An Calamagrostis subacrochaeta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Takenoshin Nakai. An Calamagrostis subacrochaeta in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis subacrochaeta


Cissus repanda es una especie del género Cissus en la familia Vitaceae. Es una planta trepadora que se encuentra en Asia.

Descripción
Es una planta trepadora o liana leñosa. Las ramillas cilíndricas, con  ± pelos vellosos, y con zarcillos con 5-7 ramas. Las hojas son simples, indivisas o ligeramente 3-lobadas; con pecíolo de 1.5-9 cm; estípulas ovado-elípticas u ovaladas, de 2-3 mm, herbáceas, ápice redondeado; limbo ovado-orbiculares, de 5-15 x 2-5 cm, con el haz escasos pelos versátil y vellosa cuando joven, luego de casi glabrescentes, las venas basales 5-7, laterales 4 o 5 pares, base cordada, el margen con dientes irregulares o ondulados. La inflorescencia en forma de umbela terminal o de hojas opuestas; pedúnculo 1.5-3.5 cm. Pedicelo 2-6 mm. El fruto es una baya de 8.6 mm.

Distribución y hábitat
Se encuentra en los bosques, matorrales y zonas verdes, a una altitud de 500-1000 metros en Hainan, Sichuan, Yunnan, Bután, India, Sri Lanka y Tailandia.

Taxonomía
Cissus repanda fue descrita por (Wight & Arn.) Vahl y publicado en Symbolae Botanicae, . . . 3: 18, en el año 1794.
Etimología
Cissus: nombre genérico que deriva del griego κισσος ( kissos ), que significa "hiedra".

repanda: epíteto latino que significa "curvada".
Variedades aceptadas
''Cissus repanda var. repanda
Sinonimia

Referencias

Enlaces externos

repanda

Cissus repanda


ශ්‍රී ලංකාවේ සමාජ ප්‍රශ්න අතර ළමා අපචාර ප්‍රධාන තැනක් ගනී. ළමා අපචාර ශ්‍රී ලංකා සමාජය් නිරන්තර සාකච්චා වට ලක්වන මාතෘකාවක් බවට පත්ව ඇත. බොහොමයක් සමාජ ප්‍රශ්න සමග මෙ‍ම අපචාර සම්බන්ධව පැවතිම එයට හේතුවයි. ළමා අපචාර හා බැදි පවතින කලාපය වන්නේ නැගෙනහිර ආසියාව හා දකුණු ආසියාවයි. නැගෙනහිර ආසියාව හා දකුණු ආසියාවයි. නැගෙනහිර ආසියිවේ තායිලන්තය පිලිපිනය හා ඉන්දූනිසියාවත් දකුණු ආසියාවෙ ශ්‍රි ලංකාව හා ඉන්දියාවත් එහිලා ප්‍රධාන ෙව් ළමා අපචාර යනු ළමයින් සදහා සිතා මතා තමන්  විසින් කරනු ලබන නීති විරෝධී ක්‍රියාවන් බව පැහැදිලිය. මෙන්ම ළමා අපහරණය,ළමා අපහයෝජනය යනුවෙන් හැදින්වෙන්නෙ ළමයින්ට බලහත්කාරයෙන්  හෝ ළමයින් පෙළඹවිම මගින් ළමයින් ලවා කරවනු ලබන නීති විරෝධි ක්‍රියාකාරකම්ය .ළමුන්ට එරෙහිව කරනු ලබන මෙබදු ක්‍රියාවන් නීති විරෝධි වන්නේ ඇයිද යන්න ළමා අපචාර හා බැදුණු නීතිමය තත්වය මගින් නිර්‍රවචනය කර ඇත.

ළමයින් අාරක්‍ෂාව පිණිස යම් යම් නෛතික තත්වයන් මෙහිදි අවධාරනය කෙරේ. මෙබදු නීතිමය පසුබිමක් ගොඩනැගී ඇත්ත්‍ත සංවර්ධනය වෙමින පවතින රටවල විවිධ අපචාරයන් සදහා ළමුන් යොදාගැනීම නිසාය. එසේම ඔවුන්ගේ අයිතිවාසිකම් අහිමි වීමක් දක්නට ලැබෙන නිසාය. ලෝකයේ සමස්ත ජනගනයෙන් සැලකිය යුතු පිරිසක් ඔවුන්ගේ අයිතිවාසිකම් අහිමි කරගෙන සිටින්නන් බව පැහදිලිය. ඇතම් ලේඛණ පෙන්වා දෙන්නේ 1960 දී සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රාජ්‍යයන්හි ළමයින් සියයකගෙන් විසිදෙනකුම මිය ගියේ ඔවුන්ගේ විසිවන උපන් දිනයටත් පෙර බවය.ළමා මරණ අධ්‍යාපන අධ්‍යාපන අහිමි කිරිම් ලිංගික සුරාකෑම් මෙහෙකාර වෘර්තින්වල යොදා ගැනිම් ආදි ළමුන්ට එරෙහිව එන සෑම ක්‍රියාවක්ම වනුයේ ඔවුන්ගේ අයිතින් අහිමි කිරිමයි. ළමුන්ට ඔව්න්ගේ අයිතින් වෙනුවෙන් උත්සාහ කල නොහැක.අයිතින් ඉල්ලා සිට්ය නොහැක.මෙනිසා වැඩිහිටියන් විසින් ඒ සදහා අවශ්‍ය පියවර ගත යුතුය. ළමයකු ලෙස හදුන්වනු ලබන්නේ කුමන වයස් සීමාවක අයකු යන්න පිළිබඳ වද විවිධ අදහස් පලව ඇත. එක්සත් ජාතින්ගේ ළමා අයිතිවාසිකම් පිළිබද ප්‍රඥප්තිය අනුව ළමයකු වසයෙන් මෙසේ සලකන ලදි,මෙම ප්‍රඥප්තියේ කාර්යන් සදහා ළමයකු  යන්නෙන් එම ළමයා අදාල නීතිය යටතේ වයස අවුරුදූ 18 ට  පෙර ඔහු වයස් සම්‍පූර්ණත්වයක් ලබන්නේ නම් මිස වයස අවුරුදු 18ට අඩු සෑම මනුෂ්‍යයකුම අදහස් වේ.

තත්වය මෙසේ උවද ශ්‍රී ලංකාවේ නීතිය  යටතේ ළමයකු යන්නෙන් අදහස් කරන්නේ කුමන මට්‍ටමෙ අයකුද යන්න විමසීමට ලක්කල යුතුය.එ‌් අනුව ලංකාවේනීතිය අනුව ළමයකු යන්නෙන් අදහස් කරන්නේ කුමන වයස් මට්‍ටමක අයත් කෙනෙක්ද යන්න පිළිබද යම් ව්‍යාකූලත්වයක් පැන නගී. එයට හේතුව වන්නේ ශ්‍රී ලංකාවේ ව්‍යවස්ථාපිත නීතිය වල වයස අවුරුදු 184.108.40.206.14.16.18 වශයෙන් ළමුන් වයස් මට්‍ටම් විවිදධ අයුරින් දක්වා තිබිමයි. ඒ නිසා විවිධ ව්‍යවස්ථාපිත නීති අනුව ළමයකු යන්නෙන් විවිධ අයුරින් ව‍යස් මට්‍ටම් දක්වා ඇති අන්දම මෙසේ දැක්විය හැක.

දන්ඩ නීති සංග්‍රහයේ ඇතුලත් වන වගන්ති වල අවුරුදු 184.108.40.206.හා.16.18යන වයස් මට්‍ටම් වල ළමයින් සම්‍බන්ධ කරන අපරාධ පිළිබදව හැදින් වේ.
ළමයින්  හා තරුණයන් පිළිබද පනතේ ළමයකු යනු වයස අවුරුදු 14 ට අඩු පුද්ගලයකු වන අතරගැටවරයකු යනු වයස අවුරුදු 14-15 අතර ළමයකු වේ.
අදාල ආඥාපනත යට‍තේ ගැහැණු ළමයකු යන්නෙන් වයස අවුරුදු 16 ට අඩු ගැහැණු ළමයකු වේ
කාන්තාවන්, තරුණයන් සහ ළමයින් සේව‍යේ යෙදවීම පිළිබද ආඥාපණත යට‍තේ ළමයකු යන්නෙන් වයස අවුරුදු 14 ට අඩු පුද්ගලයකු අදහස්  වන අතර තරුණි‍යෝ යන්නෙන් වයස අවුරුදු 14 සම්‍පූර්ණ වූද වයස අවුරුදු 18 ට අඩු පුද්ගලයන් අදහස් වේ.
ළමයකු යන්නෙන් වයස අවුරුදු 18ට අඩු සෑම මනුෂ්‍යයකුම අදහස් වේ.

ළමා ආක්‍ෂණය පිළිබද නීති
ශ්‍රී ලංකා දණ්ඩ නීති සංග්‍රහය ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා විධිධාන ශ්‍රී ලංකාෙව් දරුවන් හා තරුණයන් පිළිබද ආඥාපණත .ළමා රක්ෂණ සේවා දෙපාර්ත‍මෙන්තු‍වේ ක්‍රියා කාරිත්වය හා විවිධ කොමිෂන් සභා තීරණ හා නීති රීති මගින්  ලාංකික දරුවන්‍ගේ ආරක්‍ෂාව පිණාස යම් යම් විධිවිධාන හා ක්‍රියාමාර්ග ඉදිරිපත් කර ඇත. මේ නිසා ළමයින්ට එරෙහිව සිදුවන ක්‍රියාමාර්ග පහසුවෙන් තීරණය කර ගැනීමට ඉඩ ලැබේ. උදාහරණ වස‍යෙන් 1995 වර්ෂයේ ඇති කරන ලබු ලංකා සිවිල් නීති සංශෝධනය ගත හැක.එයට අනුව වයස අවුරුදු 18 ට අඩු සත්‍රී පුරුෂ සියලුම දෙනා ළමයින් ලෙස නම් කර ඇත.1995 ට පෙර මෙම වයස් මට්ටම වු‍යේ වයස අවුරුදු 14 කි. තවදුරටත් මෙම නීති සං‍ශෝධනය මගින් දරුවන්වගේ ආරක්‍ෂාව උදෙසා විවිධ ක්‍රියා මාර්ග ගෙන ඇති බව  පෙනි යයි. වයස අවු රුදු 12 ට අඩු  කිසිදු දරුවකු කිසිදු  හේතුවක් නිසාවත් කුමන හො රැකියාවකට බදවා ගැනිම හා සේවයේ යෙදවවිම සපුරා තහනම් කිරීම එක් උදාහරණයකි. මීට අමතරව අංක 360 දරණ ශ්‍රී ලංකා දණ්ඩ නීති සංග්‍රහයේ වගන්ති අනුවද ලාංකිකයන් දරුවන් කවර හෝ ලිංගික කටයුක්තක යොදවා  ගැනීම වරදකි. විෙශ්ෂයෙන්ම වයස අවවුරුදු 16 ට අඩු ගැහැණු ළමයි තම කැමත්තෙන් හෝ බලයෙන් කවර හෝ ලාංගික කටයුක්තක යොදා ගැනිම තහනම්ය.මේසේ ළම‍යින්ට එරෙහිව  සිදු විය හැකි යයි සිතන අසාධාරණයන්ට යම් යම් නෛතික පදනමක් සපයා තිබීම ළමා අපචාර සම්බන්ධයෙන් ඉතා වැදගත් තත්වයකි.

1989 නොවැම්බර් 20දින එක්සත් සංවිධාන‍යේ මහා සමුලුව විසින් දරුවන්ගේ අයිතීන් පිළිබද ප්‍රඥප්තිය සකස් කොට ලොවට දායාද කරනු ලැබු අතර එහි පලමු වන වගන්තියේ දරුවා යන්න අර්ථ දක්වා ඇත්තේ මේසේ‍ය.
සියලුම ආකාරවල අයුතු ලෙස ලිංගික ක්‍රි‍යා වල යොවනු ලැබීමෙන් හා අයුතු කටයුතු සහ ප්‍රයෝජනයට ගනු ලැබීමෙන් ළම‍යා ආරක්ෂා කිරීමෙ කාර්යය පාර්ශ්වකරුවන් වන රාජ්‍යයන්හි විසින් විෂේෂවයන්ම.

කිසිම අනීතියික ලිංගික ක්‍රියාවලියක වයදවීම සදහා ළමයකු පෙලඹවීම හෝ එසේ යොදෙ‍න ලෙස ඒ ළමයායට බල කිරීම.
ගණිකා වෘත්තියෙහි ළමයින් යෙදවිම.
කාමුක රංගනවල සහ ද්‍යවල ළමයි අයුතු ප්‍රයොජන උදෙසා යෙදවීම වැලැක්වීම සදහා සදහා සුදුසු සියලු ජාතික ද්ව්පාක්ෂික හා බහු      පාර්ශවික පියවර ගනු ලැබ්ය යුතුය මෙයින් පැහැදිලිව පෙනෙන්නේ ළමා අපචාර සම්බන්ධ නෛතික විධිවිධාන විසින් අපචාරයේ මට්ටම නීර්ණය කර ඇති බවය. මෙබදු නෛතික තත්වයන් යටතේ වුවද  ශ්‍රී ලංකාවේ ළමා අපචාර පාළිබද අද්දැකීම් ශෝචනීය බව කිව යුතුය.

ශ්‍රී ලංකාව

ශ්‍රී ලංකාවේ සමාජ ප්‍රශ්න


Hartlaubs turako () er en turakoart, der lever på højlandet i Kenya og grænseområderne i Uganda og Tanzania. IUCN kategoriserer arten som ikke truet.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Fugle fra Østafrika
Turakoer

Hartlaubs turako


Reference News () é um jornal chinês. Fundado em 1931, ocupa a 7ª posição no mundo em circulação e o 1ª na China.

O Reference News foi publicado pela primeira vez em 7 de novembro de 1931. As primeiras edições do jornal foram publicadas sob diferentes títulos em Ruijin até que foi renomeado Reference News em 1942. É publicado pela Xinhua News Agency (anteriormente Red China News Agency, 1931 – 1937). Como agência de notícias oficial do governo chinês, a Xinhua traduz e republica artigos de agências de notícias estrangeiras. Antes da década de 1980, era o único canal oficial para o público chinês ter um vislumbre do mundo exterior. O jornal também é publicado nas línguas uigur, cazaque, coreano e mongol para grupos étnicos minoritários na China.

O Reference News estava inicialmente disponível apenas para os quadros e suas famílias, mas foi disponibilizado para todo o público chinês em face da crescente concorrência e, posteriormente, sua circulação caiu de 11 milhões em 1980 para 4 milhões em 1985.

Referências

Publicações fundadas em 1931
!Artigos com texto em chinês

Reference News


Hauts-de-France (prevedeno Gornja Francuska) jedna je od trinaest  francuskih pokrajina, koja se prostire na krajnjem sjeveroistoku Francuske. Nastala je 2016. ujedinjenjem dotadašnjih pokrajina Nord-Pas-de-Calais i Pikardije.

Hauts-de-France s juga graniči s Île-de-France, sa zapada s Normandijom, s istoka s Grand Estom i s Belgijom na sjeveru.

Grad Lille je administrativno središte i sjedište prefekture.

Predsjednik Francuske François Hollande još je u lipnju 2014. najavio plan smanjenja broja francuskih pokrajina s 21 na 13. Reorganizacija je osmišljena s ciljem da se smanje birokratski aparat i troškovi. Narodna skupština je u studenom 2014. odobrila promjenu, koja je stupila na snagu 1. siječnja 2016. Tako je nastala i pokrajina Nord - Pas-de-Calais - Picardie, koja je obuhvatila dobar dio sjeveroistoka Francuske. Toga proljeća stanovnici buduće regije izrazili su svoje nezadovoljstvo predloženim imenom za tu novu regiju. U ožujku 2016. regionalno je vijeće većinom glasova od tri predložena imena; Hauts-de-France (Gornja Francuska), Terres-du-Nord (Sjeverne zemlje) i Nord-de-France (Francuski sjever), izabralo ime - Hauts-de-France.

U rujnu 2016. Državni savjet (fra. Conseil d'État) potvrdio je tu odluku, kao i izbor Lillea za administrativno središte.

Izvori

Francuske regije

Hauts-de-France


Jean-Michel Baylet (Toulouse, 17 de noviembre de 1946) es un político y magnate de la prensa francés. Fue candidato a las primarias ciudadanas de Francia de 2011.

Enlaces externos
Ficha del senado (en francés)

Baylet
Baylet
Ministros de Francia
Nacidos en Toulouse

Jean-Michel Baylet


Entre Douro e Vouga alt bölgesi, Portekiz'in Avrupa kıtasında bulunan istatistiki alt bölgelerinden biridir. Norte bölgesinde bulunur.

Belediyeler
Bölgede 5 belediye (Por.: concelho) yer almaktadır.

 Arouca
 Oliveira de Azeméis
 Santa Maria da Feira
 São João da Madeira
 Vale de Cambra

Entre Douro e Vouga


Hallsteindoktrinen var en udenrigspolitisk doktrin i Forbundsrepublikken Tyskland (Vesttyskland) i perioden 1955 til 1969, dvs. under Konrad Adenauers, Ludwig Erhards og Kurt Georg Kiesingers regeringer. Doktrinen bestod grundlæggende i, at Forbundsrepublikken ikke ville tillade, at andre stater (undtagen Sovjetunionen) oprettede diplomatiske forbindelser med DDR (Østtyskland) og dermed anerkendte det som selvstændig stat.

Ifølge doktrinen skulle andre staters oprettelse af diplomatiske forbindelser med DDR (Østtyskland) opfattes som en "uvenlig handling" mod Forbundsrepublikken. Vesttysklands modforanstaltninger var ikke tydeligt fastlagt i doktrinen; de kunne således gå lige fra økonomiske sanktioner til afbrydelse af de diplomatiske forbindelser med den pågældende stat. Formålet var at isolere DDR udenrigspolitisk.

Hallsteindoktrinen blev gradvist svækket og blev til sidst opgivet under Willy Brandts regering. Den blev stadigt vanskeligere at håndhæve og begrænsede også Vesttysklands udenrigspolitiske handlemuligheder.

Grundlaget for doktrinen var den vesttyske regerings opfattelse af, at Forbundsrepublikken var den eneste legitime repræsentant for det tyske folk, hvorimod SED-regeringen i det socialistiske DDR ikke besad demokratisk legitimitet.

Doktrinen var opkaldt efter CDU-politikeren Walter Hallstein (1901–1982), der var statssekretær i Vesttysklands udenrigsministerium fra 1951 til 1958. Hallstein var ikke selv den egentlige skaber af doktrinen, som går tilbage til en udtalelse fra 23. september 1955 af diplomaten Wilhelm Grewe (1911–2000), der var leder af udenrigsministeriets politiske afdeling.

Doktrinens baggrund

Efter forbundskansler Konrad Adenauers rejse til Moskva i 1955 optog Forbundsrepublikken Tyskland diplomatiske forbindelser med Sovjetunionen, bl.a. for at få frigivet 10.000 tyskere, der stadig sad i sovjetisk krigsfangenskab. Indtil da var kontakten imellem Forbundsrepublikken og Sovjetunionen blevet varetaget igennem de vestallierede. Forbindelsen imellem Forbundsrepublikken og Sovjetunionen var et brud på princippet om, at man ikke ville anerkende de såkaldte folkedemokratier (og deres forbindelser med DDR), men med Sovjetunionen blev der gjort en undtagelse på grund af dens betydning; som én af de fire besættelsesmagter i Tyskland kunne Sovjetunionen spille en rolle for overvindelsen af Tysklands deling med henblik på at opnå Tysklands genforening.

Forbundsregeringen ønskede at undgå, at andre stater skulle benytte det forbedrede forhold imellem Vesttyskland og Sovjetunionen til selv at oprette forbindelser med DDR. Adenauer udtalte efter hjemkomsten fra Moskva:

"Jeg må utvetydigt fastslå, at forbundsregeringen også i fremtiden vil anse tredjelandes optagelse af diplomatiske forbindelser med DDR (...) som en uvenlig handling, eftersom [denne handling] vil bidrage til at uddybe Tysklands splittelse."

Hallsteindoktrinen blev for første gang forkyndt offentligt i december 1955 på en ambassadørkonference i Bonn: Optagelse eller opretholdelse af diplomatiske forbindelser med DDR ville fra Forbundsrepublikken Tysklands side opfattes som en uvenlig handling (acte peu amical) og ville som hovedregel blive besvaret med afbrydelse eller ikke-optagelse af diplomatiske forbindelser med det pågældende land.

Doktrinens forbillede var USA's vægring ved at optage diplomatiske forbindelse med Sovjetunionen og Kina i de første år efter etableringen af kommunismen såvel som den amerikanske regerings stilling over for de delte stater Korea og Vietnam.

Forbundsrepublikken som repræsentant for alle tyskere
Forbundsrepublikken var efter Adenauerregeringens opfattelse den eneste tyske stat, der besad demokratisk legitimitet til at kunne tale på det tyske folks vegne i udlandet. Efter oprettelsen af DDR i 1949, som Forbundsrepublikken ikke anerkendte, udtalte Adenauer i en regeringserklæring:

"Indtil opnåelsen af den tyske enhed er Forbundsrepublikken Tyskland således det tyske folks eneste legitime statslige organisation. (...) Forbundsrepublikken Tyskland føler sig også ansvarlig for de 18 millioner tyskeres skæbne, som lever i sovjetzonen. (...) Forbundsrepublikken Tyskland er alene berettiget til at tale for det tyske folk."

Opfattelsen af, at alene Forbundsrepublikken kunne repræsentere tyskerne internationalt, og at der også kun fandtes ét tysk statsborgerskab, afledte man af den daværende præambel til Forbundsrepublikkens grundlov fra 1949, hvor det fremgik, at det forfatningsgivende Parlamentariske Råd også handlede "på vegne af de tyskere, der er blevet nægtet adgang til at medvirke", dvs. indbyggerne i den sovjetiske besættelseszone (det senere DDR) og i de tyske områder øst for Oder-Neisse-linjen, som efter Anden Verdenskrigs afslutning blev indlemmet i Sovjetunionen og Polen.

Adenauerregeringen opfattede Forbundsrepublikken som den eneste legitime folkeretlige arvtager for hele Det Tyske Rige; det kom bl.a. til udtryk i en tale af Adenauer i Forbundsdagen, der var en reaktion på Sovjetunionens erklærede hensigt om at oprette diplomatiske forbindelser med DDR ligesom med enhver anden stat:

"Den sovjetiske erklæring formår imidlertid ikke at ændre noget ved det forhold, at der kun findes, har fandtes og vil findes én tysk stat, og at det ene og alene er Forbundsrepublikken Tysklands organer, der repræsenterer denne tyske stat, som aldrig er gået under."

Da der på grund af Tysklands deling ikke blev indgået nogen samlet fredsaftale med Tyskland efter Anden Verdenskrig, blev spørgsmålet først endegyldigt afklaret igennem To plus fire-aftalen ved Tysklands genforening i 1990.

En opfattelse, der svarede til Adenauerregeringens Hallsteindoktrin, kom tillige til udtryk i erklæring af 3. oktober 1954, som de tre vestallierede magter afgav i forbindelse med Forbundsrepublikkens optagelse i NATO; i erklæringen anerkendte de tre vestmagter Vesttyskland som eneste tyske stat, der i kraft af sin frie og lovlige etablering var i besiddelse af legitimitet til at tale på hele Tysklands vegne i internationale anliggender."

DDR's stilling

En parallel til det vesttyske Parlamentariske Råds krav om alene at repræsentere det samlede tyske folk kunne ses i østzonen: Som reaktion på vestmagternes overvejelser om at omdanne deres tre tyske besættelseszoner til en stat (Forbundsrepublikken) afholdt SED i den sovjetiske østzone en Tysk Folkekongres (Deutscher Volkskongress) i 1947, der blev gentaget i 1948 og 1949. Her blev der rejst krav om en samlet tysk stat, hvorved man også ønskede at styrke den sovjetiske forhandlingsposition over for de tre vestmagter. Selvom kongresserne var domineret af SED, deltog der også et mindre antal repræsentanter fra vestzonerne, hvoraf hovedparten var medlemmer af det vesttyske kommunistparti, KPD. Da de fire besættelsesmagter ikke kunne enes om betingelserne for oprettelsen af en samlet tysk stat, mundede den anden folkekongres ud i oprettelsen af et Tysk Folkeråd (Deutscher Volksrat) på 400 medlemmer (herunder 300 fra SED), der efter egen opfattelse skulle handle på vegne af hele det tyske folk. Den tredje folkekongres og det andet folkeråd omdannede sig den 7. oktober 1949 til et provisorisk folkekammer (Volkskammer), der indførte DDR's forfatning og påbegyndte opbygningen af DDR's politiske system; folkekammeret var fra begyndelsen sammensat ud fra en på forhånd bestemt mandatfordeling.

I første omgang forsøgte DDR's regering under ministerpræsident Otto Grotewohl (SED) på samme måde som Forbundsrepublikken under Adenauer at fremstille sig selv som det tyske folks eneste legitime repræsentant, men gik snart over til at opfatte sig selv som de ene af to tyske stater. Som modtræk til Hallsteindoktrinen fulgte DDR i stedet den såkaldte Ulbrichtdoktrin, opkaldt efter DDR's leder Walter Ulbricht; ifølge denne doktrin forpligtede DDR's allierede i Warszawapagten sig i 1967 til ikke at normalisere deres forbindelser med Forbundsrepublikken, så længe denne ikke anerkendte DDR's og dermed begge tyske staters ligeværdige eksistens; desuden krævede man, at Forbundsrepublikken skulle give afkald på atomvåben og anerkende de bestående grænser i Europa, herunder Oder-Neisse-linjen.

Praktiske konsekvenser
Hallsteindoktrinen var først og fremmest omstridt i vesttysk politik, fordi man frygtede, at stater, der allerede havde anerkendt DDR diplomatisk, kunne afvise kontakt med Forbundsrepublikken, hvilket ville medføre isolation af Vesttyskland. Også da man i 1956 diskuterede en forsigtig tilnærmelse til Polen, blev Hallsteindoktrinen genstand for kritik. Da DDR i vinteren 1957 åbnede et kontor i Kairo, der skulle være ansvarligt for den diplomatiske kontakt med hele den arabiske verden, undlod man fra vesttysk side at anvende Hallsteindoktrinen mod Ægypten.

Jugoslavien og Cuba
En faktisk afbrydelse af de diplomatiske forbindelser fandt kun sted to gange: I 1957 afbrød forbundsregeringen den diplomatiske kontakt med Jugoslavien, der var uden for både Vest- og Østblokken, men var socialistisk styret; allerede aftalte betalinger fortsatte imidlertid, og der blev opretholdt et generalkonsulat i landet. Allerede den 31. januar 1968 genoptog Forbundsrepublikken de diplomatiske forbindelser med Jugoslavien, hvorved man afveg fra Hallsteindoktrinen.

Den 14. januar 1963 blev forbindelserne med Fidel Castros socialistiske Cuba ligeledes afbrudt, efter at Cuba havde anerkendt DDR. I den periode, hvor Forbundsrepublikken havde afbrudt sine diplomatiske forbindelser med Jugoslavien og Cuba, blev de vesttyske interesser i disse lande i stedet varetaget igennem Frankrigs ambassader.

Den arabiske verden og Israel

Forbundsrepublikken blev selv ramt af noget lignende, da den i 1965 anerkendte Israel. Ægyptens leder, Gamal Abdel Nasser, havde indbudt Walter Ulbricht til Kairo og modtaget ham med pomp og pragt som et statsoverhoved. Nasser erklærede ganske vist, at han desværre ikke kunne anerkende DDR, men alligevel indstillede Vesttyskland den økonomiske bistand til Ægypten og optog diplomatiske forbindelser med Israel. Derefter afbrød ni arabiske stater forbindelserne med Vesttyskland, men anerkendte dog ikke – som frygtet – DDR.

I den følgende tid oprettede DDR kun handelsdelegationer i enkelte lande i regionen. Først i 1969 kom der en bølge af anerkendelser af DDR i den arabiske verden, efter at DDR i forbindelse med Seksdageskrigen i 1967 endegyldigt havde taget stilling imod Israel. Irak, hvor Ba'ath-partiet var kommet til magten i 1968, optog som det første arabiske land diplomatiske forbindelser med DDR.

Den tredje verden
Der udviklede sig en slags konkurrence imellem de to tyske stater, hvor de hver især bestræbte sig på at være den første, der opbyggede diplomatiske forbindelser med en række lande, for at forhindre modparten i at gøre det samme. For det meste var der forbundet økonomiske og udviklingspolitiske indrømmelser hermed. Målet for denne optræden var frem for alt lande i den tredje verden, af hvilke mange i denne periode blev omdannet fra kolonier til selvstændige stater. Et særligt markant eksempel på dette kapløb var den såkaldte Guinea-krise: Da det afrikanske land Guinea i 1958 blev uafhængigt, bestræbte begge tyske stater sig på at placere en ambassadør dér. DDR indrettede en handelsrepræsentation, og kort tid derefter påbegyndte den vesttyske ambassadør arbejdet i Guinea. I 1960 sendte Guinea imidlertid en ambassadør til DDR. Forbundsregeringen trak straks sin ambassadør hjem fra Guinea, hvorpå Guineas regering erklærede, at den aldrig havde sendt en ambassadør til DDR. Forbindelserne mellem Forbundsrepublikken og Guinea blev genoprettet, mens DDR's udenrigspolitik havde lidt skade.

Sportsarrangementer
Lignende virkninger havde Hallsteindoktrinen ved internationale arrangementer, eksempelvis idrætskonkurrencer, hvor Vesttysklands diplomater forsøgte at forhindre hejsningen af DDR's flag og afspilningen af DDR's nationalsang. Ved VM i ishockey 1961 i Genève mødte Vesttysklands hold efter udenrigsministeriets råd ikke op til kampen mod DDR's hold, da de i så fald havde været nødt til at udvise ærbødighed mod DDR's nationalsang og flag, hvilket ville have været i strid med politikken om ikke at anerkende DDR. Kampen blev dømt vundet af DDR med 5:0, og Vesttyskland landede på sidstepladsen i gruppen. På Forbundsrepublikkens initiativ enedes man i 1960'erne med partnerlandene i NATO om ikke at udstede indrejsevisum til sportsfolk fra DDR, således at disse var udelukket fra mange internationale sportsarrangementer. Omvendt opfattede man det i DDR som en udenrigspolitisk sejr, når det alligevel lykkedes at komme med; SED-avisen Neues Deutschland berettede således i 1962 om, hvordan internationale sportsforbund "gik imod NATO-kommandoens anvisninger".

Slækkelse og ophævelse af doktrinen

Efter opførelsen af Berlinmuren i 1961 og Kurt Adenauers tilbagetræden fra kanslerposten begyndte en nyorientering af Vesttysklands østpolitik i første halvdel af 1960'erne. Hallsteindoktrinen blev stadigt mere inkonsekvent forvaltet under Ludwig Erhards og Kurt Georg Kiesingers regeringer. Desuden forsøgte en række lande at udnytte doktrinen til at opnå økonomiske fordele; DDR forsøgte nemlig at opnå diplomatisk anerkendelse ved at tilbyde udviklingshjælp og kreditter m.m., hvilket som regel medførte, at Forbundsrepublikken overbød DDR for at sikre sig, at der ikke blev tale om at anerkende DDR.

Som alternativ til Hallsteindoktrinen begyndte man i Forbundsrepublikken at tale om den såkaldte "teori om medfødte misdannelser" (Geburtsfehlerteorie); teorien gik ud på, at Sovjetunionens satellitstater ikke havde optaget forbindelse med DDR frivilligt, men derimod under sovjetisk pres, hvorfor der ikke burde indføres sanktioner imod landene. Således oprettede Vesttyskland eksempelvis en handelsrepræsentation i Rumænien i 1967 og skabte dermed en splittelse imellem Rumænien og de øvrige medlemmer af Warszawapagten.

Efter udveksling af ambassadører med Rumænien i 1967 og genoptagelsen af de diplomatiske forbindelser med Jugoslavien i januar 1968 blev Hallsteindoktrinen gradvist afmonteret inden for rammerne af den "nye østpolitik" frem til 1969, hvor den nye forbundskansler Willy Brandt angav en ny retning, da han i en regeringserklæring talte om "to stater i en nation i Tyskland". I 1970 blev doktrinen endegyldigt opgivet.

Endelig anerkendte Traktaten om grundlaget for forholdet imellem Forbundsrepublikken Tyskland og Den Tyske Demokratiske Republik (Grundlagstraktaten) fra december 1972 eksistensen af de to tyske stater og fastlagde, at ingen af de to kunne repræsentere den anden internationalt eller handle i dens navn. Fra da af gik de ikke-socialistiske stater fra en de facto-anerkendelse af DDR til en de jure-anerkendelse. Afspændingen af det tysk-tyske forhold førte til optagelsen af begge stater i FN den 18. september 1973, men efter vesttysk opfattelse kunne den endelige genforening ikke ske, før der havde fundet frie valg sted i DDR; det første frie valg til DDR's Folkekammer fandt sted den 18. marts 1990, og i 1991 fulgte Tysklands genforening.

Noter

Litteratur
 Rüdiger M. Booz: Hallsteinzeit. Deutsche Außenpolitik 1955–1972. Bouvier, Bonn 1995,  .
 William Glenn Gray: Germany's Cold War. The Global Campaign to Isolate East Germany, 1949–1969. University of North Carolina Press, Chapel Hill 2003,  .
 Werner Kilian: Die Hallstein-Doktrin. Der diplomatische Krieg zwischen der BRD und der DDR 1955–1973, aus den Akten der beiden deutschen Außenministerien. In: Zeitgeschichtliche Forschungen 7, Duncker & Humblot, Berlin 2001,  .
 Alexander Troche: Ulbricht und die Dritte Welt. Ost-Berlins "Kampf" gegen die Bonner "Alleinvertretungsanmaßung". Palm und Enke, Erlangen 1996,  .
 Torben Gülstorff: Trade follows Hallstein? Deutsche Aktivitäten im zentralafrikanischen Raum des Second Scramble. Humboldt-Universität zu Berlin, Berlin 2016.
 Torben Gülstorff: Die Hallstein-Doktrin - Abschied von einem Mythos, in: Deutschland Archiv, 9.8.2017.

Den kolde krig
Tyskland i 1900-tallet

Hallsteindoktrinen


Der Kopflohn ist der zweite Roman von Anna Seghers, erschienen 1933 in Amsterdam.

Brandes schreibt: "Der Roman ... ist heute ein einzigartiges literarisches Dokument für den sich erfolgreich etablierenden Nationalsozialismus auf dem Lande."

Inhalt
Im Sommer 1932 klopft Johann Schulz bei seinen entfernten Verwandten in Oberweilerbach, einem Bauerndorf in Rheinhessen, an. Der 20-jährige Leipziger arbeitslose Gießerei-Hilfsarbeiter wird steckbrieflich gesucht. Angeblich soll er am 3. April während eines Hungeraufmarsches einen Polizisten erstochen haben.

Den Verwandten, einer siebenköpfigen Bauersfamilie, bindet Johann seinen Fluchtgrund natürlich nicht auf die Nase. Der verarmte Hausherr Andreas Bastian kann keinen zusätzlichen Esser am Tisch gebrauchen. Er weist aber Johann nicht die Tür. Andreas Bastian fragt auch nicht nach dem Woher und Warum. Die Ehefrau Margarete allerdings gibt dem Bauer und dem Leser Auskunft. Ihr "Verstorbener" – Andreas Bastian hatte die Witwe Margarete Altmeier geheiratet – hatte eine Schwester im Nachbardorf Botzenbach. Diese war mit einem gewissen Schulz gen Sachsen gezogen.

Der arbeitsame Johann macht sich in Haus und Hof nützlich. Auf Geheiß Andreas Bastians meldet er sich widerstrebend, gehorsam und mit klopfendem Herz auf dem Amt an. Das Amt ist die Wohnstube des reichen Bauern Merz. Der alte Merz ist der Amtmann in Oberweilerbach. Johann hält den Atem an. Der Alte stempelt den Anmeldeschein und fragt nicht nach dem Woher und Warum.

Als erster entdeckt der alte Bauer Algeier den Steckbrief; ein rotes Plakat an der Wand mit einem Foto Johanns. Algeier hat sich im Stadthaus Billingen verlaufen. Der Bauer hatte zuvor in der nahegelegenen Kreisstadt den Verkaufsladen für landwirtschaftliche Maschinen aufgesucht. Herr Kastrizius, der Ladeninhaber, hatte Algeier die neue Zentrifuge wegen nicht geleisteter termingerechter Abzahlung wegnehmen lassen. Wenn Algeier den dorffremden Johann Schulz anzeigte und die 500 Mark Belohnung bekäme, wäre er aus dem Gröbsten heraus. Dann wäre auch die Arbeitslosigkeit der Tochter Marie zur Not hinnehmbar. Frau Struwe in Billingen hatte ihrem Dienstmädchen Marie gekündigt, weil ihrem Gatten, dem Bankangestellten Struwe, gekündigt worden war. Die 25 Mark, die Marie jeden Monat geschickt hatte, fehlen in der Algeierschen Haushaltskasse. Algeier zeigt Johann nicht an. Er untersagt seinem Sohn Paul, in die Achtergruppe des SA-Gruppenführers Kunkel einzutreten. Kunkel besitzt in Oberweilerbach eine gut gehende Gärtnerei und beutet den vormals in Billingen arbeitslosen Gärtner Kößlin, einen jungen SA-Mann, nach Strich und Faden aus.

Marie und Johann verlieben sich ineinander und gehen schließlich aus Vernunftgründen auseinander. Johann Schulz sympathisiert mit den Kommunisten. Er trifft sich mit den Genossen gelegentlich in Billingen.

Als zweiter entdeckt der Bauer Jakob Schüchlin den Steckbrief. Schüchlin war im Billingen vorgeladen worden. Auf dem Amt wurde ihm das Foto seiner toten Frau Susann zur Identifikation vorgelegt. Der tyrannische Bauer hatte die Frau ein Kind nach dem anderen gebären und die Unglückliche obendrein pausenlos schwer arbeiten lassen. Der hartherzige Schüchlin hatte Susann in den Tod getrieben, um an ihr Erbe zu gelangen. Die Frau hatte sich kurz nach einer Geburt an einer abgelegenen Stelle im Dorfbach ertränkt. Schüchlin, innerlich tief befriedigt über den Tod seiner Frau, zeigt Johann nicht an.

Als dritte entdecken Naphtel und der alte Merz fast gleichzeitig den Steckbrief. Der Jude Naphtel will für Merz in Billingen eine Immobilie verkaufen und trifft sich bei der Gelegenheit mit dem alten reichen Bauern in der Kreisstadt. Naphtels Blick fällt zuerst auf das rote Plakat. Instinktiv verbirgt er sein neues Wissen vor seinem Gegenüber, dem alten Geschäftskunden. Da fällt auch schon der Blick des Bauern auf das Plakat. Weder Naphtel noch der alte Merz zeigen Johann an, doch Merz bereitet daheim in seinem "Amtszimmer" eine Anzeige gegen den 'Dorffremden' vor.

Kößlin, so arbeitsam wie Johann, hat sich mit dem Leipziger Arbeiter angefreundet. Johann ist sich durchaus bewusst, aus welcher politischen Ecke der Freund kommt. Johann ahnt, Kößlin könnte ihm gefährlich werden und schnürt sein Ränzlein. Dann bleibt er doch. Das ist ein Fehler. Der Gärtner bringt den Stein ins Rollen. Er verrät er dem SA-Gruppenführer Kunkel seinen neuen Freund. Die 500 Mark will Kößlin nicht. Kunkel hat nichts Eiligeres zu tun, als Johann beim Amtmann Merz anzuzeigen. Merz aber greift in die Schublade und zeigt dem enttäuschten Gärtnereibesitzer die fertige, abgestempelte Anzeige, so dass nicht Kunkel, sondern Merz den Kopflohn von 500 Mark kassieren wird

Interpretation
Solche Sätze wie "Kößlin verrät Johann" oben in der Zusammenfassung des Romaninhaltes sind zwar wahr, aber reine Schlussfolgerungen. Der Leser muss sich diese Wahrheit aus dem lückenhaften Vortrag der keineswegs allwissenden Autorin selbst zusammenreimen: Kunkel sagt zu seinem Untergebenen Kößlin: "Du warst aber lang in der Stadt." Darauf denkt der Angesprochene: 'Dieser Mann ist mein Gruppenführer. Ich muß jetzt eben sofort durch was Schweres durch. Und wenn mich Johann tausendmal dauert.' Dann schließt er die Selbstquälerei mit den Worten ab: "Du, Kunkel, da ist mir vorhin folgendes passiert..." Anna Seghers macht drei Punkte. Der Leser soll sich höchstwahrscheinlich denken, Kößlin war der letzte, der das Plakat gesehen hat. Denn die folgende, lapidar beschriebene "Festnahme" lässt beim besten Willen keinen anderen Schluss zu.

Der Roman ist mehr als die oben unter "Inhalt" skizzierte Kriminalhandlung. Er enthält ein minuziöse Bild dörflichen Lebens mit eindringlichen Charakterstudien. Dazu gehören zum Beispiel die Geschichte der zehnjährigen hoch aufgeschossenen Dora Bastian und ihre Ausbeutung durch missgünstige Verwandte, die Beschreibung der Hochzeit der gelassenen Luise Merz mit dem Dorflehrer, die bitteren Geschichten der blutjungen Braut Sophie Bastian, der Selbstmörderin Susann Schüchlin und des politisch bewussten, gleichberechtigten Ehepaares Rendel. Die Fülle der beschriebenen Untaten der SA muss genannt werden. Sturmführer Zillich aus Botzenbach schlägt Johann mit "unvorstellbarer Brutalität" zusammen. Margarete Bastian holt daheim kaltes Wasser und legt dem Schwerverletzten ein Kissen unter den Kopf. Johann wird von zwei herbeigerufenen Gendarmen abgeführt. Schüchlin kann sich sein Versäumnis nicht verzeihen und muss den durch Unaufmerksamkeit verursachten Schaden verschmerzen. Algeier erschrickt und zieht vor Johann den Hut wie vor einem Toten oder einem Täufling. Andreas Bastian fühlt sich schuldig. Er hätte fragen sollen.

Hervorragend erscheint nicht nur diese soeben kurz angedeutete psychologische Untermauerung menschlichen Verhaltens. Erstaunlich genau kennt sich Anna Seghers als Städterin in alltäglichen Arbeitsabläufen auf dem Dorf aus.

Rezeption
Schrade lobt, Anna Seghers schildere kühl, wertfrei und ohne Propaganda die Nöte der Kleinstbauern kurz vor 1933. Aus dieser Schreibhaltung beziehe der Text "noch heute seine große Ausstrahlung". Des Weiteren erstaunt Schrade die Dominanz des Unterschwelligen in dem Sinne: Entscheidungen im bäuerlichen Handeln (abgesehen von den SA-Männern) sind weniger Resultat eines Kampfes. Algeiers und Schüchlins Verhalten wurzelt vielmehr in jahrhundertealten bäuerlichen Ressentiments. Johann wird von den Kleinbauern also weder verraten noch geschützt.

Vom Entwurf her seien Johann Schulz und Kößlin die beiden Komplementärfiguren. Algeier, der das Wort Klassenkampf noch nie gehört habe, handele instinktiv solidarisch. Hingegen Schüchlin zeige Johann aus Stumpfheit nicht an. Sigrid Bocks Apostrophierung des Romans als düster und ausweglos kann Neugebauer nicht folgen.

Über Johanns politische Motive erfahre der Leser so gut wie nichts. Anna Seghers verbleibe zumeist in ihrer Erzählgegenwart und meide möglichst den Blick zurück. Anhand Zillichs werde gezeigt, wie die Gefährdung kleinbäuerlichen Besitzes durch Kapitalisierung der Landwirtschaft für den Nationalsozialismus empfänglich mache. Batt bedauert die fehlende "geschichtsphilosophische Souveränität und epische Gelassenheit" des Romans angesichts der schweren Niederlage der deutschen Kommunisten im Schreib- und Erscheinungsjahr 1933.

Neugebauer bemerkt eine Abkehr der Autorin von dem in früheren Werken manchmal auftretenden spontanen Kämpfer. Als zum Beispiel Johann bei den Genossen in Billingen Verständnis sucht, halten sie ihm seine Leipziger Messerstecherei vor und pfeifen ihn zurück: "Du... hast wild losgestochen. Na, jetz dämm dich mal, jetz lern was."

Literatur

Textausgaben
 Erstausgabe
 Der Kopflohn. Roman aus einem deutschen Dorf im Spätsommer 1932. Querido Verlag, Amsterdam 1933, Leinen. 265 Seiten

 Verwendete Ausgabe
 Der Kopflohn. Roman aus einem deutschen Dorf im Spätsommer 1932. S. 5–170 in: Anna Seghers: Der Kopflohn. Der Weg durch den Februar. Band II der Gesammelten Werke in Einzelausgaben. 410 Seiten. Aufbau-Verlag GmbH, Berlin 1952

2021 ist das Buch im Aufbau-Verlag Berlin mit Kommentar und Anmerkungsapparat neu erschienen.

Sekundärliteratur
 Heinz Neugebauer: Anna Seghers. Leben und Werk. Mit Abbildungen (Wissenschaftliche Mitarbeit: Irmgard Neugebauer, Redaktionsschluss 20. September 1977). 238 Seiten. Reihe "Schriftsteller der Gegenwart" (Hrsg. Kurt Böttcher). Volk und Wissen, Berlin 1980, ohne ISBN
 Kurt Batt: Anna Seghers. Versuch über Entwicklung und Werke. Mit Abbildungen. 283 Seiten. Reclam, Leipzig 1973 (2. Aufl. 1980). Lizenzgeber: Röderberg, Frankfurt am Main (Röderberg-Taschenbuch Band 15), ISBN 3-87682-470-2.
 Ute Brandes: Anna Seghers. Colloquium Verlag, Berlin 1992. Band 117 der Reihe "Köpfe des 20. Jahrhunderts", ISBN 3-7678-0803-X.
 Andreas Schrade: Anna Seghers. Metzler, Stuttgart 1993 (Sammlung Metzler Band 275 (Autoren und Autorinnen)), ISBN 3-476-10275-0.
 Sonja Hilzinger: Anna Seghers. Mit 12 Abbildungen. Reihe Literaturstudium. Reclam, Stuttgart 2000, RUB 17623, ISBN 3-15-017623-9.
 Günter Helmes: "Manche freut der Regen, die haben noch Korn vom vorigen Jahr, die brauchen keins." Landleben, Landwirtschaft und Kapitalismus in Adam Scharrers Bauernroman Maulwürfe (1933). Mit einleitenden Hinweisen auf Anna Seghers' Der Kopflohn (1933) In: Jahrbuch zur Kultur und Literatur der Weimarer Republik, Band 15, 2011/12, S. 147–176.

Anmerkungen

Einzelnachweise

Werk von Anna Seghers
Literarisches Werk
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Roman, Epik

Der Kopflohn


අතීතයේ සිට ආ ක්‍රමික විකාශනයේ ප්‍රතිඑලයක් ලෙස පුළුල් සහ සංකීර්ණ නීති පද්ධතියක් ශ්‍රී ලංකාවේ ඇත.  ශ්‍රී ලංකාවේ පවත්නා නීතිය අතුරින් අපරාධ නීතිය,සිවිල් නිතිය,පුද්ගල නීතිය ආදී ක්ෂේත්‍රයන් පුද්ගලයින්ගේ අවශ්‍යතාවන් මෙන්ම අයිතිවාසිකම් ආරක්ෂා කරදෙනු වස් බිහි වි පවත්නා නීති පද්ධතීන් වේ. මේ අතුරින් සිවිල් නීතිය පිළිබඳව කෙටි විග්‍රහයක් මෙමගින් සිදුවන අතර,ඒ තුළින් සිවිල් නඩුවක් පවත්වාගෙන යායුතු ආකාරය, ඒ සඳහා නියමිතව ඇති අධිකරණයන් පිළිබඳව මෙන්ම පැමිණිල්ලක් අධිකරණය විසින් ප්‍රතික්ෂේප කළ ඇකි සහ ඉවත දැමිය හැකි අවස්ථා යනාදිය පිළිබඳව ඉතා සරලව සළකා බැලේ.

ප්‍රථමයෙන් සිවිල් නඩුවක් පවත්වගෙන යා යුතු ආකාරය පිළිබඳව සළකා බැලීමේදී, යම් සිවිල් අධිකරණයක නඩුවක් පැවරීමේදි පැමිණිල්ල සැකසීම පිළිබඳවත්,පැමිණිල්ලට විරුද්ධව උත්තර සකස් කිරීමේදීත් ඉතාමත් සැළකිල්ලක් දැක්විය යුතුය.යම් යම් අඩුපාඩු හා දෝෂ සහිතව පැමිල්ලක් හෝ උත්තරයක් ඉදිරිපත් කළහොත් ඉන් අයහපත් ප්‍රතිඑල ඇතිවේ.එනම් අනවශ්‍ය ලෙස නඩුව ප්‍රමාදවීම හා වැඩිපුර මුදලක් ඒ වෙනුවෙන් වැය කිරීමට සිදුවේ. මනාව සකස් කළ පැමිණිල්ලක් යනු තම නඩුවෙන් අඩක්ම සාර්ථක ලෙස නිමවීමක් ලෙස සැළකේ.

සිවිල් නඩු වලදී නඩු පවත්වාගෙන යාමේ ක්‍රියාමාර්ග හෙවත් පටිපාටීන් දෙකක් පවතී.
ලඝුකාර්ය පටිපාටිය
සාමාන්‍යකාර්ය පටිපාටිය        වශයෙනි.

මෙහිදී සළකා බැලිය යුතු කාරණය වන්නේ,නඩුව ඉදිරිපත් කළ යුත්තේ ඉහත පටිපාටීන් දෙක අතුරින් කුමන කාර්ය පටිපාටිය අනුවද යන්නයි.ඉඩම් නඩු,ගෙවල් කුලී හා නෙරපීම් නඩු, ඇතුළු ඇතැම් නඩු වලදි සාමාන්‍ය කාර්යපටිපාටිය අනුගමනය කළයුතු අතර,තෙස්තමේන්තු නඩු ආදියේදී අනුගමනය කරනුයේ ලඝුකාර්ය පටිපාටියයි. මේ පිළිබඳව ද සැළකිල්ලෙන් ක්‍රියා කළ යුතුය.

නියමිත අධිකරණය තුළ නඩුව පැවරීම ද ඉතා වැදගත්ය.නඩුව ඉදිරිපත් කළ යුත්තේ කවර උසාවියට දැයි නිශ්චය වශයෙන්ම දැන ගත යුතුය.ඒ පිළිබඳව සිවිල් නඩු විධාන සංග්‍රහයේ 9 වන වගන්තිය ද පැහැදිළි කරයි. නියමිත අධිකරණය පිළිබඳව සැළකීමේදි,පහත කරුණු විශේෂයෙන් සලකා බැලිය යුතුය.
විත්තිකාර පාර්ශවකරු පදිංචිව සිටින,
ඉඩමක් සම්බන්ධව නම්, ඒ ඉඩම සම්පුර්ණයෙන්ම හෝ එහි කොටසක් පිහිටි,
නඩු නිමිත්ත හටගත්,
ගිවිසුම් පිළිබඳව නඩුවක් නම්,ගිවිසුම ඇති කර ගත් ප්‍රදේශයේ'''

අධිකරණ බලය ඇති දිසා අධිකරණයේ නඩුව පැවරිය යුතුය.

පැමිණිල්ලක් අධිකරණය විසින් ප්‍රතික්ෂේප කළ හැකි හා ඉවත දැමිය හැකි අවස්ථාද බොහෝ පවතී.

පැමිණිල්ලේ සඳහන් කළ යුතු කරුණු වැරදි ලෙසත්,අවශ්‍ය විස්තර වලින් තොරවත්,ප්‍රකාශ කර තිබීම.
අනවශ්‍ය කරුණු ඇතුළත් කර තිබීම.
නඩු නිමිත්ත හෙළි දරව් කර නොතිබීම.
පැමිණිල්ලට අත්සන් කර නොතිබීම හා අත්සනෙහි නිරවද්‍යතාවය සහතික කර නොතිබීම.

යනාදිය එම බොහෝ කාරණා අතර කිහිප ආකාරයක හේතූන් වේ.

මේ ආකාරයට දක්වා ඇති කරුණු පිළිබඳව සළකා, නියමිත ආකාරයෙන් ගොනුකරන ලද නඩුවක් තුලින් සාර්ථකත්වය ලබා ගැනීමට ඇති බාධාවන් මඟහරින බව දැක්විය යුතුමය.

මේ අඩවිත් බලන්න
 නීතිය
 ත්‍යාගය

නීතිය - ශ්‍රී ලංකා

ශ්‍රී ලංකාවේ සිවිල් නීතිය


South Park puede referirse a:

Cine y televisión
South Park, serie de televisión estadounidense de animación.
Anexo:Episodios de South Park.
South Park: Bigger Longer & Uncut, película de 1999 basada en la serie de televisión animada South Park.

Lugares
South Park, Colorado, pueblo ficticio que es la ubicación de la serie animada de televisión del mismo nombre, creada por Trey Parker.
Municipio de South Park, lugar designado por el censo coextensivo con el municipio de South Park en el condado de Allegheny, estado de Pensilvania.
Municipio de South Park (condado de Allegheny, Pensilvania),  municipio ubicado en el condado de Allegheny, estado de Pensilvania.
South Park (San Diego), barrio de San Diego, California, Estados Unidos.
South Park (Wyoming), lugar designado por el censo en el condado de Teton, estado estadounidense de Wyoming.
South Park Slope (Brooklyn), barrio en el distrito de Brooklyn en Nueva York.
South Park View (Kentucky), ciudad en el condado de Jefferson, estado estadounidense de Kentucky.

Sociedad
Republicano South Park (South Park Republican), término popular utilizado para describir lo que algunos autores modernos señalan como una "nueva ola" o generación de adultos jóvenes y adolescentes que tienen creencias políticas de centro-derecha.

Videojuegos
South Park (videojuego), videojuego de disparos en primera persona basado en las primeras temporadas de la popular serie de televisión del mismo nombre.
Anexo:Videojuegos de South Park.

South Park (desambiguación)


The Pterygota () are a subclass of insects that includes all winged insects and the orders that are secondarily wingless (that is, insect groups whose ancestors once had wings but that have lost them as a result of subsequent evolution).

The pterygotan group comprises 99.9% of all insects. The orders not included are the Archaeognatha (jumping bristletails) and the Zygentoma (silverfishes and firebrats), two primitively wingless insect orders. Also not included is Entognatha, which consist of three orders no longer considered to be insects: Protura, Collembola, and Diplura.

Unlike Archaeognatha and Zygentoma, the pterygotes don't have styli or vesicles on their abdomen (also absent in some zygentomans), and with the exception of the majority of mayflies, are also missing the median terminal filament which is present in the ancestrally wingless insects.

The oldest known representatives of the group appeared during the mid-Carboniferous, around 328–324 million years ago, and the group subsequently underwent a rapid explosive diversification. Claims that they originated substantially earlier during the Silurian or Devonian based on molecular clock estimates are unlikely based on the fossil record, and are likely analytical artefacts.

Systematics
Traditionally, this group was divided into the infraclasses Paleoptera and Neoptera. The former are nowadays strongly suspected of being paraphyletic, and better treatments (such as dividing or dissolving the group) are presently being discussed. In addition, it is not clear how exactly the neopterans are related among each other. The Exopterygota might be a similar assemblage of rather ancient hemimetabolous insects among the Neoptera like the Palaeoptera are among insects as a whole. The holometabolous Endopterygota seem to be very close relatives, indeed, but nonetheless appear to contain several clades of related orders, the status of which is not agreed upon.

The following scheme uses finer divisions than the one above, which is not well-suited to correctly accommodating the fossil groups.

Infraclass Palaeoptera
(probably paraphyletic)
 Ephemeroptera (mayflies)
 Palaeodictyoptera †(extinct)
 Megasecoptera †(extinct)
 Archodonata †(extinct)
 Diaphanopterodea †(extinct)
 Protodonata or Meganisoptera †(extinct; sometimes included in Odonata)
 Protanisoptera †(extinct; sometimes included in Odonata)
 Triadophlebioptera †(extinct; sometimes included in Odonata)
 Protozygoptera or Archizygoptera †(extinct; sometimes included in Odonata)
 Odonata (dragonflies and damselflies)

Infraclass Neoptera
Superorder Exopterygota
 Caloneurodea †(extinct)
 Titanoptera †(extinct)
 Protorthoptera †(extinct)
 Plecoptera (stoneflies)
 Embioptera (webspinners)
 Zoraptera (angel insects)
 Dermaptera (earwigs)
 Orthoptera (grasshoppers, etc.)
 Phasmatodea (stick insects – tentatively placed here)
 Grylloblattodea (ice-crawlers – tentatively placed here)
 Mantophasmatodea (gladiators – tentatively placed here)
Proposed superorder Dictyoptera
 Blattodea (cockroaches and termites)
 Mantodea (mantids)
 Alienoptera  †(extinct)
Proposed superorder Paraneoptera
 Psocoptera (booklice, barklice)
 Thysanoptera (thrips)
 Phthiraptera (lice)
 Hemiptera (true bugs)

Superorder Endopterygota
 Hymenoptera (ants, bees, etc.)
 Coleoptera (beetles)
 Strepsiptera (twisted-winged parasites)
 Raphidioptera (snakeflies)
 Megaloptera (alderflies, etc.)
 Neuroptera (net-veined insects)
Proposed superorder Mecopteroidea/Antliophora
 Mecoptera (scorpionflies, etc.)
 Siphonaptera (fleas)
 Diptera (true flies)
 Protodiptera †(extinct)
Proposed superorder Amphiesmenoptera
 Trichoptera (caddisflies)
 Lepidoptera (butterflies, moths)

Neoptera orders incertae sedis
 Glosselytrodea †(extinct)
 Miomoptera †(extinct)

References

External links

Insect taxonomy
Arthropod subclasses
Extant Pennsylvanian first appearances
Dicondylia

Pterygota


En bispestav er et magt- og værdighedstegn for biskoppen i de kristne kirker. Den har typisk form som en krumstav, men også stave med andre udformninger, f.eks. et krucifiks (anvendes af paven) eller med hoved formet som et T (i den ortodokse kirke), findes.

Bispestaven anvendes især inden for den katolske kirke, men også nogle protestantiske kirker benytter den. Staven er en symbolsk hyrdestav, og fremstiller biskoppens rolle som den øverste hyrde i sit stift. En præst, en pastor, er også en hyrde (ordet betyder hyrde på latin), men bærer ingen stav. Staven afsluttes i en krumning eller en spiral, der kan forestille en planteranke eller en slange. Denne krumning er ofte lavet som udskåret arbejde i elfenben, men også metaller benyttes.

Stavens historiske rødder er ukendte. Det er blevet foreslået, at den kan være en augurstav eller en vandrestav snarere end en hyrdestav.

Kristendom

Bispestav


Den gamle mand og søen er en dansk oplysningsfilm fra 2005, der er instrueret af Sven Daniel Vinge Madsen og Jonas Broge Richelsen.

Handling
Midt inde i Afrika på bredden af en langstrakt sø ligger et næsten glemt land, Malawi. Det hører til et af de fattigste lande på kontinentet, men alligevel møder man livsmod og optimisme på søbredden i denne film, der besøger et rederi med fiskeflåde.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2005

Malawi
Oplysningsfilm fra Danmark
Film om alderdom

Den gamle mand og søen


Yvonne de Montfort Boyer Sugden, née le  à Amersham (Buckinghamshire), est une patineuse artistique britannique, triple championne de Grande-Bretagne de 1954 à 1956 et double vice-championne d'Europe en 1955 et 1956.

Biographie

Carrière sportive
Yvonne Sugden est triple championne de Grande-Bretagne entre 1954 et 1956.

Elle représente son pays à cinq championnats européens (1952 à Vienne, 1953 à Dortmund, 1954 à Bolzano, 1955 à Budapest et 1956 à Paris) où elle obtient une médaille de bronze en 1954 et deux médailles d'argent en 1955 et 1956 ; cinq mondiaux (1951 à Milan, 1953 à Davos, 1954 à Oslo, 1955 à Vienne et 1956 à Garmisch-Partenkirchen) ; et les Jeux olympiques d'hiver de 1956 à Cortina d'Ampezzo.

Palmarès

Liens externes

Patineuse artistique britannique
Patineuse artistique aux Jeux olympiques d'hiver de 1956
Naissance en octobre 1939
Naissance à Amersham

Yvonne Sugden


තෙන්මොසි "ගයාත්‍රි" රාජරත්නම්  (මියගියේ 1991 මැයි 21) යනු, 1991 මැයි 21 වන දිනදී, ඉන්දියාවේ තමිල්නාඩු ප්‍රාන්තයේ චෙන්නායි  නුවරට ආසන්න ශ්‍රීපෙරුම්බුදූර්හී පැවැති රැලියකදී එවක ඉන්දියානු අගමැති වූ රජීව් ගාන්ධි මහතාව සහ තවත් සිවිල් වැසියන් 13 දෙනෙකු මරාගෙන මැරෙන බෝම්බ ප්‍රහාරයකින් ඝාතනය කල, ඝාතකයා වෙයි. ඇය දෙමළ ඊළාම් විමුක්ති කොටි ත්‍රස්ථ සංවිධානයේ සාමාජිකාවක් ලෙස හැඳින්වේ. රාජරත්නම් යන නාමයට අමතරව, ගයාත්‍රි සහ ධනූ යන නම් වලින්ද ඇයව හඳුන්වා තිබෙයි. ඇයගේ උපන් වසර පිළිබඳ නිශ්චිත සඳහනක් නොමැත.

ප්‍රහාරය සැලසුම් කල මහ මොළකරු වූ සිවරාසන් සහ මරාගෙන මැරුණු බෝම්බකාරිය වූ ධනූ, ඉන්දියානු රෝ (Research and Analysis Wing/RAW) සංවිධානය වෙතින් පුහුණුව ලත් සටන්කාමීන් දෙදෙනෙකු බව පැවසෙයි.

පසුබිම
ඉන්දියාවේ ඒවනවිට පැමිණෙමින් තුබූ පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයේ ප්‍රචාරක කටයුතු වෙනුවෙන් රජීව් ගාන්ධි මහතා ශ්‍රීපෙරුම්බුදූර් වලට පැමිණි අවස්ථාවේදී, මෙම මරාගෙන මැරෙන බෝම්බ ප්‍රහාරයට හසුවිය. ඔහු බලයේ සිටි ධූර කාලයේ, එවක ශ්‍රී ලංකා ජනපති ජේ. ආර්. ජයවර්ධන මහතා සමග ඇතිකරගත් ඉන්දු-ලංකා ගිවිසුම ක්‍රියාත්මක කරමින්, 1987 දී ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදාව ශ්‍රී ලංකාව වෙත එවන ලදී. නමුත් ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදාවේ ක්‍රියා කලාපය නිසා ඔවුහූ, දෙමළ සටන් සංවිධාන අතර සහ සාමාන්‍ය දමිළ ජනයා අතර පිළිකුලට ලක්වූහ.

මෙම මරාගෙන මැරෙන බෝම්බ සිදුවීමට සම්බන්ධ රාජරත්නම්, ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදා භටයින් අතින් දූෂණයට ලක්වූ බවත්, ඇගේ සොයුරන් ඔවුන් විසින් ඝාතනයට ලක්කරනු ලැබූ බවත් සඳහන්ය.

දඬුවම් නියම වීම
1998 වසරේ සිට වසර 7 කට පසු, ඉන්දියානු අධිකරණය මෙම සිදුවීමට සම්බන්ධ වූ පුද්ගලයෝ 26 දෙනෙකු වැරදිකරුවන් ලෙස තීන්දු කරන ලදී. ඉන් පුද්ගලයෝ සිව් දෙනෙකුට මරණ දණ්ඩනය නියම විණි.

මේවාද බලන්න
 දෙමළ ඊලාම් විමුක්ති කොටි ත්‍රස්තවාදීන් සිවිල් වැසියන්ට එල්ල කල ප්‍රහාර ලයිස්තුව

භාහිර සබැදි
ඉන්ටරිම් රිපෝට් ඔෆ් ද ජේන් කොමිෂන් ඔෆ් ඉන්ක්වයරි ඉන් ටු ද ඇසසිනේෂන් ඔෆ් ශ්රී රජිව් ගාන්ධි
පින්තූර:
වමේ සිට දකුණට : කෝකිලා වානි (තරුණ කොන්ග්‍රසයේ ආධාරකරු), තෙන්මොසි රාජරත්නම් (කණ්නාඩි පැලැඳ සිටින්නිය), ලතා කණන් (කොන්ග්‍රස් පක්ෂ ආධාරකරු), සිවරාසන් (ප්‍රහාරයේ මහ මොළකරු, මාධ්‍යවේදියෙක් ලෙස)
පිපිරවීමට පෙර රජිවි ගාන්ධි තමා වට කොට ගත් ජනයා සමග:
පිපිරීමෙන් පසු ඝාතකයාගේ හිස:

මූලාශ්‍ර

Liberation Tigers of Tamil Eelam members

තේන්මොලි රාජරත්නම්


Marie-Claire Alain (født 10. august 1926 i Saint-Germain-en-Laye, død 26. februar 2013 i Le Pecq, Paris) var en fransk organist og musikpædagog. Hun blev især kendt for sin mange indspilninger.

Historie
Hun var datter af komponisten og organisten Albert Alain. Hendes to søskende Olivier (1918-1994) og Jehan (1911-1940) var komponister og organister.

Marie-Claire Alain studerede orgel ved Marcel Dupré på Conservatoire de Paris, og klaver med Yves Nat. Sidstnævnte rådede hende til at spille orgel, da han mente hun havde "organist hænder".

Som koncert organist afholdte hun over 2.000 koncerter over hele verden, og lavede over 260 indspilninger med orgelværker af blandt andre Johann Sebastian Bach, Dietrich Buxtehude, Nicolaus Bruhns, Georg Böhm, François Couperin, Nicolas de Grigny, Louis-Claude Daquin, Johann Pachelbel, Felix Mendelssohn Bartholdy, César Franck, Jehan Alain, samt orgelkoncerter af Francis Poulenc, Georg Friedrich Händel, Carl Philipp Emanuel Bach, Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart og Antonio Vivaldi.

Marie-Claire Alain var en meget efterspurgt underviser. Fra 1956 til 1972 underviste hun på sommerakademiet for organister i Haarlem, Holland. Hun gav også Master Class i hele verden.

Udvalgte anerkendelser og priser
 Léonie Sonnings Musikpris (1980)
 Ridder af Dannebrog
 Æresdoktor ved Colorado State University
 Æresdoktor ved Southern Methodist University
 Grand Officier af Æreslegionen (2012)

Referencer

Eksterne henvisninger

Personer fra Paris
Modtagere af Léonie Sonnings musikpris
Organister fra Frankrig
Riddere af Æreslegionen
Riddere af Dannebrog

Marie-Claire Alain


Le Bénin est un pays d'origine et de transit pour les enfants soumis à la traite des personnes, plus précisément à des conditions de travail forcé et de prostitution forcée. Jusqu'à récemment, les analystes considéraient également le Bénin comme un pays de destination pour les enfants étrangers amenés dans le pays et soumis au travail forcé, mais de nouvelles informations provenant de sources gouvernementales et non gouvernementales indiquent que le nombre total de ces enfants n'est pas significatif. La majorité des victimes sont des filles soumises à la servitude domestique ou au commerce du sexe à Cotonou, la capitale administrative. Certains garçons sont forcés de travailler dans des fermes, de travailler dans la construction, de produire des objets d'artisanat ou de vendre des articles dans la rue. De nombreux trafiquants sont des parents ou des connaissances de leurs victimes, exploitant le système traditionnel du vidomègon. Traduit par enfant placé, c'est un système dans lequel les parents envoient leurs enfants vivre et travailler auprès des parents plus riches, généralement dans les zones urbaines. Selon certains rapports, certains touristes visitant le parc national de la Pendjari, dans le nord du Bénin, exploitent des jeunes filles mineures à des fins de prostitution, dont certaines pourraient être des victimes de la traite. Les enfants béninois recrutés à des fins d'exploitation par le travail forcé à l'étranger sont principalement destinés au Nigeria et au Gabon. Mais, certains vont également en Côte d'Ivoire et dans d'autres pays africains, où ils peuvent être forcés à travailler dans des mines, des carrières ou dans le secteur du cacao.

Depuis des années, plusieurs conventions internationales apparues et ratifiées par la majorité des pays africains, prohibent le trafic des enfants. Parmi celles qui font référence au travail forcé et au trafic, il y a la convention  de l'organisation internationale de travail (OIT) sur le travail forcé de 1930, la Convention supplémentaire sur l'abolition de l'esclavage, les institutions et les pratiques similaires à l'esclavage de 1956, la convention relative aux droits de l'enfant de 1989 notamment son article 35, la charte africaine des droits et du bien-être de l'enfant (Articles 24 et 29), et la convention  de l'OIT relative aux pires formes de travail des enfants de 1999.
Le gouvernement du Bénin ne se conforme pas entièrement aux normes minimales pour l'élimination de la traite des êtres humains. Toutefois, malgré des ressources limitées, on note quelques efforts significatifs pour y parvenir. Au cours de l'année dernière, le gouvernement a pris des mesures pour accélérer les poursuites contre les auteurs de la traite et augmenter le nombre d'activités de protection et de prévention. Dans le but de prévenir la traite des êtres humains, il a promulgué trois décrets réglementant les mouvements d'enfants à l'entrée et à la sortie du Bénin et a poursuivi ses efforts à l'échelle du pays pour enregistrer les naissances et délivrer des certificats de naissance à tous les citoyens. Cependant, le gouvernement n'a pas recueilli et mis à la disposition de ses citoyens et de ses partenaires des données précises sur l'application de la loi en matière de traite des êtres humains. En outre, il n'a pas donné à ses fonctionnaires une formation spécialisée sur la manière de reconnaître, d'enquêter et de poursuivre les cas de traite.

Le Bureau du département d'État américain chargé de surveiller et de combattre la traite des personnes a placé le pays dans la "liste de surveillance de niveau 2" en 2017 et se trouve actuellement dans le "niveau 2".

Poursuite
Le gouvernement a poursuivi ses efforts pour traduire en justice les auteurs de la traite au cours de la période considérée. Sur le plan législatif, il n'interdit pas toutes les formes de traite. En revanche, la loi de 2006 relative au transport des mineurs et à la répression de la traite des enfants criminalise toutes les formes de traite des enfants et prévoit des peines pouvant aller jusqu'à 20 ans d'emprisonnement. Ces peines sont suffisamment sévères et dépassent celles prévues pour le viol. La loi sur la traite des enfants https://sgg.gouv.bj/doc/decret-2005-469/download ne couvre pas les adultes, bien que les lois existantes contre l'enlèvement et l'exploitation du travail offrent une certaine protection aux personnes âgées de plus de 18 ans. Le ministère de la Justice, de la Législation et des Droits de l'homme a indiqué que les huit tribunaux du Bénin ont traité un total de 200 cas de trafic d'enfants et de délits connexes, y compris l'enlèvement d'enfants et la corruption d'enfants. À la fin de la période couverte par le rapport, 155 affaires étaient en instance, cinq avaient été rejetées et 40 avaient abouti à des condamnations. Le gouvernement n'a pas précisé lesquelles de ces affaires concernaient la traite d'enfants et n'a pas fourni d'informations sur les peines infligées aux trafiquants condamnés. La Brigade de Protection des Mineurs (BPM) a traité 58 cas de trafic d'enfants ou de déplacement illégal d'enfants hors du pays sans autorisation parentale, amenant 17 auteurs devant le tribunal de Cotonou pour une enquête plus approfondie et des poursuites. Les gendarmes du village de Porga ont arrêté des trafiquants présumés qui tentaient de traverser la frontière entre le Bénin et le Burkina Faso en direction de la Côte d'Ivoire avec cinq enfants en avril 2009. Les auteurs ont été livrés au tribunal de Natitingou. Une fois encore, il n'y a pas eu d'informations sur l'issue de l'affaire Porga, ni de données sur les affaires traitées par d'autres services de police. Il n'y a pas eu non plus de preuves de la complicité de fonctionnaires du gouvernement béninois dans des délits de trafic. Bien que les membres supérieurs de la police aient reçu une formation sur les questions de traite des enfants dans le cadre de leur formation à l'académie de police, les autres fonctionnaires n'ont pas été formés pour reconnaître, enquêter et poursuivre les infractions de traite.

Protection
Quatre ministères du gouvernement et plusieurs donateurs internationaux et ONG ont utilisé efficacement leurs partenariats pour élargir la capacité du Bénin à aider, rapatrier et réintégrer les victimes de la traite en 2009. La BPM a déclaré avoir secouru 266 victimes de la traite alors qu'elles étaient transportées vers et depuis le Nigeria, le Gabon, la Côte d'Ivoire, le Mali et le Togo ; ces sauvetages sont le fruit de partenariats avec les autorités de ces pays. Ce chiffre représente une augmentation de 22 sauvetages supplémentaires par rapport à l'année précédente. En outre, en collaboration avec l'UNICEF et les autorités gabonaises, le gouvernement a rapatrié 28 enfants béninois, dont certains pouvaient être des victimes de la traite, sauvés d'un bateau transportant des migrants clandestins au large des côtes du Gabon. Dans la plupart des cas, la BPM a pris en charge les victimes une fois au Bénin et, après un entretien visant à confirmer leur statut de victimes de la traite, elle les a généralement dirigées vers un réseau d'abris à long terme des ONG. La BPM détient les victimes récupérées dans un grand centre d'hébergement de transit construit par le gouvernement à cotonou, dont le personnel est composé de sept membres d'ONG, jusqu'à ce que les victimes soient transférées dans un centre d'hébergement d'ONG pour leur réintégration. En 2009, le refuge de la BPM a accueilli 941 enfants, dont beaucoup étaient des victimes de la traite, et leur a offert une assistance juridique, médicale et psychologique. Le ministère de la famille et de la solidarité nationale a travaillé avec les ONG pour réunir les enfants avec leurs familles. Aucun enfant ne retourne dans sa communauté d'origine tant qu'il n'existe pas de point de réinsertion adéquat, tel qu'une école, un centre professionnel ou un apprentissage. Le Bénin a étendu l'accès de ces enfants au réseau national des centres de promotion sociale, qui fournissent des services sociaux de base dans chacune des 77 communes du pays. Les victimes étrangères de la traite des êtres humains ont reçu une assistance du gouvernement par le biais du BPM et des centres de promotion sociale avant leur rapatriement. Selon une ONG qui dirige le rapatriement et l'hébergement des victimes béninoises des carrières d'Abeokuta au Nigeria, le ministère béninois de la Famille, la BPM et le consulat du Bénin au Nigeria ont rapatrié 20 victimes de la traite entre août et décembre 2009. Le BPM et le bureau de suivi de la famille et de l'enfant du ministère de la famille ont tous deux créé des bases de données opérationnelles sur la traite des enfants au cours de l'année, mais aucun d'entre eux n'a fourni de données sur les victimes de la traite pendant la période considérée. Les fonctionnaires ont encouragé les victimes à participer à l'enquête sur les trafiquants, mais ont empêché les enfants de prendre part au procès, sauf si un juge l'exigeait. Les victimes n'ont pas été incarcérées ou condamnées à des amendes de manière inappropriée pour des actes illégaux commis en conséquence directe de la traite, mais le gouvernement ne disposait pas d'un mécanisme de dépistage des victimes de la traite parmi les populations de femmes et d'enfants qui se prostituent.

Prévention
Grâce à des partenariats avec des agences locales et internationales, le Bénin a apporté un soutien partiel à plusieurs nouveaux programmes visant à prévenir la traite des enfants. En 2009, le ministère de la famille, avec le soutien de donateurs étrangers, a créé 142 nouveaux comités locaux pour permettre la surveillance communautaire au Bénin et le long de la frontière Bénin-Nigeria. La BPM, les agents d'immigration et les gendarmes se sont installés aux postes frontaliers internationaux pour contrôler les voyageurs et surveiller le transport des enfants. Ces observateurs se sont appuyés sur les dénonciateurs communautaires pour les alerter sur les cas suspects. En outre, le gouvernement a achevé plus tôt que prévu son plan national 2008-2012 de lutte contre la traite et le travail des enfants. En 2009 également, il s'est associé à des partenaires étrangers pour mettre en œuvre un deuxième projet de lutte contre la traite des enfants visant à améliorer les conditions de vie et à faire progresser le respect des droits des enfants, s'attaquant ainsi aux principales causes structurelles du problème de la traite au Bénin. En partenariat avec l'UNICEF et une grande banque régionale, il a lancé une campagne de sensibilisation de sept jours contre le tourisme sexuel impliquant des enfants. Le gouvernement a dispensé une formation aux troupes béninoises sur les questions de trafic et d'exploitation des enfants avant leur déploiement à l'étranger dans le cadre de missions internationales de maintien de la paix.

Articles connexes
 Criminalité au Bénin
 Droits de l'homme au Bénin

Notes et références

Droits de l'homme au Bénin
Criminalité au Bénin

Trafic des êtres humains au Bénin


La Coupe des Pays-Bas de football 1999-2000, nommée la KNVB beker, est la  édition de la Coupe des Pays-Bas. La finale se joue le 21 mai 2000 au stade De Kuip à Rotterdam.

Le club vainqueur de la coupe est qualifié pour le premier tour de la Coupe UEFA 2000-2001.

Finale
Le SV Roda JC Kerkrade gagne la finale contre le NEC Nimègue et remporte son deuxième titre. La rencontre s'achève sur le score de 2 à 0.

Notes et références

Lien externe
 tous les résultats de la Coupe 99-00 sur rsssf.com

1999-2000
Pays-Bas
Football
Football


Tyndnæbbet skråpe () er en stormfugl, der yngler ved de sydøstlige kyster af Australien og på Tasmanien. Den trækker til det nordlige Stillehav uden for yngletiden.

Kilder
 Avibase - the world bird database

Stormfugle

Tyndnæbbet skråpe


Gram según Saxo Grammaticus en su Gesta Danorum fue uno de los primeros reyes legendarios de la protohistoria de Dinamarca durante los primeros siglos de la Era cristiana. Gram aparece como un rey guerrero, hijo de Skjöld, que ataca al rey de los sajones el día de su boda, lo mata y secuestra a su esposa Signe, hija del rey finés Sumble. De esa relación nace Hadingus. Gram muere en el campo de batalla contra el rey noruego Svipdag.

Etimología
La palabra en nórdico antiguo *gramr significa "feroz" pero también "rey" y es probablemente el origen del nombre de Gram, quizás fue una mala interpretación de Saxo ya que no existe ninguna otra fuente antigua que mencione un rey llamado Gram.

Véase también
 Reinos vikingos de Dinamarca

Referencias

Bibliografía
 Dumézil, Georges (1973). From Myth to Fiction : The Saga of Hadingus. Trans. Derek Coltman. Chicago: U. of Chicago Press. ISBN 0-226-16972-3.
 Davidson, Hilda Ellis (ed.) and Peter Fisher (tr.) (1999). Saxo Grammaticus : The History of the Danes : Books I-IX. Bury St Edmunds: St Edmundsbury Press. ISBN 0-85991-502-6. First published 1979-1980.

Enlaces externos
 Elton, Oliver (tr.) (1905). The Nine Books of the Danish History of Saxo Grammaticus. New York: Norroena Society. Disponible en línea
 Olrik, J. and H. Ræder (1931). Saxo Grammaticus : Gesta Danorum. Disponible en línea

Reyes vikingos legendarios de Dinamarca

Gram de Dinamarca


Enchanted Folk and the School of Wizardry, conocido en Estados Unidos como Magician's Quest: Mysterious Times, es un videojuego creado por Konami para la consola Nintendo DS en el año 2008. Tiene un parecido a Animal Crossing por los residentes que son animales y  el jugador que es el único humano del lugar. La diferencia es que se puede ir al colegio, hacer conjuros mágicos, tocar música, comer tallarines, crearte la forma de personaje y muchas cosas más.

Enlaces externos
Web oficial (en japonés)

Videojuegos para Nintendo DS
Videojuegos de Konami
Videojuegos de simulación de vida
Videojuegos de 2008
Videojuegos con protagonistas de género seleccionable
Videojuegos de un solo jugador y de multijugador


ගීත
ගීත ප්‍රබන්ධය - මහාචාර්ය සුනිල් ආරියරත්න
දකිම් දෝ - විශාරද නන්දා මාලිනී

රංගනය
ජෝ අබේවික්‍රම(මල්දෙණියේ සිමියොන්)
අනෝජා වීරසිංහ (ජේන් / සෝමාවතී)
රවින්ද්‍ර රන්දෙණිය (දයාරත්න)
ස්වර්ණා මල්ලවආරච්චි (ගුණවතී)
සනත් ගුණතිලක (ජස්ටින්)
දයානන්ද ජයවර්ධන (ජා සැරයන්)
නවනන්දන විජේසිංහ (දාවිත්)
වින්සන්ට් වාස් (ගම්මුලාදෑනි)
විල්සන් කරුණාරත්න (විලිසොන්)
දයා අල්විස් (චාලි)
ජේ. එච්. ජයවර්ධන (තම්බි මුදලාලි)
ස්ටැන්ලි පෙරේරා (හාමුදුරුවෝ)
ඇලෙක්සැන්ඩර් ප්‍රනාන්දු (මැහුම්හලේ මුදලාලි)
තලතා ගුණසේකර (රොසලින්)
ජයසේකර අපොන්සු
වින්ද්‍යා ද සේරම්
සම්පත් විජේසිංහ
තිස්ස උඩංගමුව
ශ්‍රීනාත් මල්දෙණිය
ප්‍රියා රණසිංහ
අවන්ති අපොන්සු
රමණී ෆොන්සේකා

නිෂ්පාදනය
සහාය අධ්‍යක්ෂණය – අශෝක නිශ්ශංක
කැමරා අධ්‍යක්ෂණ සහාය රංජිත් පෙරේරා
සංස්කරණ සහාය  - ටිෂාන් පෙරේරා
අංග රචනය – රංජිත් මතඟවීර
කලා අධ්‍යක්ෂණය – ලයනල් සිල්වා
ශබ්ද පරිපාලනය – මයිකල් සත්‍යනාදන් - කේ. පී. කේ. බාලසිංහම්
ශබ්ද සහාය – විමල් ජයසිංහ – ජී. ඇලෝසියස් - ඒ. අයි. අමරසිංහ – ජී. සුන්දරරාජ්
කාර්මික සහාය – එම්. ඩී. සුමතිපාල – නිහාල් පෙරේරා - සරත් සූරියකුමාර
කාර්මික සේවය – ඩී. එන්. එප්. සී. සමාගම
විදුලි කාර්මික – නන්දන ප්‍රනාන්දු
දිග ප්‍රමාණය - අඩි 14385
ආරම්භක පිටපත් ප්‍රමාණය – 10 (පස්වන ප්‍රදර්ශන මණ්ඩලය)
ප්‍රචාරක කළමනාකරු - ප්‍රේම් දිසානායක
නිශ්චල ඡායාරූප – රංජිත් පෙරේරා, ටීෂාන් පෙරේරා
නිෂ්පාදන කළමනාකරු - ආර්. ඩී. අතපත්තු - ටීෂාන් පෙරේරා

මල්දෙණියේ සිමියොන්


Kimball es la estación terminal de la línea Marrón del Metro de Chicago. La estación se encuentra localizada en 4755 North Kimball Avenue en Chicago, Illinois. La estación Kimball fue inaugurada el 14 de diciembre de 1907.  La Autoridad de Tránsito de Chicago es la encargada por el mantenimiento y administración de la estación. La estación fue renovada y abierta el 12 de enero de 2007.

Descripción
La estación Kimball cuenta con 1 plataforma central, 1 plataforma lateral y 3 vías. La estación también cuenta con 73 de espacios de aparcamiento.

Conexiones
La estación es abastecida por las siguientes conexiones:
 Rutas del CTA Buses: #81 Lawrence #82 Kimball/Homan #93 California/Dodge

Referencias

Enlaces externos

 Estación Kimball
 Líneas y estaciones del Metro de Chicago

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1907
Estaciones de la línea Marrón (Metro de Chicago)
Terminales del Metro de Chicago

Kimball (Metro de Chicago)


An Rytidosperma carphoides in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Ferdinand von Mueller ngan George Bentham, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Henry Eamonn Connor och Elizabeth Edgar. An Rytidosperma carphoides in nahilalakip ha genus nga Rytidosperma, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rytidosperma

Rytidosperma carphoides


නාගදීප පුරාණ විහාරය ශ්‍රී ලංකාවේ උතුරු පළාතේ යාපනය දිස්ත්‍රික්කයට අයත් නාගදීප දිවයිනෙහි පිහිටි විහාරස්ථානයක් වේ. එය මෙරට සොළොස්මස්ථාන අතුරින් එකක් සේ පිළිගැනේ.බුදුරජාණන් වහන්සේ බුද්ධත්වයෙන් පස්වන වර්ෂයේ හි බක් පොහොය දිනක මැණික් පුටුව වෙනුවෙන් අරගල කළ චූලෝදර මහෝදර යන නාග ගෝත්‍රිකයන් දමනය මෙහි විශේෂ සිදුවීමකි.

ආශ්‍රිත
 කදුරුගොඩ විහාරය

මූලාශ්‍ර

නාගදීපය
යාපනය දිස්ත්‍රික්කයේ බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන

නාගදීප පුරාණ විහාරය