvrage intitulé Opuscoli d'un avvocato milanese, originario piemontese, dans lequel il traite de législation et signale les vices et les lacunes des lois établies en Piémont. La révolution ayant éclaté en 1821 et la constitution d'Espagne ayant été proclamée, le roi Victor-Emmanuel abdiqua en faveur de Charles-Félix, son frère, qui était alors absent. Le prince de Carignan, nommé régent, appela le comte Dal Pozzo aux fonctions de ministre de l'intérieur. Celui-ci, qui n'avait pris part ni aux conspirations de l'époque, ni aux changements qu'elles avaient amenés, prévoyant le peu de durée du nouveau gouvernement, accepta à contrecœur le portefeuille qu'on lui offrit. Le régime constitutionnel n'ayant duré que trente jours, Dal Pozzo dut, par prudence, se mettre à l'abri. Il quitta le Piémont. Exilé de fait, il se réfugia à Genève, puis à Londres. Il publiait tantôt des volumes, tantôt des brochures dont les Observations sur le régime hypothécaire établi dans le royaume de Sardaigne par l'édit promulgué le 16 juillet1822, Paris', 1823, in-8° ; et la brochure intitulée Observations sur la nouvelle organisation judiciaire établie dans les États de S. M. le roi de Sardaigne par l'édit du 27 septembre 1822, Londres, 1823, in-8°. Dal Pozzo, dès son arrivée en Angleterre, s'était mis à étudier la langue du pays et publia en 1824 On the alien bill (Observations sur la loi des étrangers), et en 1827, Catholicism in Austria, or an epitome of the Austrian ecclesiastical law ; with a dissertation upon the rights and duties of the English government. Cet ouvrage discutait de la question de l'émancipation des catholiques. Il reçut beaucoup d'éloges, et le duc de Wellington lui-même en parla avec faveur en plein parlement. De cet exposé du droit ecclésiastique autrichien, l'auteur faisait ressortir les droits et les devoirs du gouvernement anglais envers les catholiques d'Irlande. Dal Pozzo écrivit encore sur ce sujet : De la nécessité très-urgente de soumettre le catholicisme romain en Irlande à des règlements civils spéciaux (Londres, 1829, in-8°). Son but était de développer de plus en plus les théories qu'il avait émises dans son Catholicism in Austria. Il promettait de publier la deuxième partie et la fin de cet ouvrage ; mais la question catholique en Angleterre ayant reçu une solution contraire à ses idées, il crut inutile de compléter son livre. À Rome ainsi qu'à Londres, dal Pozzo, plein d'ailleurs de respect pour la religion catholique, qui était la sienne, soutint néanmoins constamment que la liberté religieuse, n'étant qu'une partie de la liberté civile, doit être subordonnée à celle-ci, et que tout culte a besoin d'être soumis aux règlements que l'autorité juge nécessaires si l'on veut assurer la tranquillité publique. Un autre ouvrage d'un haut intérêt sortit, en 1839, de la plume féconde de dal Pozzo. Nous voulons parler de son Essai sur les anciennes assemblées nationales de la Savoie, du Piémont et des pays qui y sont ou furent annexés, t. 1er, in-8°, Paris et Genève. Après la révolution de juillet, dal Pozzo s'était établi à Paris, où il avait laissé tant de douces relations, tant de souvenirs glorieux. L'espoir d'un avenir plus heureux pour sa patrie flattait son imagination ardente. Ayant toujours l'esprit tourné vers le Piémont, il se tenait au courant de tout ce qui s'y passait. C'est à cette noble préoccupation qu'il faut attribuer deux petites brochures, dont l'une a pour titre : Édit du roi de Sardaigne, Charles- Albert, du 18 août 1831, portant création d'un conseil d'État, avec un discours préliminaire et des notes, Paris, 1831, in-8° ; et l'autre : Motifs de la publicité donnée à la lettre adressée à S. M . le roi de Sardaigne, Charles-Albert, par le comte Ferdinand dal Pozzo à l'occasion de l'avènement au trône de ce prince, avec des extraits de lettres du même auteur au chevalier de Montiglio, premier président du sénat de Piémont, pour servir de commentaire à la première, Paris, 1831, in-8°. Il se fit ensuite le panégyriste de l'Autriche dans un ouvrage intitulé Della felicità che gl'Italiani possono e debbono dal governo austriaco procacciarsi, etc., Paris, 1833, in-8°. Le but de l'auteur est de prouver aux Italiens que, loin de chercher à secouer le joug de l'Autriche, ils doivent se réunir sous l'étendard protecteur de cette puissance et attendre d'elle seule l'avenir et l'unité de l'Italie. Une pareille thèse devait attirer et attira en effet à dal Pozzo des désagréments de la part de ses compatriotes, et son caractère s'en aigrit beaucoup. À cette brochure est annexé un autre écrit qui avait paru peu de mois auparavant sous ce titre : Piano di un'associazione per tutta Italia avente per oggetto la diffusione della pur a lingua italiana e la contemporanea soppressione de' dialetti che si parlano ne' varii paesi della Penisola. La première partie fut traduite et publiée en français la même année par les soins de l'auteur même avec des additions relatives à Silvio Pellico. Aux attaques dont elle avait été l'objet, il répondit par le Programme du prix d'une médaille de mille francs offert par M. le comte dal Pozzo au meilleur mémoire qui confirmera ou réfutera son livre intitulé « Du bonheur que les Italiens 'peuvent et doivent se procurer du gouvernement autrichien », Paris, 1834, in-8°. En 1837, il rentra en Piémont et se fixa à Turin avec sa femme, jeune Anglaise qu'il avait épousée vers 1830. Pendant l'été de 1843, une attaque de paralysie fit craindre pour ses jours : cependant un peu d'amélioration lui permit d'aller passer quelques mois à Moncalvo. De retour à Turin, ses forces diminuèrent, et il mourut le 29 décembre de la même année.

Notes

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Naissance en mars 1768
Décès en décembre 1837
Décès à 69 ans
Naissance à Moncalvo

Ferdinando Dal Pozzo


An Phleum arenarium in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Phleum arenarium in nahilalakip ha genus nga Phleum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Phleum

Phleum arenarium


Kasaba, belde yerleşim birimi köy ile ilçe arasında, iki binle yirmi bin nüfus arasında kalan yerleşim birimlerini kapsar.

Kasaba ayrıca aşağıdaki anlamlara gelebilir:

Yerleşim birimi
 Kasaba, Kaş, Antalya ili Kaş ilçesine bağlı mahalle
 Kasaba, Yavuzeli, Gaziantep ili Yavuzeli ilçesine bağlı mahalle
 Kasaba, Kastamonu, Kastamonu ili merkez ilçesine bağlı köy
 Kasaba, Manisa ili Turgutlu ilçesinin eski adı

Sanat
 Kasaba (film), 1997 yapımı bir Nuri Bilge Ceylan filmi.
 Kasaba (dizi, 2009), 2009-2010 yılları arasında atv'de yayımlanan ve Cevdet Mercan'ın yönettiği Türk televizyon dizisi.
 "Kasaba" (şarkı), Murat Dalkılıç'ın 2008 yılında çıkardığı teklisi.
 Kasaba (yarışma), Serkant Özenç'in sunduğu, önceden TRT 1'de yayımlanmış şimdi ise TRT Çocuk'ta yayımlanan çocuk yarışma programı.

Kasaba (anlam ayrımı)


Jean-Pierre Delville (Liège, Bélgica, 29 de abril de 1951) é bispo de Liège.

Jean-Pierre Delville recebeu o Sacramento da Ordem em 6 de setembro de 1980.

Em 31 de maio de 2013, o Papa Francisco o nomeou Bispo de Liège. O arcebispo de Mechelen-Bruxelas, André-Joseph Léonard, o consagrou bispo em 14 de julho do mesmo ano; Os co-consagradores foram o Bispo Emérito de Liège, Aloysius Jousten, o Presidente do Pontifício Conselho para a Família, Vincenzo Paglia, o Núncio Apostólico na Bélgica, Arcebispo Giacinto Berloco, e o Bispo de Antuérpia, Johan Jozef Bonny.

Ver também

Bispos católicos da Bélgica

Jean-Pierre Delville


Acer maximowiczianum er lauffellandi trjátegund sem verður um 15 til 20 m hár. Hann er ættaður frá Kína og Japan.

Tilvísanir

Acer maximowiczianum


Değirmenli, Balıkesir'in Bigadiç ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı : Mahallede eskiden bulunan çok sayıda su değirmeninden gelmektedir. Mahalleye adını veren değirmenlerden günümüzde faal olan yoktur.  Ancak mahallede bulunan ve kayaya oyma bir kilise-mezar olan Kilisekaya (kesekaya)ile Tarihi Roma Hamamı mahallesin geçmişinin çok eskilere dayandığını gösterir. Mahallenin eski ismi olan Persi Pers İmparatorluğu ile bir alakası olduğu ihtimalini güçlendirmektedir.

Coğrafya
Balıkesir il merkezine 38 km, Bigadiç ilçesine 14 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Bigadiç'in mahalleleri

Değirmenli, Bigadiç


Collinsia is a genus of about 20 species of annual flowering plants, consisting of the blue eyed Marys and the Chinese houses.  It was traditionally placed in the snapdragon family Scrophulariaceae, but following recent research in molecular genetics, it has now been placed in a much enlarged family Plantaginaceae.

The genus is endemic to North America, and is named in honor of Zacchaeus Collins, a Philadelphia botanist of the late eighteenth/early nineteenth century. Many of the 20 species may be found in California.

Two species, Collinsia parviflora (smallflower blue eyed Mary) and Collinsia violacea (violet blue eyed Mary), had medicinal uses among American Indian peoples.

Species include:

Collinsia antonina
Collinsia bartsiifolia
Collinsia callosa
Collinsia childii
Collinsia concolor
Collinsia corymbosa
Collinsia grandiflora
Collinsia greenei
Collinsia heterophylla
Collinsia linearis
Collinsia multicolor
Collinsia parryi
Collinsia parviflora
Collinsia parvula
Collinsia rattanii
Collinsia sparsiflora
Collinsia tinctoria
Collinsia torreyi
Collinsia verna
Collinsia violacea

References

External links
 Calflora Database: Collinsia species
Jepson Manual Treatment of Collinsia

Annual plants
Plantaginaceae genera
Taxa named by Thomas Nuttall

Collinsia


Respectable est une chanson du groupe de rock britannique The Rolling Stones parue d'abord le  sur l'album Some Girls et le  en single au Royaume-Uni. Elle est écrite par Mick Jagger et Keith Richards.

Enregistrement
La chanson a été enregistrée entre le 10 octobre et le 21 décembre 1977 et du 5 janvier au 2 mars 1978,aux studios Pathé-Marconi à Boulogne-Billancourt près de Paris. La chanson a été produite par The Glimmer Twins (un pseudonyme utilisé par Jagger et Richards). L'ingénieur du son en charge des sessions est Chris Kimsey. Respectable a été écrite à l'origine par Mick Jagger pour être une chanson lente, mais le guitariste Keith Richards en l'entendant a accéléré le tempo et a réussi à en faire une chanson rock.

Jagger a également commenté la chanson dans les notes de la pochette "Nous jouions trois accords forts à la guitare électrique, ce qui n'est pas toujours une bonne idée mais c'était amusant". Cela a amené des désaccords entre Jagger et Richards au sujet du tempo de la chanson.

Analyse artistique
Les paroles agressives évoquent une femme en pleine ascension dans la haute société tout en rappelant d'où elle vient. Mick Jagger a déclaré lors de la sortie de la chanson :

Dans les notes du livret de la compilation Jump Back: The Best of The Rolling Stones parue en 1993 (dans laquelle apparait la chanson), Mick Jagger a déclaré : .

Parution et réception
Respectable est sorti en single au Royaume-Uni le 15 septembre 1978 avec la chanson When the Whip Comes Down en face B et une pochette illustrée par l'illustrateur Hubert Kretzschmar. Le single réussit à atteindre la  place au Royaume-Uni et 16e en Irlande et aux Pays-Bas en 1978.

Un clip, réalisé par Michael Lindsay-Hogg, a été réalisé pour le single, mettant en vedette des Stones plus punk. Une photo de cette vidéo - sans le bassiste Bill Wyman qui a quitté le groupe - a été utilisée comme pochette de la compilation de raretés Rarities 1971-2003 en 2005. La chanson apparait dans plusieurs compilations dont Jump Back (1993) et GRRR! (2012).

Une version live issue de la tournée Bridges to Babylon en 1997 et 1998 est présente sur l'album live No Security.

Les Stones ont été rejoints sur scène par John Mayer pour jouer une version live lors de leur tournée 50 and Counting Tour le 13 décembre 2012 au Prudential Center à Newark dans le New Jersey.

Personnel
Crédités:

 Mick Jagger: chant, guitare électrique
 Keith Richards et Ron Wood: guitares électriques
 Bill Wyman: basse
 Charlie Watts: batterie

Classements

Influence
Le groupe canadien Les Respectables, fan des Rolling Stones, porte son nom à partir de la chanson.

Références

Liens externes

Single musical sorti en 1978
Chanson de 1978
Chanson interprétée par les Rolling Stones
Chanson écrite par Jagger/Richards

Respectable


Waldron est une ville américaine située dans le comté de Harper, au Kansas. Selon le recensement de 2020, sa population est de .

Notes et références

Liens externes

Ville au Kansas
Comté de Harper (Kansas)

Waldron (Kansas)


Badnjak u New Yorku (eng. Christmas Eve), američka božićna drama iz 2015.

Radnja
Kad nestanak struje zatoči šest različitih grupica njujorčana u liftovima na Badnjak, shvate da im pomoći mogu samo smijeh, ljubav i malo božićne čarolije - ali i neočekivano promijeniti im živote. Okrutni tajkun strahuje za vlastiti život u nesigurnom građevinskom dizalu, stotine metara iznad zemlje. Neočekivane veze događaju se glazbenici, koja je zaglavila s nefunkcionalnim kolegama iz orkestra, kao i modnom fotografu u usponu, koji je zatočen u dizalu vlastite zgrade s povučenom tajnicom. Neugodni menadžer ljudskih resursa našao se s djelatnikom kojeg je upravo otpustio, a oholi liječnik ateist s pobožnom pacijenticom koja će umrijeti za mjesec dana. Prisiljeni su promisliti o svom doživljavanju drugih ljudi, u komediji u kojoj nikad ne znate s kim možete zapeti.

Uloge
Patrick Stewart kao Harris
Gary Cole kao dr. Roberts
Roxy Cook kao Molly
James Roday kao B.
Jon Heder kao James
Cheryl Hines kao Dawn
Steve John Shepherd kao Glen
Taylor James kao Nick
Margaret Clunie kao Sherry
Lex Shrapnel kao Tim
Max Casella kao Randy
Julianna Guill kao Ann
Juliet Aubrey kao Marta
Jenny Oaks Baker kao Mandy
Simon Chadwick kao Evan
David Bamber kao Walt
Amalia Vitale kao Kendra
Martyn Ellis kao Jacob
Jaclyn Hales kao Lila
Benjamin Cawley kao Don
Nate Fallows kao Larry
Christine Chong kao Karen
Daniel Pirrie kao Jorge
Rob Dixon kao Cooper
Clara Perez kao Amelia
Krasen Belev kao Jordan

Američki filmovi 2010-ih
Američki dramski filmovi

Badnjak u New Yorku (2015.)


est un film israélien réalisé par Tom Shoval et sorti en 2013.

Synopsis

Fiche technique
 Titre :
 Réalisation : Tom Shoval
 Scénario : Tom Shoval
 Photographie : Yaron Scharf
 Son : Gil Toren
 Montage : Joel Alexis
 Société de production : Green Productions
 Pays de production :
 Durée :
 Dates de sortie :
 Allemagne : 2013 (présentation à la Berlinale)
 France :

Distribution
 Eitan Cunio
 David Cunio
 Moshe Ivgy
 Gita Amely
 Shirili Deshe

Sélections
 Berlinale 2013
 Festival Paris Cinéma 2013
 Festival international du film de Karlovy Vary 2013

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Jeune Cinéma, , décembre 2013,
 Bruno Icher, Libération, 4 mars 2014
 Jacques Mandelbaum, Le Monde, 4 mars 2014
 Alain Spira, Paris Match, 5 mars 2014
 Ariane Allard, Positif, , mars 2014,
 Gisèle Breteau Skira, Jeune Cinéma, , mars 2014,
 Ariel Schweitzer, Cahiers du cinéma, , mars 2014,

Liens externes

 Youth sur le site de la société de production

Film israélien sorti en 2013
Film dramatique israélien
Premier long métrage sorti en 2013

Youth (film, 2013)


بلدية بولانيوس دي كالاترافا ، هي إحدى بلديات مقاطعة سيوداد ريال إحدى مقاطعات إسبانيا، والتي تقع في منطقة قشتالة لا منتشا وسط إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 12.237 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

أعلام
 ماكارينا أغيلار

مراجع

أماكن مأهولة في ثيوداد ريال
بلديات سيوداد ريال

بولانيوس دي كالاترافا


, née le , est une seiyū japonaise de la préfecture de Saitama, affiliée à Amuleto.

Biographie
Kino est né dans la préfecture de Saitama le 12 février 1997. Elle s'était intéressée à l'anime et au manga dès son plus jeune âge, appréciant particulièrement les séries One Piece et Daily Lives of High School Boys Au cours de ses années de collège, elle a pris conscience de la carrière de comédienne après avoir regardé un talk-show produit par le magazine de jeux Famitsu ; son intérêt pour le doublage a été davantage influencé par le visionnage du film One Piece: Episode of Chopper: Bloom in the Winter, Miracle Sakura. Pour ces raisons, elle a décidé de poursuivre une carrière de comédienne à son entrée au lycée.

Kino s'est inscrite dans une école de formation en doublage au cours de sa troisième année de lycée. Après avoir terminé sa formation, elle fait ses débuts en tant que doubleuse dans le jeu vidéo Thousand Memories de 2014. Selon elle, comme c'était son premier rôle et qu'elle craignait de savoir comment cela se passerait, elle a décidé de "s'entraîner rigoureusement" pour le rôle. Son premier anime a suivi la même année lorsqu'elle a joué le rôle d'une serveuse dans un épisode de la série animée A Good Librarian Like a Good Shepherd. En 2016, elle a joué son premier rôle principal en tant que Silvia Silkcut dans la série animée Hybrid × Heart Magias Academy Ataraxia. En 2017, elle interprète le rôle de Collon dans la série animée WorldEnd. En 2018, elle interprète les rôles de Sayaka Itomi dans Katana Maidens ~ Toji No Miko et Hanako Honda dans Asobi Asobase. Elle et ses co-stars d' Asobi Asobase ont interprété les thèmes d'ouverture et de clôture de la série   et  , respectivement.

Filmographie

Animé
 2014 : Un bon bibliothécaire comme un bon berger (serveuse)
 2015 : Échantillon de Shomin (Dame, Femme de chambre)
 2015 : Magical Somera-chan (hamster, loutre de mer, numéro humain artificiel 1260)
 2016 : Erased (Misato)
 2016 : Les étoiles d'Aikatsu ! (Ayumi Naruse)
 2016 : Love Live! Sunshine!! (Étudiant)
 2016 : Code Qualidea (étudiant)
 2016 : Hybrid × Heart Magias Academy Ataraxia (Sylvia Silkcut)
 2016 : Scared Rider Xechs (Femme A)
 2017 : Gabriel DropOut (Alexandre, chat, enfant, foule, fille, caniche, Ueno)
 2017 : WorldEnd (Collon)
 2017 : Senki Zessho Symphogear AXZ (Tiki)
 2017 : Princess Principal (Julie)
 2018 : Katana Maidens ~ Toji No Miko (Sayaka Itomi)
 2018 : Slow Start (Banbi Fujii)
 2018 : Steins; Porte 0 (Kaede Kurushima)
 2018 : Asobi Asobase (Hanako Honda)
 2018 : Overlord III (Kuuderika)
 2019 : Mini Toji (Sayaka Itomi)
 2019 : Sword Art Online: Alicisation (Linel)
 2019 : Wataten ! : Un ange s'est envolé vers moi (Yuu Matsumoto)
 2019 : Kaguya-sama : L'amour, c'est la guerre (Mikiti)
 2019 : Star☆Twinkle PreCure (Lala Hagoromo)
 2019 : Astra perdue dans l'espace (Funicia Raffaëlli)
 2019 : YU-NO : Une fille qui chante l'amour aux limites de ce monde (Ai)
 2019 : Isekai Cheat Magicien (Miro, Mero)
 2019 : Employé de bureau africain (Sasshō Hamster)
 2020 : Seton Academy (Ranka Okami)
 2020 : Kuma Kuma Kuma Bear (Flore)
 2021 : Heaven's Design Team (Kenta)
 2021 : Irina: The Vampire Cosmonaut (Anya Simonyan)
 2022 : RPG Immobilier (Fa)
 2022 : Hataraku Mao-sama! (Hélas Ramus)
 2022 : Gestion de l'alchimiste novice (Rorea)

Jeux vidéo
 2018 : Magia Record (Ikumi Makino)
 2020 : Project Sekai : Colourful Stage feat. Hatsune Miku (Emu Otori)
 2020 : Crash Fever (Benoît)
 2021 : Cookie Run: Royaume (Moon Rabbit Cookie)
 2021 : Miitopia (voix féminine Mii)
 2021 : Deep Insanity: Asylum (Penthésilée)
 2022 : Honkai Impact 3rd (Griseo)
 2023 : Fire Emblem Engage (Hortensia)

Références

Liens externes

  Profil officiel de l'agence

Naissance dans la préfecture de Saitama
Naissance en février 1997
Seiyū

Hina Kino


Batı Cephesi şu anlamlara gelebilir:
 I. Dünya Savaşı Batı Cephesi
 Türk Kurtuluş Savaşı Batı Cephesi
 II. Dünya Savaşı Batı Cephesi
 Phony Savaşı'ndan Fransa Muharebesi'ne kadar (1939-1940)
 Normandiya Çıkarması (1944) ile açılan İkinci Cephe (1944-1945)

Batı Cephesi


The Social Democratic Party was a social democratic political party in Canada founded in 1911 by members of the right wing of the Socialist Party of Canada, many of whom had left the organisation in May 1907 to form the Social Democratic Party of British Columbia. These members were dissatisfied with what they saw as that party's rigid, doctrinaire approach. As opposed to the Socialist Party of Canada, the SDP allowed minority language groups ample room for self-determination, which led to a perception that the ethnic groups were more dominant than the overarching SDP. When the authorities cracked down on ethnic groups during the 1918 wave of repression, many of the individual ethnic chapters were shut down.

The SDP was based in British Columbia, put forward a more moderate and evolutionary socialist position, and had a more positive view of the trade union movement than its rival. The party won seats in the Legislative Assembly of British Columbia in the early 20th century and also won seats in the Legislative Assembly of Manitoba in 1915 and 1920.

The SDP's official platform, as put forth in their newspaper Canadian Forward:

As a means of preparing the minds of the working class for the inauguration of the Co-operative commonwealth, the Social-Democratic Party of Canada will support any measure that will tend to better conditions under capitalism, such as:
(1) Reduction of hours of labor.
(2) The elimination of child labor.
(3) Universal adult suffrage without distinction of sex or regard to property qualifications.
(4) The Initiative, Referendum, and right of Recall.

It was perceived as being a radical leftist group by the federal government, especially during the World War I. The Canadian Director of Public Safety identified them as the publisher of the largest amount of anti-war propaganda during the war. Isaac Bainbridge, the editor of the Canadian Forward and Dominion Secretary of the SDP, was imprisoned on numerous occasions for the "seditious material."

In 1918, the SDP was briefly outlawed by an Order-in-Council of the Borden administration, but that was quickly rectified shortly thereafter. However, its newspaper Canadian Forward was outlawed permanently, which persecution helped to contribute to the party's downfall.

The SDP joined the Federated Labour Party of Canada in 1920 and its successors such as the Independent Labour Party.

Many former members of the SDP joined the Co-operative Commonwealth Federation when it was formed in 1932.

References

Further reading

 Ian Angus, Canadian Bolsheviks: The Early Years of the Communist Party in Canada. Montreal: Vanguard Publications, 1981.
 C.H. Cahan, Socialistic Propaganda in Canada: Its Purposes, Results and Remedies. Toronto, ON: OISE, 1918.
 Ian McKay, Rebels, Reds, Radicals: Rethinking Canada's Left History. Toronto: Between the Lines, 2005.

See also
social democracy
List of political parties in Canada
Social Democratic Party of Canada in Manitoba
Labour candidates and parties (Canada))

Social democratic parties in Canada
Federal political parties in Canada
Political parties established in 1911
Political parties disestablished in 1920
1911 establishments in Canada
1920 disestablishments in Canada

Social Democratic Party of Canada


An Dendrobium closterium in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Dendrobium closterium in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha New Caledonia.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 D. c. closterium
 D. c. jocosum

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium closterium


Arven er en dansk kortfilm fra 1988 instrueret af Gunnar Vosgerau efter eget manuskript.

Handling
En eneboer modtager en arv, som to flyttemænd kommer med.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1988

Arven (film fra 1988)


Olaylar
 3 Temmuz - Idaho Amerika Birleşik Devletleri birliğine 43. eyalet olarak katıldı.
 10 Temmuz - Wyoming Amerika Birleşik Devletleri birliğine 44. eyalet olarak katıldı.
 16 Eylül - Ertuğrul Fırkateyni battı.
 3 Kasım - Sirkeci Garı'nın açılışı yapıldı.
 29 Aralık – Kızılderililer ile Amerika Birleşik Devletleri arasında Wounded Knee Savaşı oldu.

Doğumlar
 18 Şubat - Boris Pasternak, Rus şair, yazar, 1958 Nobel Edebiyat Ödülü sahibi (ö. 1960)
 10 Mayıs - Clarence Brown, Amerikalı sinema yönetmeni (ö. 1987)
 11 Mayıs - Helge Løvland, Norveçli dekatloncu (ö. 1984)
 20 Mayıs - Catharine Cox Miles, zeka ve deha üzerine yaptığı çalışmalarla tanınan Amerikalı psikolog (ö. 1984)
 30 Mayıs - Paul Czinner, Macar asıllı film yönetmen ve yapımcısı (ö. 1972)
 12 Haziran - Egon Schiele, Avusturyalı ressam (ö. 1918)
 14 Temmuz - Ossip Zadkine, Rus heykeltıraş ve ressam (ö. 1967)
 20 Temmuz - II. Georgios, Yunanistan Kralı (ö. 1947)
 13 Ağustos - Ellen Osiier, Danimarkalı eskrimci (ö. 1962)
 14 Ekim - Dwight D. Eisenhower, Amerika Birleşik Devletleri'nin 34. başkanı (ö. 1969)
 23 Ekim - Orhan Seyfi Orhon, Türk şair, milletvekili (ö. 1972)
 22 Kasım - Charles de Gaulle, Fransız asker ve siyaset adamı (ö. 1970)
 23 Kasım - Johannes Krüger, Alman mimar (ö. 1975)
 6 Aralık - Dion Fortune, İngiliz mistik (ö. 1946)
 12 Aralık - Kazimierz Ajdukiewicz, Polonyalı filozof ve mantık kuramcısı (ö. 1963)

Doğduğu gün ve ay bilinmeyenler
 Eduard Zuckmayer - Alman müzikolog (ö. 1972)
 Fikret Şadi Karagözoğlu, tiyatro sanatçısı (ö. 1942)

Ölümler
 17 Şubat - Christopher Latham Sholes, Amerikalı mucit (d. 1819).
 7 Temmuz - Henri Nestlé - Nestlé firması kurucusu (d.1814)
 29 Temmuz - Vincent Van Gogh, Hollandalı ressam (d. 1853)
 26 Ekim - Carlo Collodi, İtalyan gazeteci ve yazar. Pinokyo romanının yazarı.
 23 Kasım – III. Wilhelm, Hollanda Kralı öldü yerine Wilhelmina olarak ülkeyi yöneten kızı geçti
 15 Aralık - Oturan Boğa (Yerli dilinde: Tatanka Iyotake); Amerika Birleşik Devletleri ordularına karşı savaşan son Yerli kabile şefi (d. 1831).
 26 Aralık - Heinrich Schliemann, Alman arkeolog (d. 6 Ocak 1822).

1890


Salix breviserrata es una especie de sauce perteneciente a la familia de las salicáceas. Se encuentra en el sur de Europa en los Alpes, y en la península ibérica en la cordillera Cantábrica, especialmente en los Picos de Europa, Somiedo, y la sierra y valle del Híjar (Valle de Campoo).

Descripción
Es un arbusto que alcanza un tamaño de 0,1-0,2 (0,4) m de altura, ± rastrero. Las ramas nudosas, al principio glabrescentes, luego glabras, castaño-rojizas o pardo-grisáceas. Las hojas de 2(5) × 1-2 cm, de lanceoladas a elípticas o transovado-lanceoladas, agudas o más raramente obtusas en el ápice, redondeadas o cortamente atenuadas en la base, con el margen dentado-serrado, glanduloso, haz y envés normalmente glabros, a veces pelosas, verdes y brillantes, sin glaucescencia por el envés, con 3-5 pares de nervios secundarios, prominentes en ambas caras; pecíolo corto, de menos de 0,5 cm; estípulas ovado-lanceoladas, de lados iguales, agudamente aserradas, a veces inexistentes. Amentos de hasta 3 × 1 cm, coetáneos, a veces tardíos, terminales o subterminales, sobre pedúnculos largos, con brácteas foliáceas y con raquis peloso; brácteas florales transovadas, con el ápice obtuso, obscuro, pubescentes. Flores con un nectario de color violeta; las masculinas con 2 estambres, de filamentos libres, glabros, y anteras purpúreas o negras, luego violáceas; las femeninas de pistilo subsésil o sésil, tomentoso, glabrescente en la madurez, purpúreo o rojo-violeta, de estilo largo, purpúreo, y estigmas bífidos purpúreos.

Taxonomía
Salix breviserrata fue descrita por Björn Gustaf Oscar Floderus y publicado en Arkiv för Botanik 29A(18): 41, in obs., 44, en el año 1940
Citología
Número de cromosomas de breviserrata (Fam. Salicaceae) y táxones infraespecíficos: 2n = 38; n = 19.
Etimología
Salix: nombre genérico latino para el sauce, sus ramas y madera.

breviserrata: epíteto latino que significa "brevemente serrada".
Sinonimia
Salix breviserrata subsp. fontqueri T.E. Díaz & al. in Fontqueria 21: 10 (1988)
Salix myrsinites L., Sp. Pl.: 1018 (1753), p.p.

Referencias

Enlaces externos

breviserrata
Flora de Europa
Plantas descritas en 1940
Plantas descritas por Floderus

Salix breviserrata


مصطفى أشكناني (23 يوليو 1983 -)، ممثل كويتي. شارك في التمثيل في العديد من الأعمال على مستوى الكوميدي.

أعماله

من المسلسلات والبرامج
 ريموت كنترول - برنامج.
 فضفضة - برنامج.
 عقاب.
 التنديل.
 جامعه أي شي.
 العقيد شمة.

من المسرحيات
 يبيله ديجيتال.
 عشنا وشفنا.

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
كويتيون من أصل إيراني
مذيعون كويتيون
ممثلون كويتيون
مواليد 1403 هـ
مواليد 1983

مصطفى أشكناني


Diktatör (İngilizce özgün adı: The Dictator), 2012 Amerika Birleşik Devletleri-Birleşik Krallık ortak yapımı komedi filmi. Sacha Baron Cohen'in senaryosuna katkıda bulunduğu ve başrolü oynadığı film New York ile İspanya'da çekildi, 16 Mayıs 2012 tarihinde gösterime girdi.

Konusu
General Aladeen, ülkesine demokrasinin gelmesini engellemek için her koşulla ve engelle sonuna kadar mücadele ediyor ve direniyor. Gerekirse ülkesinin dilinde yüzlerce sözcüğü kendi adıyla değiştirebiliyor ya da olimpiyatlarda şampiyon gelmek için her atleti vurabiliyor.

Filmde Yahudi ve Arap karşıtlığı ön plana çıkarılmıştır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

2010'larda kara komedi filmleri
2010'larda hiciv filmleri
2010'larda geçen filmler
Amerika Birleşik Devletleri kara komedi filmleri
Larry Charles'ın yönettiği filmler
New York'ta çekilmiş filmler
Paramount Pictures filmleri
Slapstick filmleri
Fas'ta çekilmiş filmler
Kanarya Adaları'nda çekilmiş filmler
Konusu Afrika'da geçen filmler
Konusu Brooklyn'de geçen filmler
Scott Rudin'in yapımcısı olduğu filmler
Amerika Birleşik Devletleri siyasi hiciv filmleri
Kurgusal diktatörler
2010'larda politik filmler
Birleşik Krallık kara komedi filmleri
Birleşik Krallık siyasi hiciv filmleri
Alec Berg'in senaryosunu yazdığı filmler
David Mandel'in senaryosunu yazdığı filmler
Jeff Schaffer'ın senaryosunu yazdığı filmler
2010'larda İngilizce filmler
2012 çıkışlı komedi filmleri

Diktatör (film)


Huupirikúsu (Whirlwind Woman), Žena vihor moćni je olujni duh plemena sjevernoravničarskih plemena Arikara i Arapaho. Iako je destruktivna i opasna, ona nije zlonamjerna, već prirodna sila poput Thunderbirda, i donosi duhovne darove i vizije dostojnim ljudima. U nekim tradicijama ona je oduvijek bila duh tornada, dok je u drugima bila ljudska djevojka koja se pretvorila u Ženu Vihor nakon što ju je odnio tornado.

Izvori

Indijanska mitologija (duhovi prirode)
Arikara mitologija
Arapaho mitologija

Huupirikúsu


Alophia, biljni rod iz porodice perunikovki. Postoji pet priznatih vrsta koje rastu od južnih predjela SAD–a preko Srednje Amerike na jug do Mato Grossa do Sul i Bolivije

Vrste
 Alophia drummondii  (Graham) R.C.Foster
 Alophia intermedia  (Ravenna) Goldblatt
 Alophia medusa  (Baker) Goldblatt
 Alophia silvestris  (Loes.) Goldblatt
 Alophia veracruzana  Goldblatt & T.M.Howard

Sinonimi
 Eustylis Engelm. & A.Gray

Izvori

Iridoideae

Alophia (Plantae)


Denne liste omfatter verdensmestre i fodbold for klubhold FIFA.

Officielle konkurrencer

 Intercontinental Cup eller Toyota Cup var en turnering som spilledes mellem Europas og Sydamerikas (de mest udviklede kontinenter i fodboldverdenen) bedste fodboldkluber.
Finalen stod mellem vinderne af UEFA Champions League og den den sydamerikanske Copa Libertadores.

Interkontinental Cup har været spillet på følgende steder:
- 1960-1968: Bedst af tre kampe
- 1969-1979: En hjemme- og en udebanekamp, hvor det bedste hold samlet vandt
- 1980-2004: En kamp som spilles i Japan
- 1980-2000: På National Stadium i Tokyo
- 2001-2004: På International Stadium i Yokohama
Da Interkontinental Cup kom til Japan blev den sponseret af Toyota og den fik navnet Toyota Cup.
Interkontinental Cup stoppede i 2005 og blev erstattet af Verdensmesterskabet for klubber.
Fra 2017 er de vindende hold i Intercontinental Cup som officielle (de jure) verdensmestere.

 Verdensmesterskabet for klubhold i fodbold eller FIFA Club World Cup er en fodboldturnering for mænd, hvor den bedste klub fra hvert kontinent deltager. Turneringen afløste Intercontinental Cup (Toyota Cup), og den første udgave af FIFA Club World Cup blev spillet i Rio de Janeiro og Sao Paulo i Brasilien 2000 med otte deltagende klubber, bl.a. Manchester United og Real Madrid. Siden 2005 har turneringen fast været afholdt i Japan.

Det bedste klubhold fra Afrika, Asien, Europa, Nordamerika, Oceanien og Sydamerika deltager. Endvidere har fra 2007 vinderen af J-League i Japan fået en kvalifikationskamp mod holdet fra Oceanien om en kvartfinaleplads, mens klubberne fra Afrika, Asien og Nordamerika indleder turneringen med kvartfinaler, og endelig træder holdene fra Europa og Sydamerika ind direkte i semifinalen at vælge verdensmestere.

Statistik

Se også
 Intercontinental Cup
 Verdensmesterskabet for klubhold i fodbold

Noter

Fodboldturneringer
Etableret i 1960
Ophørt i 2004

Etableret i 2000

Verdensmestre i fodbold for klubhold


El Stavanger Botaniske Hage (Jardín Botánico de Stavenger) es un jardín botánico de unas 2,7 hectáreas de extensión que se encuentra en Stavanger en Noruega.

Localización
El jardín botánico de Stavanger está situado en la carretera de "Hulda Garborg" en la ladera entre Ullandhaugstårnet y la Universidad de Stavanger (UOS) y en el extremo norte del jardín  extiende junto a la granja orgánica de NPD y la granja de la Edad de Hierro.

Estos vecinos del jardín botánico hacen de la zona un pintoresco rincón, un área de recreación continua que tiene líneas temáticas en la historia, en el tiempo y el medio ambiente. Desde la pendiente de Ullandhaug tiene el jardín botánico, una hermosa vista sobre Jæren, el Hafrsfjord y el Mar del Norte.

Stavanger Botaniske Hage, Stavanger, Rogaland-Fylke, Norge-Noruega.

Se encuentra abierto todo el año, y tienen venta en el jardín durante el la temporada de verano de bebidas y galletas los domingos.

Historia
El jardín botánico fue establecido en 1977 gracias a la fuerza impulsora de Ingjerd Røynlid Høie. El primer nombre del jardín botánico fue "Ullandhaug Hagen".

Desde el año 2006 , el Jardín Botánico de Stavanger tiene un convenio de cooperación con el Arboreto de Rogaland, con una base de datos común para las colecciones de plantas de los jardines. Esta base de datos se encuentra en Stavanger.

Colecciones
En el jardín botánico de Stavanger podemos ver:

 El jardín de hierbas, es la parte más antigua de Stavanger y los primeros 200 metros que se acondicionaron en los inicios del jardín en 1977.
 Plantas de especias, del té,
 Plantas de fragancia,
 Verduras
 Plantas del monasterio, con una colección de las plantas medicinales que habitualmente se tenían en los huertos de los monasterios.

En el jardín hay bancos desde donde se puede disfrutar de la vista. También hay áreas verdes adecuadas para las comidas campestres y el juego.

Véase también
Jardín botánico de Matanzas
Jardín botánico de Mobile
Jardín Botánico de Papatia
Jardín Botánico de Southport

Enlaces externos
 Página sobre el "Stavanger Botaniske Hage".
 Jardines botánicos de Noruega

Stavanger
Provincia de Rogaland

Jardín botánico de Stavanger


A fase de grupos da Copa Sul-Americana de 2023 foi disputada entre 4 de abril e 29 de junho de 2023. Um total de 32 equipes participaram desta fase para decidir 16 das 24 vagas na fase final da competição. O sorteio dos grupos foi realizado em Luque, no Paraguai, em 27 de março de 2023.

Formato
Nessa fase, cada um dos grupos foi jogado no sistema de todos contra todos. Os vencedores de cada grupo avançaram para as oitavas de final, enquanto os segundo colocados disputam os play-offs contra os terceiros colocados da fase de grupos da Copa Libertadores da América de 2023.

Critérios de desempate
De acordo com o regulamento estabelecido para as últimas edições, os seguintes critérios foram aplicados:
 Pontos:
 Melhor saldo de gols entre as equipes em questão;
 Maior número de gols marcados entre as equipes em questão;
 Maior número de gols marcados como visitante entre as equipes em questão;
 Ranking de clubes da CONMEBOL.

Calendário

Grupos

Grupo A

Grupo B

Grupo C

Grupo D

Grupo E

Grupo F

Grupo G

Grupo H

Ver também
 Primeira fase da Copa Sul-Americana de 2023
 Fase final da Copa Sul-Americana de 2023

Ligações externas

Fase de grupos

Fase de grupos da Copa Sul-Americana de 2023


Les élections législatives françaises de 2022 se déroulent les  et . Dans le Gers, deux députés sont à élire dans le cadre de deux circonscriptions.

Résultats de l'élection présidentielle de 2022 par circonscription

Système électoral
Les élections législatives ont lieu au scrutin uninominal majoritaire à deux tours dans des circonscriptions uninominales.

Est élu au premier tour le candidat qui réunit la majorité absolue des suffrages exprimés et un nombre de voix au moins égal au quart (25 %) des électeurs inscrits dans la circonscription. Si aucun des candidats ne satisfait ces conditions, un second tour est organisé entre les candidats ayant réuni un nombre de voix au moins égal à un huitième des inscrits (12,5 %) ; les deux candidats arrivés en tête du premier tour se maintiennent néanmoins par défaut si un seul ou aucun d'entre eux n'a atteint ce seuil. Au second tour, le candidat arrivé en tête est déclaré élu.

Le seuil de qualification basé sur un pourcentage du total des inscrits et non des suffrages exprimés rend plus difficile l'accès au second tour lorsque l'abstention est élevé. Le système permet en revanche l'accès au second tour de plus de deux candidats si plusieurs d'entre eux franchissent le seuil de 12,5 % des inscrits. Les candidats en lice au second tour peuvent ainsi être trois, un cas de figure appelé . Les second tours où s'affrontent quatre candidats, appelés  sont également possibles, mais beaucoup plus rares.

Partis et nuances
Les résultats des élections sont publiés en France par le ministère de l'Intérieur, qui classe les partis en leur attribuant des nuances politiques. Ces dernières sont décidées par les préfets, qui les attribuent indifféremment de l'étiquette politique déclarée par les candidats, qui peut être celle d'un parti ou une candidature sans étiquette.

En 2022, seules les coalitions Ensemble (ENS) et Nouvelle Union populaire écologique et sociale (NUP), ainsi que le Parti radical de gauche (RDG), l'Union des démocrates et indépendants (UDI), Les Républicains (LR), le Rassemblement national (RN) et Reconquête (REC) se voient attribuer  une nuance propre.

Tous les autres partis se voient attribuer l'une ou l'autre des nuances suivantes : DXG (divers extrême gauche), DVG (divers gauche), ECO (écologiste), REG (régionaliste), DVC (divers centre), DVD (divers droite), DSV (droite souverainiste) et DXD (divers extrême droite). Des partis comme Debout la France ou Lutte ouvrière ne disposent ainsi pas de nuance propre, et leurs résultats nationaux ne sont pas publiés séparément par le ministère, car mélangés avec d'autres partis (respectivement dans les nuances DSV et DXG).

Résultats

Élus

Résultats à l'échelle du département

Résultats par coalition

Résultats par nuance

Cartes

Analyse
Comme en 2017, le Gers est principalement le théâtre d'un affrontement entre la gauche historiquement implantée et la coalition Ensemble. Cependant, la gauche reste fracturée entre l'alliance nationale de la NUPES et une partie de la gauche locale. On peut aussi remarquer une progression sensible de l'extrême droite.

Cette dernière fracture est particulièrement visible concernant la succession de la socialiste Gisèle Biémouret, députée de Condom depuis 2007. Deux principaux candidats sont présents à gauche. On trouve David Taupiac, maire socialiste de Saint-Clar, qui se situe en dehors de l'alliance NUPES, représentée ici par l'insoumise Françoise Dubos, Le premier tour se révèle fracturé mais c'est David Taupiac qui creuse l'écart sur la candidate Ensemble, Maëva Bourcier. La jeune agricultrice marcheuse, ancienne attachée parlementaire de Jean-René Cazeneuve, devance et élimine ainsi la candidate insoumise. Elle-même fait presque jeu égal avec la candidate du RN. Alice Cendré, aide soignante et candidate aux élections départementales de 2021, fait progresser son camp de cinq points, soit 2 000 voix. Le candidat de la droite, Michel Gabas, maire d'Eauze et conseiller départemental d'Armagnac-Ténarèze, atteint 12 % des voix. Il parvient à être largement en tête avec 38 % des voix dans sa commune, et s'impose dans une dizaine d'autres aux alentours (voir carte ci-dessus). David Taupiac s'impose très largement, frôlant 63 % des voix. Depuis 1958, dans le secteur, c'est un nouveau record pour les socialistes, dépassant le précédent meilleur score de 59 % atteint par Gisèle Biémouret en 2012.

On retrouve des tendances similaires dans le secteur d'Auch, même si la gauche "non-NUPES" se révèle moins compétitive et l'UDC est absente. Sylvie Theye, maire radicale de gauche de Ladevèze-Ville, récolte un peu plus de 10 % des voix et emporte près de deux tiers des voix dans son village. Elle se place cependant loin du trio de tête. Comme Alice Cendré à Condom, Jean-Luc Yelma fait progresser l'extrême droite. Le candidat du RN, tête de liste gersoise du parti pour les élections régionales en 2021, dépasse 20 % des voix, doublant presque le score de la représentante du FN en 2017. Il est toutefois éliminé par le député sortant marcheur, Jean-René Cazeneuve, qui dépasse 30 % des voix et le candidat de la NUPES, qui en atteint 25. Le militant insoumis Pascal Levieux est soutenu par de nombreux élus de gauche, au travers d'une tribune publiée pendant l'entre-deux tours. Cela ne suffit cependant pas à combler son retard et Jean-René Cazeneuve est réélu, avec un score tout de même en repli de 7 points par rapport à 2017. Les résultats sont encore plus serrés à Auch, qui donne l'avantage au candidat de gauche par 65 voix.

Résultats par circonscription

Première circonscription
Député sortant : Jean-René Cazeneuve (La République en marche).

Deuxième circonscription
Députée sortante : Gisèle Biémouret (Parti socialiste).

Notes et références

Notes

Références

Gers
Législatives, 2022

Élections législatives de 2022 dans le Gers


Gara Urziceni este o gară care deservește orașul Urziceni, județul Ialomița, România.

Urziceni

Gara Urziceni


Joseph Safra ( ; ) a fost un bancher brazilian, care a administrat imperiul bancar și investițional brazilian, Safra Group. A fost președinte al tuturor companiilor Safra, printre care Safra National Bank of New York și Banco Safra cu sediul în São Paulo, Brazilia. Safra a avut o avere netă de aproximativ 20,5 miliarde de dolari. Joseph Safra era de origine evreiască din Liban și provenea din familia Safra.

Note

Legături externe
Forbes World's Richest People
Meet Joseph Safra, The Richest Banker On The Planet and The Safra Dynasty: The Mysterious Family Of The Richest Banker In The World on Business Insider

Nașteri în 1939
Decese în 2020
Bancheri brazilieni
Evrei brazilieni
Oameni din Beirut
Miliardari

Joseph Safra


Kosmos 2218, ruski navigacijski i komunikacijski satelit, iz programa Kosmos. Vrste je Parus.
Lansiran je 29. listopada 1992. godine u 10:40 s kozmodroma Pljesecka. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Kosmos-3M 11K65M. Orbita mu je 966 km u perigeju i 1016 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je 82,92°. Spacetrackov kataloški broj je 22207. COSPARova oznaka je 1992-073-A. Zemlju obilazi u 104,92 minute. Pri lansiranju bio je mase 825 kg.

Dio je sustava od šest satelita. ruskog vojnog navigacijskog sustava razdijeljenog na orbitnim ravninama odvojenih u razmaku od 30 stupnjeva. Lansirani su s kozmodroma Pljesecka na raketi Kosmos. Navigacijska informacija izvodila se od Dopplerski pomaknutim prijenosom ultrakratkih valova (otprilike 150 i 400 MHz) satelitskog položaja i orbitnih podataka. Pribavivši ispravke s nekoliko satelita, korisnikova se lokacija mogla izračunati uz pogrešku od 100 metara od stvarnog položaja. Vrijeme potrebno za utvrditi ovisilo je o korisnikovom zemljopisnoj širini i broju operativnih svemirskih letjelica u orbiti. U redovnim okolnostima točan položaj mogao se postići unutar 1 do 2 sata.

U orbiti su do danas ostali glavni satelit i još jedan dio satelita koji se odvojio.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1992 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2218


Rantzau er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Großer Plöner See under Kreis Plön. Kreis Plön ligger i den østlige/centrale del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Rantzau er beliggende omkring 11 km nordøst for Plön og 7 km sydvest for Lütjenburg ved Bundesstraße 430. Fra 1910 til 1938 var der i Rantzau jernbanestation på linjen Kleinbahn Kirchbarkau–Preetz–Lütjenburg.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted].
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Plön

Rantzau (kommune)


Martin Fleig (født 15. oktober 1989) er en tysk mandlig funktionshæmmet langrendsskiløber og skiskytter. Han havde sin paralympiske debut ved vinter-PL 2014, der blev afholdt i Sochi, Rusland. Martin deltog ved vinter-PL 2018, hans anden på hinanden følgende vinter-PL begivenhed og hævdede sin første paralympiske medalje i en skiskydningskonkurrence.

Noter

Eksterne henvisninger

Personer fra Freiburg im Breisgau
Skiskytter fra Tyskland
Langrendsløbere fra Tyskland
Handicapsportsfolk fra Tyskland
Medaljevindere ved vinter-PL 2018
Paralympiske mestre fra Tyskland

Martin Fleig


Bobby Evans, né le  à Allen au Texas, est joueur américain de football américain qui évolue au poste d'offensive tackle. Il joue pour la franchise des Rams de Los Angeles dans la National Football League. Il a gagné le Super Bowl LVI avec les Rams.

Biographie

Carrière universitaire
Étudiant à l'université de l'Oklahoma, il joue pour les Sooners de 2015 à 2018.

Carrière professionnelle
Il est sélectionné au troisième tour,  rang au total, par les Rams de Los Angeles lors de la draft 2019 de la NFL. Il gagne le Super Bowl LVI avec les Rams, le .

Notes et références

Liens externes

Naissance en mars 1997
Naissance dans le comté de Collin
Joueur américain de football américain
Offensive tackle
Joueur de football américain des Sooners de l'Oklahoma
Choix de draft des Rams de Los Angeles
Joueur des Rams de Los Angeles
Joueur vainqueur du Super Bowl

Bobby Evans (football américain)


A budget process refers to the process by which governments create and approve a budget, which is as follows:

 The Financial Service Department prepares worksheets to assist the department head in preparation of department budget estimates
 The Administrator calls a meeting of managers and they present and discuss plans for the following year's projected level of activity.
 The managers can work with the Financial Services, or work alone to prepare an estimate for the departments coming year.
 The completed budgets are presented by the managers to their Executive Officers for review and approval.
 Justification of the budget request may be required in writing.  In most cases, the manager talks with their administrative officers about budget requirements.  Adjustments to the budget submission may be required as a result of this phase in the process.

Budgeting is the setting of expenditure levels for each of an organization's functions. It is the estimation and allocation of available capital used to achieve the designated targets of a firm.

Terminology
 Revenue Estimation performed in the executive branch by the finance director, clerk's office, budget director, manager, or a team.
 Budget Call issued to outline the presentation form, recommend certain goals.
 Budget Formulation reflecting on the past, set goals for the future and reconcile the difference.
 Budget Hearings can include departments, sections, the executive, and the public to discuss changes in the budget.
 Budget Adoption final approval by the legislative body.
 Budget Execution amending the budget as the fiscal year progresses.

Constitutional economics

Constitutional economics is the study of the compatibility of economic and financial decisions within existing constitutional law frameworks, and such a framework includes government spending on the judiciary which in many transitional and developing countries is completely controlled by the executive.  It is useful to distinguish between the two methods of corruption of the judiciary: corruption by the executive branch, in contrast to corruption by private actors.  The standards of constitutional economics can be used during annual budget process, and if that budget planning is transparent then the rule of law may benefit.  The availability of an effective court system, to be used by the civil society in situations of unfair government spending and executive impoundment of previously authorized appropriations, is a key element for the success of the rule-of-law endeavor.

Notes

References
Performance Budgeting: Linking Funding and Results, Marc Robinson (ed.), IMF, 2007
From Line-item to Program Budgeting, John Kim, Seoul, 2007
Program and Performance Budgeting Enthusiasm in India -- IMF Training Course, Holger van Eden, IMF, 2007
Public Finance Reference Reading: Revisiting the Classics -- Schick's Contemporary Approach to PEM (1998), Bill Dorotinsky, IMF, 2007
Budget practices and procedures --- everything you'd want to know about OECD countries, Bill Dorotinsky, IMF, 2007
Performance budgeting: selected international experiences and some lessons for Slovenia, Aleksander Aristovnik and Janko Seljak, MPRA Paper 15499, 2009

See also
 Budget
 Economics
 Budget theory
 Political economy
 Constitutional economics
 public budgeting
 budget deficit
 budget surplus
 budget crisis
 Canadian federal budget
 Comprehensive income
 Government Accountability Office investigations of the Department of Defense
 Government-owned corporation
 public administration
 public finance
 United States budget process

Process
Public administration

Budget process


Le château de Saint-Michel ou Saint-Michel-du-Lac est un ancien château fort, du , dont il ne reste que quelques vestiges, situé dans le Haut-Faucigny, à l'entrée de la vallée de Chamonix. Il se dressait au-dessus de la commune de Servoz, et appartient désormais à la commune des Houches, dans le département de la Haute-Savoie, en région Auvergne-Rhône-Alpes.

Situation
Le château est construit sur un promontoire en amont de Servoz, qui permet le contrôle l'entrée de la vallée de Chamonix, en provenance de la vallée de l'Arve.

Le promontoire se situe sur la rive gauche de l'Arve et la voie de chemin de fer reliant Saint-Gervais-les-Bains-Le Fayet à la vallée de Chamonix. Il appartient à la commune des Houches.

Vers le IIe siècle de notre ère, le site accueillait un lac en contrebas du rocher, devenu un marais dit Les Rosières.

L'accès depuis Servoz peut se faire à partir de la Chapelle Notre-Dame du Lac, au hameau du Lac. Depuis Les Houches, le chemin débute au parking près de l'hôtel de la Fontaine.

Histoire

Origines
La première mention du château date de l'année 1289. Il s'agit d'un échange du  par lequel Richard de Villette, prieur de Chamonix donne en fief  à Béatrice de Faucigny.

Le traité passé entre Richard de Villette, prieur de Chamonix, et Béatrice, dame de Faucigny est ratifié le  par l'abbé de Saint-Michel-de-la-Cluse, Raymond. Le document était consultable  aux Archives communales de Sallanches.

Cet acte permet de constater que le site était déjà occupé (« ainsi que les édifices bâtis ou à bâtir sur le dit coteau ») faisant penser que le promontoire devait très probablement accueillir une fortification où pouvaient se réfugier les populations en cas de danger.

Un site stratégique
La création du château à cet endroit relève d'un intérêt stratégique. Depuis près de deux siècles, les comtes de Genève et les seigneurs du Faucigny se disputent la protection du prieuré de Chamonix et de la vallée.

Le territoire concerné, Servoz et les villages du Bouchet et du Mont, relève de la paroisse du Lac qui dépend du prieuré de Chamonix, alors que le pouvoir temporel appartient aux Faucigny. Il y a un enchevêtrement de juridiction

Au cours de cette période, les Faucigny dominent la région face aux Genève. Depuis leur château de Montjoie, ils contrôlent le chemin menant de Passy/Saint-Gervais aux Houches, en passant par le col de la Forclaz-du-Prarion. Leur dernière représentante, Béatrice, cherche à assoir son pouvoir et obtient du prieur Richard de Villette la concession de ce promontoire sur lequel elle fait bâtir un château-fort, afin de protéger le prieuré. L'édifice prend le nom de Saint-Michel en hommage au saint patron de Chamonix.

La garde du château est confié au châtelain de Montjoie. Ce dernier ne possède cependant pas de juridiction sur le village du Lac.

À noter que depuis 1289, des tensions éclatent entre les populations et le prieuré. Les troubles prennent fin en 1292 avec l'affirmation du pouvoir prieurial sur les populations.

Un point de tension

Le premier châtelain appartient à la famille de Chissé, originaire de Sallanches, située en aval.

En 1300, les inévitables tensions de juridiction éclatent entre le prieur et le châtelain. Un arbitrage permet de donner gain de cause au prieur. Deux ans plus tard, le bailli de Faucigny rappelle au châtelain qu'il doit protection au prieuré et à ses biens.

En 1319, on le trouve mentionné comme château de Saint-Michel-du-Lac () dans un acte de confirmation passé entre Guillaume de Villette, prieur de Chamonix, et Hugues, dauphin de Viennois et seigneur de Faucigny, petit-fils de Béatrice.

En 1339, le château est érigé en siège d'une châtellenie delphinale.

Fin de l'intérêt stratégique
Lorsqu'en 1355, le traité de Paris fait passer le Faucigny sous le contrôle du comté de Savoie, le château est cédé à Humbert de Chissé. Le Faucigny entrant dans les États de Savoie perd son rôle stratégique.

Une transaction passée entre le prieur de Chamonix, Humbert de Chissé, et le dernier châtelain, Jacques de Crescherel, le , rétrocède le château au prieuré. La garde de la vallée est remise au duc de Savoie.

Description
Selon les descriptions, le château est dit . De petite taille, il a une forme rectangulaire de  sur  de côtés,à- qui comprend deux étages. L'entrée principale se situait au nord-ouest.

Au face sud, une tour ronde mesurant environ  pour  de diamètre. Ses murs sont d'une épaisseur de .

Postérité et légendes
Selon le panneau d'affichage de présentation du site, réalisé par les services de la commune des Houches et l'ONF, le site accueille des visiteurs célèbres comme de Saussure, Chateaubriand, Lamartine ou encore Victor Hugo.

Lorsque Hugo, dans son Fragment d'un voyage aux Alpes, décrit le site :

Le château est en effet le sujet de plusieurs histoires notamment de cultes satanistes, d'abriter un trésor ou encore de monstres. Une histoire raconte la mésaventure de deux frères partis chercher le trésor, dont un seul serait revenu, touché par la folie et parlant de démon.

Châtellenie de Saint-Michel
Le château de Saint-Michel est le siège d'une châtellenie, dit aussi mandement (mandamentum), du Faucigny delphinal, en 1302, à la suite de son détachement de celle de Montjoie. Il s'agit d'un des plus petits mandements de la région, soulignant par ailleurs l'intérêt stratégique du château.

L'enquête de 1339 recense cent un feux dont trente-cinq relèvent de la noblesse. La châtellenie est réunie à celle de Montjoie jusqu'en 1355 date à laquelle le Faucigny entre dans le domaine des comtes de Savoie.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 La revue Vatusium, revue de l'association « Culture, Histoire et Patrimoine de Passy », consacre un article dans son n° 17.

 .
 .
 .
 .

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Haute-Savoie
 Liste des monuments historiques de la Haute-Savoie

Liens externes

Saint-Michel
Servoz

Château de Saint-Michel-du-Lac


În chimie, o reacție elementară este o reacție chimică în care una sau mai multe specii chimice reacționează direct formând produșii de reacție într-o singură etapă și prin intermediul unei singure stări de tranziție. În practică, se consideră că orice reacție este o reacție elementară dacă nu pot fi detectați sau identificați intermediari de reacție sau dacă aceștia nu sunt necesari pentru a descrie mecanismul reacției la nivel molecular. Dacă o reacție decurge în mai multe etape, atunci aceasta nu este elementară, având intermediari de reacție și cel puțin două stări de tranziție.

Tipuri

Reacții unimoleculare
Se spune despre o reacție elementară că este unimoleculară dacă o moleculă A trece în produs sau produși de reacție fără intermediul unui alt partener de reacție, adică prin procese de rearanjare precum: disociere, izomerizare (cis-trans), transpoziție intramoleculară, descompunere termică, descompunere radioactivă, deciclizare sau racemizare.

În majoritatea cazurilor, reacțiile elementare unimoleculare sunt reacții de ordinul I. La temperatură constantă, viteza unei astfel de reacții este proporțională cu concentrația speciei A:

Reacții bimoleculare
Se spune despre o reacție elementară că este bimoleculară dacă pentru desfășurarea acesteia au loc ciocniri între două specii chimice, A și B, care pot fi: atomi, molecule, ioni sau radicali:

În majoritatea cazurilor, reacțiile elementare unimoleculare sunt reacții de ordinul II. La temperatură constantă, viteza unei astfel de reacții este proporțională cu produsul concentrației celor două specii A și B:

Reacții termoleculare

Note

Vezi și
 Cinetică chimică
 Mecanism de reacție
 Molecularitate
 Reacție concertată
 Teoria ciocnirilor

Cinetică chimică
Chimie fizică
Reacții chimice

Reacție elementară


xSchnellerathyrium, hibridni rod papratnica, dio porodice Athyriaceae. Jedina vrsta je xS. ×reichsteinii iz  Njemačke, Švicarske i europske Rusije

Rod je opisan 2020.

Sinonimi
 Athyrium ×reichsteinii Schneller & Rasbach
 Athyrium ×reichsteinii ssp. microderris Rasbach, Reichst. & Schneller
 Athyrium ×reichsteinii ssp. praetermissum Rasbach, Reichst. & Schneller

Izvori

Athyriaceae

×Schnellerathyrium


Mülkiye (sınıf) - Osmanlı Devleti'nde, üst düzey sivil görevliler sınıfı.
 Mekteb-i Mülkiye Mülkiye adıyla tanınan okul.

Mülkiye (anlam ayrımı)


Boss Film Studios est une importante entreprise américaine d'effets visuels, fondée par Richard Edlund après son départ d'Industrial Light & Magic (ILM) et basée à Marina Del Rey.

Boss Film Studios produit des effets visuels pour plus de trente films de 1983 à 1997, obtenant plusieurs nominations aux Oscars.

Sa filiale Boss Game Studios était elle spécialisée dans le jeu vidéo.

Société d'effets spéciaux ayant son siège aux États-Unis
Entreprise fondée en 1983
Entreprise disparue en 1997

Boss Film Studios


The year 1894 in architecture involved some significant events.

Events
 In the United States, the Society of Beaux-Arts Architects is founded.
 Anatole de Baudot designs the church of Saint-Jean-de-Montmartre in Paris as the first to use a reinforced concrete frame.

Buildings and structures

Buildings opened

 April 21 – Quatro de Setembro Theater, Teresina, Brazil.
 May 14 – Blackpool Tower in Blackpool, England, completed to a design by Maxwell and Tuke and opened to the public.
 June 30 – Tower Bridge in London, designed by Horace Jones (architect) and John Wolfe-Barry.
 July
 Dalen Hotel in Norway, designed by Haldor Børve.
 Palais Galliera in Paris, designed by Léon Ginain.
 October 16 – Hessisches Staatstheater Wiesbaden, designed by Fellner & Helmer.

Buildings completed

 Kapelle der Versöhnung, Berlin, Germany.
 Mary, Queen of the World Cathedral, Montreal, Canada.
 Reformed Church, Dresden, designed by Harald Julius von Bosse (demolished 1963).
 Ringkirche, Wiesbaden, designed by Johannes Otzen.
 Sacred Heart Church (Kőszeg, Hungary), designed by Ludwig Schöne.
 St. Peter's Church, Jaffa.
 Colegio de Santa Maria de Jesús in Barcelona, Spain, designed by Antoni Gaudí.
 Columbus Hall (school and theater)  in Orange, NJ designed by Jeremiah O'Rourke.
 Antiguo Cuartel Militar Español de Ponce, Puerto Rico.
 Sisters of Charity Hospital, Zagreb, Croatia.
 Reichstag in Berlin, designed by Paul Wallot.
 Royal Museum of Fine Arts, Antwerp, designed by Jean-Jacques Winders and Frans Van Dijk.
 Guaranty Building, Buffalo, New York, designed by Louis Sullivan.
 Hôtel Tassel (town house), Brussels, designed by Victor Horta.
 Hurlbut Memorial Gate, Detroit, Michigan, USA.
 Lululaund, a house for Hubert von Herkomer at Bushey, England, based on a design by Henry Hobson Richardson (d. 1886) (demolished 1939).
 Rebuilt Köln Hauptbahnhof railway station in Cologne, Germany, designed by E. Grüttefie (engineer) and Georg Frentzen (architect).
 Negril Lighthouse, Jamaica.
 De Arend, Coevorden (smock mill), Netherlands.

Awards
 RIBA Royal Gold Medal – Frederic Leighton.
 Grand Prix de Rome, architecture: Alfred-Henri Recoura.

Births
 February 18 – Paul Williams, California-based architect (died 1980)

Deaths
 April 11 – Constantin Lipsius, German architect and architectural theorist (born 1832)
 June 27 – Giorgio Costantino Schinas, Maltese architect and civil engineer (born 1834)
 August 15 – Arthur Rotch, Boston-based architect (born 1850)
 September 16 – Eduard Mezger,  Bavarian architect, painter, professor and high civil officer of the royal buildings administration (born 1807)
 December 16 – Alexandru Orăscu, Romanian Neoclassicist architect (born 1817)

References

1894 in architecture