Newgrounds is a company and entertainment website founded by Tom Fulp in 1995. It hosts user-generated content such as games, films, audio, and artwork. Fulp produces in-house content at the headquarters and offices in Glenside, Pennsylvania.

In the 2000s and 2010s, Newgrounds played an important role in Internet culture, and in Internet animation and independent video gaming in particular. It has been called a "distinct time in gaming history", a place "where many animators and developers cut their teeth and gained a following long before social media was even a thing", and "a haven for fostering the greats of internet animation".

Content

User-generated content can be uploaded and categorized into either one of the site's four web portals: Games, Movies, Audio, and Art. A Movie or Games submission entered undergoes the process termed "judgment", where it can be rated by all users (from 0 to 5 stars) and reviewed by other users. The average score calculated at various points during judgment determines if whether the content will be "saved" (added onto the database) or "blammed" (deleted with only its reviews saved in the "Obituaries" section).

Since Adobe Flash Player was shut down on most current browsers by late 2020, Newgrounds uses the Ruffle emulator, an Adobe Flash emulator written in Rust and is sponsored by Newgrounds along with other popular sites like Cool Math Games and Armor Games for content created with Flash. As of 2022, Ruffle only supported a select few number of Flash projects written in ActionScript 3.0 which meant users had to download the "Newgrounds Player", the site's own Flash emulator which it used prior to Ruffle, to run projects written in AS3.

Art and Audio are processed using a different method called "scouting", which the site describes as "a way to vet users and weed out spam, stolen works, low quality submissions, etc." All users can put art and audio onto their own page, but only those that are "scouted" will appear in the public area. Like the judgment system, it stops stolen content, spam, or prohibited material reaching the public area, relying on users and site moderators. Once an individual is scouted, they are given the privilege to scout others, though users caught scouting other users who regularly break the site's terms of service and/or guidelines ("abusing the system") get unscouted themselves.

Content and context are liable to be reported for review to the moderators and staff members by flagging it for violations to the site's guidelines. A weighted system recognizes experienced users and gives their flag more voice. Newgrounds' homepage includes featured submissions from each category, as well as awards and honors to users whose submission that fall under the site's requirements to earn them. Members of Newgrounds also organize animations called "collabs" through the discussion forum on the site. Some scholars noted that while hundreds of these "collabs" are produced every year, only 20% are completed due to stress on those making the animations, while other scholars said that animators maintain a "strong sense" of authorship and ownership of what they produce, especially solo animators.

Although the site hosted animations about Osama bin Laden, Saddam Hussein, and the Taliban, some scholars argued that the site has had a "relatively balanced" conversation on politics, even though those with right-wing views reflect a "sizable part" of the site's user base.

History

In 1991, at the age of 13, Tom Fulp launched a Neo Geo fanzine called New Ground and sent issues to approximately 100 members of a club originating on the online service Prodigy. Using a hosting service, he launched a website called New Ground Remix in 1995, which increased in popularity during the summer of 1996 after Fulp created the BBS games Club a Seal and Assassin while a student at Drexel University. He then created Club a Seal II and Assassin II, along with a separate hosting site titled New Ground Atomix. The 1999 release of Pico's School, a Flash browser game that "exhibited a complexity of design and polish in presentation that was virtually unseen in amateur Flash game development" of the time helped establish Newgrounds as a "public force."

While Macromedia Flash Player was required for Newgrounds in order to play specific games, the site also brought together members who were interested in producing Flash games and gained "considerable online influence" as a result. It subsequently became one of the most "active Flash creator communities in the English-speaking Internet" and served as a place that game developers could begin their careers. Flash was once described by Newgrounds as the "driving force" behind the site. Even so, those on the site had a "low tolerance for poor quality work", referring mainly to humor and storytelling instead of animation quality. Some animators on the site moved to YouTube by the mid-2000s.

By November 2008, Newgrounds had over 1.5 million users and over 130,000 animations. This had increased by August 2010, when it was reported that the site had over 2.2 million users and over 180,000 games and animated films, most of which were animations made by only one person, with others collaboratively made by various individuals. It was also said in 2013 that users had created "hundreds of thousands of animated movies and online games".

Time ranked the website at No. 39 on its list of "50 Best Websites" in 2010.

In 2018, Newgrounds began to encourage contributors to submit their games in an HTML5 format rather than Flash. In November and December, it experienced surges of new members originally from Tumblr when that site began restricting adult content after illegal child pornography was found on it, resulting in the Tumblr iOS app being removed from the App Store.

In the summer of 2019, the administration of Newgrounds unveiled the Newgrounds Player, which has been described as a "solution for playing Flash games and movies" hosted on the site.

In April 2021, an update for the browser game Friday Night Funkin' was exclusively released on Newgrounds at the time, causing the site's server to become overloaded after an influx of site traffic.

In July 2021, Fulp received the Game Developers Choice Awards Pioneer Award for his contributions to establishing Newgrounds and subsequent work in The Behemoth.

See also

Internet art
History of the Internet
List of video game websites

References

Citations

Sources

2000s in Internet culture
2010s in Internet culture
American entertainment websites
Browser-based game websites
Cheltenham Township, Pennsylvania
Flash games
Free music download websites
Art websites
Internet forums
Internet properties established in 1995
Image-sharing websites
Companies based in Montgomery County, Pennsylvania

Newgrounds


Christophe Zoa (Yaoundé, 10 de junho de 1961) é bispo de Sangmélima.

O arcebispo de Yaoundé, Jean Zoa, o ordenou sacerdote em 15 de junho de 1991.

Papa Bento XVI nomeou-o em 30 de novembro de 2006 bispo auxiliar de Yaoundé e bispo titular de Hilta. O arcebispo de Yaoundé, Simon-Victor Tonyé Bakot, deu-lhe a consagração episcopal em 3 de fevereiro do ano seguinte; Os co-consagradores foram Eliseo Antonio Ariotti, Núncio Apostólico em Camarões e Guiné Equatorial, e Antoine Ntalou, Arcebispo de Garoua.

Em 4 de dezembro de 2008 foi nomeado Bispo de Sangmélima e foi empossado em 30 de janeiro do ano seguinte.

Ver também

Bispos católicos dos Camarões

Christophe Zoa


Ein Legalisator ist eine Person, die in den österreichischen Bundesländern Tirol und Vorarlberg in Grundbuchsangelegenheiten die Echtheit von Unterschriften bestätigen (beglaubigen) darf. Diese Tätigkeit betrifft nur die Unterschrift von Privatpersonen, sie ist in anderen Bundesländern Notaren und anderen Stellen (Gerichten, Vermessungsämtern, anderen Behörden) vorbehalten.

Grundlagen
Bei der Neuordnung des Grundbuchverfahrens im 19. Jahrhundert gab es in manchen Gegenden Tirols und Vorarlbergs nicht genug Notare und andere Stellen, um solche Beglaubigungen durchführen zu können. Zudem wäre die Zufahrt zu diesen Stellen aus den viele Kilometer langen Tälern unzumutbar lang gewesen, um bloß durch persönliches Erscheinen eine Unterschrift beglaubigt erhalten zu können (Anträge an Grundbücher konnten auch per Post eingebracht werden, sodass das persönliche Erscheinen zur Unterschriftenbeglaubigung das nahezu einzige organisatorische Hindernis einer Grundbuchsabwicklung bildete).

Die Funktion geht auf zwei Gesetze aus den Jahren 1897 und 1900 zurück. Es sind dies hauptsächlich Artikel X des "Tiroler Grundbuchsanlegungsreichsgesetzes", das ist das Gesetz, womit für den Fall der Einführung der Grundbücher in Tirol einige grundbuchsrechtliche Sonderbestimmungen und erleichternde Gebürenvorschriften erlassen und Beschränkungen der Theilung von Gebäuden nach materiellen Antheilen eingeführt werden und das ähnlich bezeichnete "Vorarlberger Grundbuchsanlegungsreichsgesetz".

Die Legalisatoren dürfen für ihre Tätigkeit Gebühren einheben, die in einer Verordnung des Justizministers geregelt sind. Zuletzt wurde diese Verordnung 2023 erlassen. Die Legalisierungsgebühr richtet sich nach der Höhe des im Vertrag genannten Betrages.

Vorgangsweise
Der Legalisator kann die Beglaubigung nur dann abwickeln, wenn Gemeindebürger der jeweiligen Gemeinde beteiligt sind, weiters nur für Verträge und andere Urkunden, bei denen eine beglaubigte Unterschrift für Eintragungen in das Grundbuch notwendig sind (Grundstückskaufverträge oder Grundstücks-Tauschverträge, Darlehen, Servituten, Reallasten, grundbuchsrechtliche Verankerung von Ausgedingeleistungen in Übergabsverträgen usw., jedoch kein Autokauf, keine Unternehmensgründung, keine Beurkundung gesellschaftsrechtlicher Vorgänge). Er bestätigt, dass die Unterschrift auf einem Schriftstück tatsächlich von der jeweiligen Person geleistet wurde. Die Unterschrift ist daher vor ihm zu leisten oder zumindest (als die eigene Unterschrift) anzuerkennen. Solche Beglaubigungen gelten nur für Grundbücher in Tirol oder Vorarlberg.

Es ist dadurch nicht notwendig, eine Unterschrift bei Gericht oder durch einen Notar beglaubigen zu lassen. Der Legalisator prüft aber den rechtlichen Inhalt eines Vertrages nicht und erteilt somit auch keine Rechtsberatung. Um eine Unterschrift durch einen Legalisator beglaubigen zu lassen, muss der Betreffende dem Legalisator persönlich bekannt sein oder es muss die Identität durch Zeugen bestätigbar sein. Die Vorlage eines amtlichen Lichtbildausweises reicht nicht aus.

Diese Vorgangsweise hat für die Betroffenen den Vorteil rasch, einfach und billig zu sein (es ist nicht einmal ein amtlicher Ausweis notwendig), kann aber – da der Legalisator keine Rechtsberatung durchführt, also nicht vor Fallen oder Unklarheiten in einem Vertrag warnen kann – im Einzelfall auch Gefahren mit sich bringen.

Die Urkunden müssen die Formvorschriften für Grundbuchsurkunden einhalten, so müssen mehrere Blätter gebunden sein (das erledigt im Normalfall der Urkundenersteller, z. B. eine Bank), weil sie sonst vom Grundbuchsführer nicht anerkannt werden.

Organisation
Ob in einer Gemeinde ein Legalisator tätig ist, wird in der Regel auf der Homepage der Gemeinde genannt, so z. B. bei den Gemeinden St. Johann in Tirol, Tarrenz  oder Innerbraz.

Die Angelegenheiten der Legalisatoren gehören zur Justizverwaltung, die in der Geschäftsordnung der Gerichte näher geregelt ist. Legalisatoren werden auf Vorschlag des Gemeindevorstandes durch den Präsidenten des Oberlandesgericht Innsbruck (der auch für Vorarlberg zuständig ist) bestellt und unterliegen der Amtsverschwiegenheit.

Rechtsanwälte haben aus den Regeln über die Dienstleistungsfreiheit kein Recht, ebenfalls als Legalisator bestellt zu werden.

Einzelnachweise

Öffentliches Recht (Österreich)
Institution (Recht)
Notariat

Legalisator in Grundbuchsachen


Meliata este o comună slovacă, aflată în districtul Rožňava din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 205 locuitori.

Istoric
Localitatea Meliata este atestată documentar din 1243.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Meliata


Florian (Florin) Alexiu () a fost un pilot român de aviație, as al Aviației Române din cel de-al Doilea Război Mondial.

Locotenentul av. Florin Alexiu a fost decorat cu Ordinul Virtutea Aeronautică de război cu spade, clasa Crucea de Aur cu 2 barete (4 noiembrie 1941) pentru că "are 104 ieșiri de front cu nouă lupte aeriene și cinci avioane doborîte sigur. De trei ori s'a întors cu avionul lovit de gloanțe și schije. Are 8 atacuri la sol. Pilot de toată nădejdea".

Decorații
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" de Război cu spade, clasa Crucea de Aur cu 2 barete (4 noiembrie 1941)

Note

Nașteri în 1912
Decese în 1942
Ași ai aviației române din cel de-al Doilea Război Mondial
Decorați cu Ordinul Virtutea Aeronautică
Oameni din Fălticeni
Oameni uciși în Al Doilea Război Mondial

Florian Alexiu


Romanya, 8 idari bölgede (kalkınma bölgesi) 41 eyalet ve 1 başkentten oluşur. Bu idari bölgeler ve şehirleri şu şekildedir:

Kuzeybatı Kalkınma Bölgesi
 Bihor ili
 Bistriţa-Năsăud ili
 Kaloşvar
Maramureş
 Satu Mare
 Sălaj

Merkez Kalkınma Bölgesi
 Alba
 Braşov
 Covasna
 Harghita
Mureş
 Sibiu

Kuzeydoğu Kalkınma Bölgesi
 Bacau
 Botoşani
 Yaş
 Neamţ
 Suceava
 Vaslui

Güneydoğu Kalkınma Bölgesi
 Buzău
 Galaţi
 İbrail
 Köstence
 Tulca
 Vrancea

Güney Kalkınma Bölgesi
Argeş
 Călăraşi
Dâmboviţa
 Yergöğü
Ialomiţa
 Prahova
 Teleorman ili

Bükreş-Ilfov Kalkınma Bölgesi
 Bükreş (Başkent)
 Ilfov

Güneybatı Kalkınma Bölgesi
 Dolj ili
 Gorj ili
 Mehedinţi ili
 Olt
 Vâlcea ili

Batı Kalkınma Bölgesi
 Arad
 Caraş-Severin
 Hunedoara
 Timiş

şehir

Romanya'daki şehirler listesi


David Keith Lynch (n. 20 ianuarie 1946) este un realizator de filme, regizor de televiziue, artist vizual, muzician și actor ocazional american. Cunoscut pentru filmele sale cu puternică tentă suprarealistă, Lynch și-a creat propiul său stil artistic, denumit Lynch-ian; caracterizat de imagini de tipul celor care apar în vise. S-a spus adesea că elementele suprarealiste, uneori ireale și violente din filmele sale "deranjează, ofensează sau mistifică" audiențele filmelor sale.

Lista prescurtărilor

Actori și actrițe

Colaboratorii tehnici

Referințe

Lynch, David

Listă de colaboratori frecvenți ai lui David Lynch


Kılcal damar veya kapiler vücuttaki en küçük kan damarlarına verilen isimdir. Büyüklükleri yaklaşık 5-10 μm'dir (çapları 0,007 mm ile 0,150 mm arasında değişir). Atardamarlar ile toplardamarları birleştiren kılcal damarlar, dokularla etkileşimi en yoğun olan kan damarlarıdır. Kılcal damar duvarları tek bir hücre tabakasından (endotel) oluşur. Bu tabaka öyle incedir ki oksijen, su ve lipitler gibi moleküller difüzyon ile bu tabakadan geçip dokulara girebilirler. Karbondioksit ve üre gibi zararlı ve atık maddeler de difüzyon ile kılcal damar içindeki kana dağılırlar. Belirli bazı sitokinlerin salınımıyla kılcal damarların geçirgenliği (permeabilite) daha da arttırılabilir.

Ortalama bir insan vücudundaki kılcal damarların toplam uzunluğu yaklaşık 40.000 km'dir. Atar damarlarla toplar damarları birbirine bağlayan, tek sıralı epitel dokudan oluşmuş ince damarlardır. Kan ile doku hücreleri arasındaki madde alışverişini sağlarlar ve kan akışı yavaştır.

Kılcal damarların içerisinde dolaşım hızı ve basıncı düşüktür. Doku hücreleri ile temas halinde olması nedeniyle dokular arası beslenmede büyük önem taşımaktadır. Derinin kızarması veya solmasının nedeni kılcal damarların genişlemesi veya büzülmesi neden olmaktadır. Geçirgenlikleri bozulduğu zaman, doku aralığındaki kanın sıvı kısmına doluşarak ödem oluştururlar. Dayanıklılık bozukluğu sonrası olan yırtımalarda, purpura denilen deride kanama noktaları oluşmaya başlar.

Kılcal damarlar genişlediğinde dokular daha fazla kan toplar ve atardamar ile toplardamardaki kan oranı düşer, diğer bir deyişle tansiyon düşümü olayı meydana gelir. Kılcal damarlar kasıldığındaysa, dokulardaki kan büyük olan damarlara gönderilir ve atardamar ile toplardamarların basıncı artar.

Yapı

Kan, kalpten arterler vasıtasıyla akar, bu arterler arteriollere daralarak dallanır ve daha sonra kılcal damarlara dallanarak besin maddeleri ve atıkların değiş tokuşunu gerçekleştirir. Kılcal damarlar daha sonra birleşir ve venüllere genişleyerek dönüş yapar. Bunlar da genişler ve venler haline gelerek kanı venae cavae aracılığıyla kalbe geri gönderir. Mezenterde, metarterioller arterioller ve kılcal damarlar arasında ek bir aşama oluşturur.

Tekil kılcal damarlar, dokulara ve organlara kılcal damar sağlayan kılcal damar yatağının bir parçasıdır. Bir dokunun ne kadar metabolik olarak aktif olduğuna bağlı olarak, metabolizmanın ürünlerini taşımak ve besin maddelerini sağlamak için daha fazla kılcal damara ihtiyaç vardır. İki tür kılcal damar vardır: gerçek kılcal damarlar, dokular ile kılcal kan arasında değişim sağlayan arteriollerdan dallananlar ve karaciğer, kemik iliği, ön hipofiz bez, ve beyin circumventricular organlarında bulunan açık gözenekli kılcal damar türü olan sinusoidler. Kılcal damarlar ve sinusoidler, yatakların zıt uçlarındaki arterioller ve venülleri doğrudan bağlayan kısa damarlardır. Metarterioller öncelikle mezenterik mikrosirkülasyonda bulunur.

Lenfatik kılcal damarlar, kan kılcal damarlarından biraz daha büyük çapa sahiptir ve bir uçları arteriollere diğer uçları venüllere açık olan kan kılcal damarlarının aksine kapalı uçlara sahiptir. Bu yapı, interstisyel sıvının onlara akmasına izin verir, ancak dışarı akmasına izin vermez. Lenf kılcal damarlarının iç onkotik basınçı, lenfteki plazma proteinlerinin daha büyük konsantrasyonu nedeniyle kan kılcal damarlarından daha yüksektir.

Türler
Kan kılcal damarları üç türe ayrılır: sürekli, fenestreli ve sinusoidal (veya 'kesintili' olarak da bilinir).

Sürekli

Sürekli kapillerler, endotel hücrelerinin kesintisiz bir doku sağladığı ve yalnızca su ve iyon gibi daha küçük moleküllerin hücrelerarası boşluklarından geçmelerine izin verdiği anlamında sürekli olarak kabul edilir. Lipit çözünür moleküller, konsantrasyon gradyanları boyunca pasif olarak endotel hücre zarlarından difüzyona uğrayabilir. Sürekli kapillerler iki alt tipe ayrılabilir:

 Taşıma vezikülleri açısından zengin olanlar, öncelikle iskelet kasılarında, parmaklarda, gonadlarda ve ciltte bulunur.
 Vezikül sayısı az olanlar, öncelikle merkezi sinir sisteminde bulunur. Bu kapillerler kan-beyin bariyerinin bir bileşenidir.

Fenestreli
Fenestreli kapillerler, endotel hücrelerinde fenestre (Pencereler anlamında Latince) olarak bilinen 60-80 nanometre (nm) çapında gözeneklere sahiptir. Radial olarak yönlendirilmiş fibrillerin oluşturduğu bir diyafram tarafından kaplanır ve bu diyafram, küçük moleküllerin ve sınırlı protein miktarlarının difüzyona uğramasına izin verir. böbrek glomerülüsünde, diyaframsız hücreler vardır ve bu hücrelere podosit ayak süreçleri veya pedicel denir; bu hücreler, kapillerlerin diyaframıyla benzer bir işlevi olan yarık gözeneklere sahiptir. Her iki kan damarı tipinin de sürekli bazal laminaleri vardır ve öncelikle endokrin bezlerde, bağırsaklarda, pankreasta ve böbreğin glomerüllerinde bulunurlar.

Sinüzoidal

Sinüzoidal kapillerler veya diskontinü kapillerler özel bir açık gözenek kapiller tipidir, ayrıca bir sinüzoid olarak da bilinir, ve öncelikle karaciğer, dalak, kemik iliği ve timus gibi bazı organlarda bulunurlar. Sinüzoidal kapillerler, genişleyen lümeni ve yarı geçirgen duvarıyla diğer kapiller tiplerinden farklılık gösterir. Bunlar, sürekli ve fenestreli kapillerlerden daha büyük, daha geniş ve daha kavislidirler. Endotel hücreleri, yarık gözeneklerle kesintiye uğrar ve bazal laminanın altında makrofajlar gibi hücreleri barındırabilir. Fenestrelerin çapı, genellikle 100–150 nm arasında değişir ve çoğu diyaframsızdır. Bazal lamina, sinüzoidal kapillerlerin birçoğunda eksiktir ya da kesintilidir. Sinüzoidal kapillerlerin duvarları, endotel hücreleri, perisinusoidal hücreler (Ito hücreleri veya stellat hücreler olarak da bilinir) ve fibroblastları içerir. Kupffer hücreleri, karaciğerde bulunan özelleşmiş makrofajlardır ve sinüzoidlerin endoteline yerleştirilmiş olarak bulunurlar.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Arter
 Ven
 Dolaşım sistemi

Anjiyoloji

Kılcal damar


Junichi Watanabe (født 20. maj 1973) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Verdy Kawasaki og Shonan Bellmare.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Junichi Watanabe


Augusto Corrêa es un municipio brasileño del estado de Pará. Se localiza a una latitud 01°01'19''sur y a una longitud 46°38'42'' oeste. Su población estimada en 2010 era de 40499 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Pará

Augusto Corrêa


An Phreatia cylindrostachya in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Phreatia cylindrostachya in nahilalakip ha genus nga Phreatia, ngan familia nga Orchidaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 P. c. cylindrostachya
 P. c. grandifolia

Mga kasarigan

Phreatia

Phreatia cylindrostachya


Bradt Travel Guides este o editură britanică de ghiduri de călătorie fondată în 1974 de Hilary Bradt și de soțul ei, George, care au scris împreună primul ghid Bradt pe un șlep fluvial ce naviga pe apele unui afluent al Amazonului .

De atunci, Bradt a devenit o editură proeminentă de cărți de călătorie, cu o creștere mai mare în special în ultimul deceniu. Are o reputație pentru abordarea destinațiilor ignorate de alte edituri de ghiduri turistice. The Independent a menționat că ghidurile Bradt acoperă "părți ale lumii care nu au fost tratate de alte edituri de cărți de călătorie", iar aproape două treimi din ghidurile de pe lista editurii nu au un echivalent printre cărțile de călătorie în limba engleză publicate alte edituri.

Este vorba în special de ghiduri ale unor teritorii din Asia, America Latină și Africa, care nu au fost prezentate în mod tradițional de alte edituri de cărți de călătorie sau care nu au o istorie îndelungată a activității turistice. Bradt are, de asemenea, o listă extinsă de ghiduri regionale europene pentru destinații ca Peloponez, Vendée și Țara Bascilor.

Ghidurile oferă un scurt rezumat al istoriei țării sau ținutului prezentat. Fiecare ghid tratează apoi elemente de bază precum geografia și clima, fauna sălbatică, limbile și cultura, îngrijirea sănătății și mass-media. Capitolele ulterioare sunt aranjate de obicei după criterii geografice, prezentând regiunile sau orașele principale de destinație într-o ordine sistematică. Potrivit lui Michael Palin: "Ghidurile Bradt sunt scrise într-un mod profesionist și cu un accent mai mare pe detaliile locale decât toate celelalte".

Ghidurile Bradt sunt scrise adesea de autori care trăiesc în țara sau în regiunea despre care scriu sau care au călătorit intens acolo de-a lungul multor ani și nu de scriitori specializați în scrierea de cărți de călătorii. Ca atare, ele sunt scrise oarecum neconvențional în comparație cu ghidurile turistice normale. Ghidurile Bradt transmit adesea informații despre caracterul și obiceiurile localnicilor, pe baza experiențelor trăite de autori. Capitolele pe teme medicale sunt scrise în colaborare cu un medic care a călătorit mult: Jane Wilson-Howarth sau Felicity Nicholson.

În 2010 Bradt a lansat colecția Slow Travel de ghiduri regionale ale Marii Britanii, care a ajuns în prezent la 16 titluri. Editura are, de asemenea, o listă de povestiri de călătorie și despre natură scrise de autori ca Jonathan Scott, Brian Jackman și prințesa Michael de Kent.

Bradt Travel Guides are sediul în localitatea Chalfont St. Peter din comitatul Buckinghamshire, Anglia și își publică cărțile în Statele Unite ale Americii în colaborare cu Globe Pequot Press din Guilford, Connecticut.

Bradt a câștigat numeroase premii, inclusiv: Sunday Times Small Publisher of the Year în 1997; Premiul de aur în cadrul galei Wanderlust Best Guidebook Awards în 2009, 2011, 2015 și 2016; Top Recommended Travel Guide Publisher al revistei Which? în 2011 și 2012; și a fost trecut pe lista scurtă pentru titlul Independent Publisher of the Year în cadrul British Book Awards, 2017. În 2008, Hilary Bradt a fost numită membru al Ordinului Imperiului Britanic pentru servicii adus turismului și pentru actele de caritate.

Țări / teritorii prezentate de ghiduri

Africa
 Africa (uscat)
 Africa de Sud
 Angola
 Botswana
 Burkina Faso
 Camerun
 Capul Verde
 Coasta de Fildeș
 Congo
 Eritreea
 Etiopia
 Gabon și São Tomé și Príncipe
 Gambia
 Ghana
 Guineea Ecuatorială
 Kenya
 Madagascar
 Malawi
 Mauritius (incl. insula Rodrigues și Réunion)
 Mozambic
 Namibia
 Nigeria
 Rwanda
 Senegal
 Seychelles
 Sierra Leone
 Somaliland
 Sudan
 Sudanul de Sud
 Swaziland
 Tanzania (și teritoriul nordic) și Zanzibar
 Uganda
 Zambia
 Zimbabwe
 Insula Sfânta Elena, Ascension și Tristan da Cunha

America și Caraibe
 Amazon
 Argentina
 Canada (Nova Scotia)
 Chile
 Columbia
 Dominica
 Ecuador
 Insulele Falkland
 Grenada
 Guyana
 Haiti
 Panama
 Paraguay
 Peru (drumeții)
 Statele Unite ale Americii (călătorii cu trenul)
 Surinam
 Uruguay
 Venezuela

Zone sălbatice
 Africa de Sud
 Antarctica
 Arctica
 Australia
 Insulele Britanice
 China
 Europa Centrală și de Est
 Insulele Galapagos
 Madagascar
 Pantanal
 Peru
 Sri Lanka

Europe
 Albania
 Armenia (și Nagorno Karabah)
 Azore
 Belgia (Flandra și Mons)
 Bosnia și Herțegovina
 Bulgaria
 Croația (și Istria)
 Cipru (partea de nord)
 Elveția (călătorii rutiere și feroviare, lacurile)
 Estonia
 Insulele Feroe
 Franța (Lille, Waterloo, Țara Bascilor and Vendée)
 Georgia
 Finlanda (Laponia)
 Grecia (Peloponez)
 Islanda
 Italia (Abruzzo, Emilia-Romagna și Liguria)
 Kosovo
 Luxemburg
 Macedonia de Nord
 Malta (și Gozo)
 Muntenegru
 Portugalia (Alentejo)
 România (Transilvania)
 Scoția (Hebridele exterioare)
 Serbia
 Slovacia (Bratislava)
 Slovenia
 Suedia (partea de vest)
 Svalbard (Spitsbergen)
 Ucraina
 Ungaria
 The Northern Lights
 Câmpurile de luptă din Primul Război Mondial

Slow Guides ale Marii Britanii

 Cornwall
 Cheshire
 Cotswolds
 Devon (North Devon, South Devon, East Devon & Jurassic Coast)
 Dumfries and Galloway
 New Forest
 Norfolk
 Northumberland
 North York Moors și Yorkshire Wolds
 Peak District
 Shropshire
 Suffolk
 Sussex
 Yorkshire Dales

Asia, Asia Centrală și Orientul Mijlociu

 Bangladesh
 Borneo
 Cașmir
 Coreea de Nord
 Iordania
 Iran
 Irak
 Israel
 Kazahstan
 Kârgâzstan
 Maldive
 Mongolia
 Oman
 Palestina
 Sri Lanka
 Tadjikistan
 Taiwan
 Tibet
 Turkmenistan
 Uzbekistan

Note

Legături externe
 Site-ul oficial

Edituri din Regatul Unit
Fondări în 1974

Bradt Travel Guides


Jules Munshin (22 de febrero de 1915 – 19 de febrero de 1970) fue un actor y artista de vodevil de nacionalidad estadounidense.

Biografía
Nacido en la ciudad de Nueva York, ganó la fama como actor teatral representando en el circuito de Broadway la obra Call Me Mister. Otros trabajos teatrales de Munshin fueron The Gay Life y Barefoot in the Park.

Aunque Munshin disfrutó del éxito en musicales de MGM como Easter Parade y Take Me Out to the Ball Game, el público siempre le recordará como uno de los tres marineros (los otros eran Gene Kelly y Frank Sinatra) cantando "New York, New York" en el film Un día en Nueva York (1949). Otro de sus papeles destacados fue el de Bibinski, un comisario ruso en La bella de Moscú (1957).

Jules Munshin falleció en Nueva York en 1970, a causa de infarto agudo de miocardio, tres días antes de cumplir los 55 años de edad. Fue enterrado en el Cementerio Nacional Long Island.

Referencias

Enlaces externos

Jules Munshin en Hollywood.com

Actores de teatro de Estados Unidos
Actores de cine de Estados Unidos
Nacidos en Nueva York
Fallecidos en Nueva York
Fallecidos por infarto agudo de miocardio

Jules Munshin


Codexul Eyckensis din sec. al VIII-lea este un evangheliar alcătuit din două manuscrise care din sec. al XII-lea și până în 1988 au format probabil un convolut. Codexul Eyckensis este cea mai veche carte din Belgia. Începând din sec. al VIII-lea Codexul este păstrat și conservat pe teritoriul actualei municipalități a orașului Maaseik. Cartea a fost probabil realizată în scriptoriumul de la abația din Echternach.

Descrierea manuscrisului A și a manuscrisului B
Codexul Eyckensis constă din două evanghelistare pe 133 de foliouri de pergament, fiecare măsurând 244 × 183 mm.

Primul manuscris (Codexul A) este incomplet. Acesta constă din 5 foliouri și se deschide cu un portret de evanghelist pe întreaga pagină (înfățișându-l probabil pe Sfântul Matei), urmat de un set incomplet de opt table canonice. Portretul evanghelistului este redat în stil italo-bizantin, fiind clar legat de cel al Evangheliilor Barberini păstrate în prezent în Biblioteca Apostolică Vaticană (Barberini Lat. 570). Portretul este încadrat într-o bordură de noduri anglo-saxone, comparabile cu elementele decorative din Evangheliile Lindisfarne.

Tablele canonice oferă o prezentare generală a pasajelor corespunzătoare din cele patru Evanghelii. Astfel, tablele canonice au rol de cuprins și de index pentru a facilita accesul la texte. Tablele canonice din manuscrisul A sunt decorate cu coloane și arcade, simbolurile celor patru evangheliști și portrete de sfinți.

Cel de-al doilea manuscris (Codexul B) conține un set complet de 12 table canonice și textele tuturor celor patru evanghelii. Tablele canonice sunt înfrumusețate cu coloane și arcade, înfățișări ale apostolilor și simbolurile evangheliștilor. Textele evangheliilor sunt scrise într-o formă rotunjită a scrisului insular minuscul [link-uri către arta/scrierea insulară], care era caracteristic manuscriselor britanice și irlandeze din sec. VII și VIII, fiind utilizat și în Europa continentală. Majuscula inițială a fiecărui paragraf are un contur din puncte roșii și galbene. Textul a fost copiat de un singur copist.

Textul Evangheliei este o versiune a Vulgatei, în majoritatea lui așa cum a fost tradus de sfântul Ieronim (347–420), cu o serie de adăugiri și schimbări. Versiuni comparabile ale textelor evanghelice se pot găsi în Evangheliarul din Kells (Dublin, Trinity College, ms 58), Cartea din Armagh (Dublin, Trinity College, ms 52) și Evangheliile Echternach (Paris, Bnf, ms Lat.9389).

Istoric (de la origine până în sec. al XX-lea)

Codexul datează din sec. al VIII-lea și a fost păstrat mai întâi la fosta abație benedictină din Aldeneik, care a fost consacrată în anul 728 e.n. Nobilii merovingieni, Adelard, Lord de Denain, și soția acestuia, Grinuara, au fondat această abație pentru fiicele lor, Harlindis și Relindis, într-o "pădurice mică și netrebuincioasă" de lângă râul Meuse. Mănăstirea purta numele Eyke ("stejar"), de la stejarii care creșteau acolo. Ulterior, pe măsură ce satul din vecinătate Nieuw-Eyke ("stejarul nou"—actualul Maaseik) se dezvolta și creștea ca importanță, numele satului inițial a devenit Aldeneik ("stejarul vechi"). Sfântul Willibrord a consacrat-o pe Harlindis ca prima abatesă a acestei comunități religioase. După moartea acesteia, Sfântul Bonifaciu a consacrat-o pe sora ei, Relindis, ca succesoare.

Codexul Eyckensis era folosit la mănăstire pentru studierea și, de asemenea, pentru provăduirea învățămintelor lui Hristos. Ambele evanghelistare, care acum constituie Codexul Eyckensis, au fost probabil aduse de la abația din Echternach la Aldeneik de către Sfântul Willibrord.

Cele două manuscrise au fost unite într-o singură legătură, cel mai probabil în cursul sec. al XII-lea.

În 1571 abația Aldeneik a fost abandonată. De la mijlocul sec. al X-lea, maicile benedictine fuseseră înlocuite de un capitul colegial de preoți canonici. Odată cu amenințarea crescândă a războiului religios, preoții canonici s-au refugiat în orașul cetate Maaseik. Aceștia au dus odoarele bisericești de la Aldeneik—inclusiv Codexul Eyckensis—la biserica Sf. Ecaterina.

Autori

Timp de secole, oamenii au fost convinși că acest Codex Eyckensis a fost scris de Harlindis și Relindis, primele abatese ale abației din Aldeneik, care ulterior au fost canonizate. Hagiografia acestora a fost scrisă în cursul sec. al IX-lea de către un preot local. Acest text menționează faptul că Harlindis și Relindis au scris și un evanghelistar. În cursul sec. al IX-lea cultul moaștelor sfintelor surori a devenit din ce în ce mai important, incluzând și venerarea Codexului Eyckensis, care inspira o profundă adorație ca fiind o lucrare realizată chiar de Harlindis și Relindis.

Însă, ultimele rânduri din cel de-al doilea manuscris combat în mod explicit acest fapt: Finito volumine deposco ut quicumque ista legerint pro laboratore huius operis depraecentur (La săvârșirea acestui volum, rogu-i pe toți care citesc să se roage pentru truditorul care a făcut acest manuscris). Forma în masculin laborator ("truditor") indică clar că persoana care a scris manuscrisul era un bărbat.

O analiză comparativă efectuată în 1994 de către Albert Derolez (Universitatea din Ghent) și Nancy Netzer (Colegiul Boston) a relevat faptul că manuscrisul A și manuscrisul B datează din aceeași perioadă, că este foarte probabil ca ambele să fi fost create la același scriptorium de la mănăstirea din Echternach și chiar ca ambele să fi fost scrise de același copist.

Încercarea de conservare și restaurare din 1957
În 1957 Karl Sievers, un restaurator din Düsseldorf, a încercat să conserve și să restaureze Codexul Eyckensis. Acesta a îndepărtat și distrus legătură în catifea roșie datând din sec. al XVIII-lea, după care a trecut la laminarea tuturor foliourilor manuscrisului cu Mipofolie. Mipofolie este o folie din policlorură de vinil (PVC), plastifiată la exterior cu dioctilftalat. Cu trecerea timpului, această folie a produs acid clorhidric care a atacat pergamentul, având un efect de îngălbenire și asupra folioului. Transparența și culoarea pergamentului au fost afectate iar polimerii prezenți în folie au putut migra în pergament, făcându-l sfărâmicios. După laminare, Sievers a legat din nou codexul. Pentru a putea face acest lucru, acesta a tăiat marginile foliourilor, ceea ce a dus la pierderea unor fragmente din iluminare.

Într-un nou efort intens de restaurare, între 1987 și 1993, laminarea cu mipofolie a fost meticulos îndepărtată de o echipă din cadrul Institutului Regal Belgian pentru Patrimoniul Cultural, condusă de chimistul, dr Jan Wouters. Pentru restaurarea foliourilor după îndepărtarea laminatului, a fost dezvoltată o tehnică inovatoare de întărire a pergamentului. În vederea finalizării restaurării, cele două manuscrise ale Codexului au fost legate separat.

Documentare și digitizare
Cea mai veche documentare fotografică a Codexului Eyckensis datează aproximativ din 1916 (Bildarchiv Marburg). Cu ocazia restaurării, manuscrisul a fost fotografiat la Institutul Regal Belgian pentru Patrimoniul Cultural (KIK–IRPA). În 1994 a fost publicat un facsimil.

În 2015, Codexul Eyckensis a fost digitizat [link] la fața locului în biserica Sfânta Ecaterina de către Imaging Lab și Illuminare – Centrul pentru Studierea Artei Medievale | KU Leuven. Proiectul a fost condus de prof. Lieve Watteeuw. Imaginile de înaltă rezoluție au fost publicate online în cooperare cu LIBIS (KU Leuven).

În 1986 Codexul Eyckensis a fost recunoscut și protejat ca patrimoniu imobil. În 2003 Codexul Eyckensis a fost recunoscut ca o capodoperă flamandă .

Cercetări curente
În cursul lui 2016–2017 o echipă de cercetători de la Illuminare – Centrul pentru Studierea Artei Medievale | KU Leuven (prof. Lieve Watteeuw) și Institutul Regal Belgian pentru Patrimoniul Cultural (dr. Marina Van Bos) vor studia din nou Codexul Eyckensis.

Note

Bibliografie
Coenen, J. (1921) Het oudste boek van België, Het Boek 10, pp. 189-194.

Coppens, C., A. Derolez en H. Heymans (1994) Codex Eyckensis: an insular gospel book from the abbey of Aldeneik, Antwerpen/Maaseik, facsimile.

De Bruyne, D. (1908) L'évangéliaire du 8e siècle, conservé à Maeseyck, Bulletin de la Société d'Art et d'Histoire du Diocèse de Liège 17, pp. 385-392.

Dierkens, A. (1979) Evangéliaires et tissus de l'abbaye d'Aldeneik. Aspect historiographique,  Miscellanea codicologica F. Masai Dicata (Les publications de Scriptorium 8), Gent, pp. 31-40.

Falmagne, T. (2009) Die Echternacher Handschriften bis zum Jahr 1628 in den Beständen der Bibliothèque nationale de Luxembourg sowie Archives diocésaines de Luxembourg, der Archives nationale, der Section historique de l' Institut grand-ducal und des Grand Séminaire de Luxembourg, Wiesbaden, Harrassowitz Verlag, 2 Banden: 311pp. + [64] ill., 792pp.

Gielen J. (1880) Le plus vieux manuscrit Belge, Journal des Beaux-Arts et de la Littérature 22, nr. 15, pp. 114-115.

Gielen, J. (1891) Evangélaire d'Eyck du VIIIe siècle, Bulletin Koninklijke Commissie voor Kunst en Oudheden 30, pp. 19-28.

Hendrickx, M. en W. Sangers (1963) De kerkschat der Sint-Catharinakerk te Maaseik. Beschrijvende Inventaris, Limburgs Kunstpatrimonium I, Averbode, pp. 33-35.

Mersch, B. (1982) Het evangeliarium van Aldeneik, Maaslandse Sprokkelingen 6, pp. 55-79.

Netzer, N. (1994) Cultural Interplay in the 8th century and the making of a scriptorium, Cambridge, Cambridge University Press, 258pp.

Nordenfalk, C. (1932) On the age of the earliest Echternach manuscripts, Acta Archeologica, vol. 3, fasc. 1, Kopenhagen: Levin & Munksgaard, pp. 57-62.

Schumacher, R. (1958) L'enluminure d'Echternach: art européen, Les Cahiers luxembourgeois, vol. 30, nr. 6, pp. 181-195.

Spang, P. (1958) La bibliothèque de l'abbaye d'Echternach, Les Cahiers luxembourgeois, vol. 30, nr. 6, pp. 139-163.

Talbot, C.H. (1954) The Anglo-Saxon Missionaries in Germany. Being the Lives of SS. Willibrord, Boniface, Sturm, Leoba and Lebuin, together with the Hodoeporicon of St. Willibald and a selection of the Correspondence of Boniface, [vertaald en geannoteerd], Londen-New York, 1954, 234pp.

Verlinden, C. (1928) Het evangelieboek van Maaseik, Limburg, vol. 11, p. 34.

Vriens, H. (2016) De Codex Eyckensis, een kerkschat. De waardestelling van een 8ste eeuws Evangeliarium in Maaseik, onuitgegeven master scriptie Kunstwetenschappen, KU Leuven.

Wouters, J., G. Gancedo, A. Peckstadt, en L. Watteeuw, L. (1990) The Codex Eyckensis: an illuminated manuscript on parchment from the 8th century: Laboratory investigation and removal of a 30 year old PVC lamination, ICOM triennial meeting. ICOM triennial meeting. Dresden, 26-31 august 1990, Preprints: pp. 495–499.

Wouters, J., G. Gancedo, A. Peckstadt en L. Watteeuw (1992) The conservation of the Codex Eyckensis: the evolution of the project and the assessment of materials and adhesives for the repair of parchment, The Paper Conservator 16, pp. 67-77.

Wouters, J., A. Peckstadt en L. Watteeuw (1995) Leafcasting with dermal tissue preparations: a new method for repairing fragile parchment and its application to the Codex Eyckensis, The Paper Conservator 19, pp. 5-22.

Wouters, J., Watteeuw, L., Peckstadt, A. (1996) The conservation of parchment manuscripts: two case studies, ICOM triennial meeting, ICOM triennial meeting. Edinburgh, 1-6 September 1996, London, James & James, pp. 529-544.

Wouters, J., B. Rigoli, A. Peckstadt en L. Watteeuw, L. (1997) Un matériel nouveau pour le traitement de parchemins fragiles, Techné: Journal of the Society for Philosophy and Technology, 5, pp. 89-96.

Zimmerman, E.H. (1916) Vorkarolingische Miniaturen, Deutscher Verein für Kunstwissenschaft  III, Sektion, Malerei, I. Abteilung, Berlin, pp. 66-67; 128; 142-143, 303-304.

Legături externe
 The Codex Eyckensis on www.codexeyckensis.be
 The Codex Eyckensis, online high-resolution images on LIBIS
 The Codex Eyckensis on Erfgoedplus
 The Codex Eyckensis on www.museamaaseik.be
 The Codex Eyckensis on Europeana
 The Codex Eyckensis in the early 20th century in the Marburg Bildarchiv, Deutsches Dokumentationszentrum für Kunstgeschichte
 The Codex Eyckensis before and after the restoration in the late 20th century, on the Royal Institute for Cultural Heritage website

Codice
Evangheliare
Manuscrise iluminate

Codexul Eyckensis


توربين فرانك  (16 يونيو 1968 في كوبنهاغن) لاعب كرة قدم دنماركي معتزل كان يجيد اللعب في مركز المهاجم. لعب في أكبر الأندية الدانماركية لينغبي وبروندبي وفاز ببطولة دوري الدرجة الممتازة أربع مرات بالإضافة إلى مشاركته مع منتخب الدنمارك في 5 مباريات دولية وكان ضمن التشكيلة التي شاركت في بطولة كأس الأمم الأوروبية لكرة القدم 1992 التي أقيمت في السويد وتوج فيها بطلا.

بدأ فرانك مسيرته الرياضية في نادي فالينسبايك. في سنة 1986 وقع على أول عقد احترافي مع نادي بروندبي حيث فاز معه ببطولة دوري الدرجة الممتازة 3 مرات. انتقل إلى غريمه نادي لينغبي في يناير 1991. في شهر أبريل شارك في أول مباراة دولية مع منتخب الدانمارك أمام منتخب بلغاريا وديا كما ساهم في الفوز ببطولة دوري الدرجة الممتازة سنة 1992. شارك في بطولة كأس الأمم الأوروبية لكرة القدم 1992 حيث شارك في مباراتين من أصل 5 مباريات وتوج فيها بطلا.

بعد نهاية البطولة وافق على الانضمام إلى نادي ليون الفرنسي ولكنه تعرض للإصابة في الفترة التحضيرية ولم يلعب أي مباراة مع ناديه الجديد. قاد نادي ليون حملة على الاتحاد الدولي لكرة القدم لفسخ العقد حتى نجح في مسعاه. في سنة 1995 انتقل فرانك إلى نادي لينغبي من دون أن يبلى من الإصابة ثم انتقل إلى نادي فريم سنة 1997 ثم انتقل إلى نادي كوغي حيث انتهى مسيرته الرياضية كلاعب في سنة 1998.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية دنماركيون
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1992
لاعبو بولدكلوبن فرم
لاعبو كرة قدم دنماركيون
لاعبو كرة قدم من كوبنهاغن
لاعبو منتخب الدنمارك لكرة القدم
لاعبو نادي بروندبي
لاعبو نادي لينغبي
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
مواليد 1968
مواليد في كوبنهاغن

توربين فرانك


Pernumia ist eine nordostitalienische Gemeinde (comune) in der Provinz Padua in Venetien. Die Gemeinde liegt etwa 18 Kilometer südsüdwestlich von Padua.

Persönlichkeiten
 Ruzante (1496–1541), Komödiendichter
 Alfredo Magarotto (1927–2021), römisch-katholischer Geistlicher, Bischof von Vittorio Veneto

Verkehr
Durch die Gemeinde führt die Autostrada A13 von Padua nach Bologna. Die Strada Statale 16 Adriatica begrenzt die Gemeinde im Nordwesten.

Quellen

Weblinks

Ort in Venetien

Pernumia


Stronghold 2 er et real time strategy computer spil som udkom d. 22 april 2005. Spillet blev udviklet af Firefly Studios og blev udgivet af 2K Games. Spilleren spllet er beskrevet som et castle sim siden at man skal bygge sit slot men samtidig også tage sige at ting som indsamling af reusser og holde sin befolkning glad. Spillet er efterfølgeren til Stronghold, udgivet i 2001, også af Firefly Studios. Spillet blev remastered i 2017 og fik navnet Stronghold 2: Steam Edition.

Spillemotoren blev forbedret over det oprindelige Stronghold for at give fuld tredimensionel grafik.

Modes
Der 7 modes i spillet som er følgende Peace Campaign, Castle Builder, War Campaign, Historic Siege Trail, Single Siege, Kingmaker & Multiplayer Skirmish

Peace Campaign
Peace kampagnen er en "fredlige" kampagne hvor der er fokus på at lære spilleren hvordan man styrer sin borg/landsby og man spiller som Matthew Steele som er blevet sendt af kongen af England til at genopbygge økonomien og løse andre problemer som fx lovløse og de andre hertuger/grever. Den fungere også som forløber for war kampagnen.

War Campaign
War kampagnen er en efterføgler til Peace kampagnen. Plottet er at kongen forsvinder mystisk og en borgerkrig starter efterføgene, man starter med at være på den Loyale side som vil have kongen tilbage på tronen, men man kan senere vælge som man vil blive med at at støtte kongen eller om man vil støtter Lord Barclay til at overtage tronen.

Kingmaker
Kingmaker også kaldet for custom skirmish er nok den mest populære game mode i hele Stronghold-serien næsten all spillene indholder denne mode undtage Stronghold 3. Spillern starte med at vælge et map, og bagefter skal han vælge hvem man skal spille med og imod, man bestmer selv om man vil starte med mange reusser eller om man starter med lidt reusser hvor man samtidig skal med mindre antal tilgængelige bygninger som så bliver tilgængelige igennem spliet.

Multiplayer Skirmish
Multiplayer Skirmish er kingmaker i online from hvor man spiller imod andre spiller som man vil gøre i kingmaker.

Castle Builder
Castle builder er hvor man vægler et map, hvor man derefter bygger sit slot.

Historic Siege Trail
Historic siege trial er en række belejrings missioner. Den fører dig over hele Europa, mens du sieger / forsvarer historiske slotte.

Single Siege
Single Siege er hvor man får en liste 19 historiske slotte fra Storbritannien,Tyskland, Frankrig og Spanien. Man vælger selv om man skal angribe slottet eller om man vil forsvare slottet.

Gameplay
Slot ledelse er blevet langt mere udfordrende og vanskelig i forhold til andre Stronghold spil. En sekundær ressource - ære - repræsenterer en spillers fremskridt i rank man skal bruge æren til at blive "forfærmet" hvilke gør at man får adgang til flere slags soldater og bygninger. Man får ære af om ens borgere for flere forsklige slags mad eller når man holder et festmåltid eller hvis man bygger statuer og holder et gilde.

Det blev også tilføget nogle middelalderens plager som rotter og kriminalitet, som spilleren så skal holde på afstand ellers bliver ens borger utilfredse og begynder at forlade slottet.

Steam Workshop
Stronghold 2 har sin engen Steam workshop hvor spiller deler deres "custom maps" som man så kan downloade og spiller med det fra single-player missioner til free build til skirmish maps som kan bruges både multiplayer single-player.

Noter

Computerspil
Strategispil
Middelalderen i populærkultur

Stronghold 2


Der Firstspitz ist ein Berg in den Schwyzer Voralpen mit einer Höhe von

Er liegt in der Gemeinde Illgau, zwischen der Ibergeregg im Norden und dem Muotatal im Süden.

Literatur
 Landeskarte 1:50'000, Blatt 5008 Vierwaldstättersee. Bundesamt für Landestopografie, Wabern 2019, ISBN 978-3-302-05008-9.

Berg in den Schwyzer Voralpen
Illgau

Firstspitz


Uma teoria chama-se trivial se todas as fórmulas (ou sentenças) de sua linguagem forem nela demonstráveis; em hipótese contrária, diz-se não-trivial. Analogamente, a definição aplica-se a sistemas de proposições, sistemas de informações etc.

Os educadores medievais reconheciam 7 artes liberais, divididas em 2 grupos: as 3 elementares, denominadas em latim como o "trivium" [que viria da combinação de "tri" (três) + "via" (caminho)] e as outras 4, mais elevadas, denominadas de "quadrivium" (4 caminhos). As artes do "trivium" eram a Gramática, a Lógica e a Retórica. As artes do "quadrivium" eram: Aritmética, Música, Geometria e Astronomia. Por ser um ensino mais elementar, o sentido da palavra "trivial" passou a ter conotações com o que é comum, ordinário.

Conceitos de lógica

Trivialismo


Teppei Usui (født 3. november 1991) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub V-Varen Nagasaki.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Teppei Usui


Rush hour is the two parts of the day with busy traffic caused by commuting.

Rush hour may also refer to:

Film
 The Rush Hour, a 1928 American silent comedy film
 Rush Hour (1941 film), a British film
 Rush Hour (2006 film), a Russian film
 Rush Hour (franchise), a series of American action comedy films
 Rush Hour (1998 film), the first film in the series

Games
 Rush Hour (puzzle), a 1996 sliding block puzzle
 Rush Hour (video game), a 1997 racing game
 SimCity 4: Rush Hour, a 2003 expansion pack for SimCity 4

Music

Albums
 Rush Hour (Joe Lovano album), 1995
 Rush Hour (soundtrack), the soundtrack to the 1998 film

Songs
 "Rush Hour" (Armin van Buuren composition), an instrumental, 2007
 "Rush Hour" (Christopher Lawrence composition), an instrumental, 2004
 "Rush Hour" (Crush song), 2022
 "Rush Hour" (Jane Wiedlin song), 1988
 "Rush Hour", a song by Juice WRLD
 "Rush Hour", by Brad from Best Friends?, 2010

Television and radio
 Rush Hour (American TV series), a 2016 series based on the film series
 Rush Hour (British TV series), a 2007 sketch show
 Час пик, (English: Rush Hour), a Russian TV show hosted by Vladislav Listyev
 The Rush Hour Triple M, branding for several sport- and comedy-themed radio shows on the Triple M network in Australia

See also
Dayparting
Drive time
Morning drive

Rush hour (disambiguation)


Die Schweizer Hochschule für Logopädie Rorschach (SHLR) in Rorschach/Kanton St. Gallen  ist eine Fachhochschule für die Aus- und Weiterbildung von Logopädinnen und Logopäden.

Die SHLR ist seit 2008 durch die Schweizerische Konferenz der Kantonalen Erziehungsdirektoren (EDK) akkreditiert und hat den Status einer pädagogischen Hochschule. Die SHLR kooperiert mit der Pädagogischen Hochschule St. Gallen und ist Mitglied der Internationalen Bodenseehochschule (IBH).

Die Hochschule bietet mit dem Studiengang Logopädie ein Bachelorstudium mit Vertiefungen in logopädischer, medizinischer, psychologischer, pädagogischer, linguistischer, kommunikativer und heilpädagogischer Fachrichtung. Neben verschiedenen Weiterbildungskursen werden die Zertifikatsstudiengänge CAS Förderung sprachauffälliger Kinder in der Gruppe, CAS Stimm- und Sprechschulung und CAS Spracherwerbsstörungen im Kleinkind- und Vorschulalter angeboten.

Die Hochschule wird unterstützt von der Schweizerischen Arbeitsgemeinschaft für Logopädie SAL.

Weblinks
 Website der Schweizer Hochschule für Logopädie Rorschach (SHLR)

Rorschach
Bildung (Kanton St. Gallen)
Rorschach
Logopädie
Schweizer Hochschule für Logopadie Rorschach


My Giant es una película de comedia dramática de 1998, dirigida por Michael Lehmann y  protagonizada por Billy Crystal y el jugador de la NBA Gheorghe Mureşan en su única película. Crystal también coescribió la historia.

La historia fue inspirada por el luchador André Roussimoff, a quien Crystal conoció durante la filmación de The Princess Bride. Steven Seagal apareció como él mismo.

Elenco

Referencias

My Giant


, decimoquinto sencillo de la cantante y seiyū japonesa Megumi Nakajima, y se presenta como el quinto que no es representado por un personaje de anime lanzado al mercado el día 26 de octubre del año 2011.

Detalles
Maxi sencillo, que contiene las canciones de cierre de la serie Tamayura ~Hitose~, este single fue presentado en dos formatos;  la normal y la limitada, esta última trae incluido un DVD con el video musical de la canción Kamisama no Itazura, además se promocionó un premio extra por la compra limitada que no se reveló hasta poco antes de la salida del CD el cual era una foto oficial autografiada de Megumi.

En este sencillo además de las dos nuevas canciones de cierre, también se incluyeron las versiones en vivo de las canciones de su sencillo Melody, que también fueron ocupadas como canciones de cierre para este OVA.

Lista de canciones (VTCL-35121)

Notas y referencias

Sencillos de 2011
Sencillos de Megumi Nakajima
Bandas sonoras de anime

Kamisama no Itazura


Bilbao (Baskça: Bilbo), İspanya'nın kuzeyinde, otonom Bask Bölgesi'nin nüfus itibarıyla en büyük şehri ve Biskay'ın merkezidir.

Tarihçe

Coğrafi konum

Bilbao, İspanya'nın kuzey kıyılarında Atlantik Okyanusu'nun Biskay Körfezi sahilinde Bask Bölgesi'nin kuzeydoğusunda konumlanmıştır. Şehir Nervion Nehri boyunca yerleşmiştir. Bu nehrin kıyısında Sanayi Devrimi sırasında bölgeye refah getiren sayısız fabrika ve iş yeri de bulunmaktadır. Bilbao aynı zamanda, bu nehrin gelgit ile çok derin ve bir fiyord gibi çok kara içerisine girmiş olan "Ria de Bilbao" körfezi üzerinde bir liman şehridir.

Bilbao şehrinin bazı önemli İspanya şehirlerinde uzaklıkları şu listeden incelenebilir:
 Barselona: 605 km
 La Coruña: 551 km
 Madrid: 393 km
 Pamplona: 138 km
 San Sebastián / Donostia:94 km
 Santander: 95 km
 Valensiya: 670 km
 Valladolid: 281 km
 Vitoria-Gasteiz: 64 km
 Zaragoza: 303 km

İklim

Demografi

Bilbao belediye sınırları içinde nüfus (2010 tahmini) itibarıyla 353.187 kişi olup nüfus yoğunluğu 8688,5 kişi/km² olur. Böylelikle Zaragoza, nüfus itibarıyla şehir sıralamasında Bask bölgesinde 1. sırayı; tüm İspanya'da 11. sırayı alır.

Fakat esas şehir yanındaki varoşları ile "Büyük Bilbao" oluşur ve Büyük Bilbao'ya resmen "comark" olma statüsü verilmiştir. Bask Bölgesi'nin nüfusunun yaklaşık yarısının yaşadığı "Büyük Bilbao", ekonomik ve endüstri açısından bölgenin en aktif kısmıdır. Büyük Bilbao'nın nüfusu 875,552 kişi olarak tahmin edilmektedir. Büyük Bilbao bu nüfusuyla İspanya'da bulunan büyük metropoliten şehirler arasında 5. sırayı almaktadır.

Bilbao belediye sınırları içinde nüfusun gelişmesi şu gösterimde izlenebilir:

1.000 Kişi

Kaynak: INE - Instituto Nacional de Estadística, İspanya
Kaynak:Hollandaca Wikipedia "Bilbao" maddesi

İdari bölgeleri
Bilbao şehri 8 idari bölgeye ayrılır ve bu bölgelerde semtler bulunur:

 Deusto: Deusto, San Ignacio, Ibarrekolanda, Arangoiti, Zorrozaurre.
 Uribarri: Uribarri, Matiko, Castaños, Zurbaranbarri, Ciudad Jardín.
 Otxarkoaga-Txurdinaga:  Otxarkoaga, Txurdinaga.
 Begoña: Begoña, Santutxu, Bolueta.
 Ibaiondo: Casco Viejo, Bilbao La Vieja, San Francisco, Zabala, Atxuri, (La Peña) Iturrialde, Solokoetxe, Abusu, Miribilla.
 Abando: Abando, Indautxu.
 Rekalde: Rekalde, El Peñascal, Ametzola, Iralabarri, San Adrián.
 Basurto-Zorrotza: Basurto, Altamira, Masustegi, Olabeaga, Zorrotza.

Kardeş şehirler

Bilbao'nun şu kardeş şehirleri bulunmaktadır:

  Medellín, Kolombiya
  Monterrey, Meksika
  Pittsburgh, Amerika Birleşik Devletleri
  Çingdao, Çin
  Rosario, Arjantin
  Sant Adrià de Besòs, İspanya
  Tiflis, Gürcistan

Galeri

</div></div>

Kaynakça

Ayrıca bakınız

 Bask Bölgesi
 Biskay ili

Dış bağlantılar

Bilbao


Svijet

Književna djela

 Bjesovi Fjodora Mihajloviča Dostojevskog

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 20. travnja – Ljudevit Gaj, hrvatski političar, jezikoslovac, ideolog, novinar i književnik (* 1809.)
 24. lipnja – Dimitrija Demeter,  hrvatski pjesnik, dramatičar, prevoditelj, publicist, kazališni kritičar, književni i kazališni djelatnik (* 1811.)
 18. kolovoza – Petar Preradović, hrvatski pjesnik, prevoditelj i general (* 1818.)

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1872.


Rețeaua de troleibuz din Timișoara asigură transportul electric din oraș alături de rețeaua de tramvai. Troleibuzele au fost introduse pe 15 noiembrie 1942.

Vezi și
 Transportul public din Timișoara
 Tramvaiul din Timișoara

Timișoara
Timișoara

Troleibuzele din Timișoara


Lucia Bercescu-Țurcanu (n. 27 martie 1911, București – d. 26 iunie 1995) a fost o soprană română și interpretă de operă.

Biografie
S-a născut la București într-o familie modesă, fiind cea de-a doua fată (din cei cinci copii) a soților Sofia și Constantin Bercescu.

A studiat la Conservatorul din București cu Elena Saghin  (canto) și lui Demetru Baziliu. A debutat în 1939 pe scena operei naționale în rolul "Margareta" din opera Faust de Gounod, alături de Mihail Știrbei, Edgar Istratty și Constantin Teodorian este apreciat de cronicarul de la Universul drept "o revelație, un talent nou și prețios". După această performanță, a fost imediat numită de George Georgescu ca solistă a operei.

Note

Bibliografie

Nașteri în 1911
Decese în 1995
Soprane române
Bucureșteni

Lucia Bercescu-Țurcanu


Windows Media is a discontinued multimedia framework for media creation and distribution for Microsoft Windows. It consists of a software development kit (SDK) with several application programming interfaces (API) and a number of prebuilt technologies, and is the replacement of NetShow technologies.

The Windows Media SDK was replaced by Media Foundation when Windows Vista was released.

Software
Windows Media Center
Windows Media Player
Windows Media Encoder
Windows Media Services
Windows Movie Maker

Formats
Advanced Systems Format (ASF)
Advanced Stream Redirector (ASX)
Windows Media Audio (WMA)
Windows Media Playlist (WPL)
Windows Media Video (WMV) and VC-1
Windows Media Station (NSC)
WMV HD, (Windows Media Video High Definition), the branding name for high definition (HD) media content encoded using Windows Media codecs. WMV HD is not a separate codec.
HD Photo (formerly Windows Media Photo, standardized as JPEG XR)
DVR-MS, the recording format used by Windows Media Center
SAMI, the closed caption format developed by Microsoft. It can be used to synchronize captions and audio descriptions with online video.

Protocols
Media Stream Broadcast (MSB), for multicast distribution of Advanced Systems Format content over a network
Media Transfer Protocol (MTP), for transferring and synchronizing media on portable devices
Microsoft Media Services (MMS), the streaming transport protocol
Windows Media DRM, an implementation of digital rights management

External links
 Official website
 Description of the algorithm used for WMA encryption

Microsoft Windows multimedia technology
Multimedia frameworks
Discontinued Microsoft software

Windows Media


Yuto Sato (født 12. marts 1982) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|2006||1||0
|-
!Total||1||0
|}

Eksterne henvisninger

 Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Yuto Sato


Agugux (Aguguq, Agu'gux, Agug'uq), Ovo je ime aleutskog boga stvoritelja. Agugux je bestjelesni duh koji inače nije personificiran u aleutskim pričama. Njegovo ime doslovno znači "Stvoritelj", a povezuje se sa suncem i istočnim smjerom.

Izvori

Indijanska mitologija (bogovi stvaratelji)
Aleuti (narod)

Agugux


Kouam Tawa est un auteur dramatique, poète et metteur en scène camerounais.

Biographie

Enfance, éducation et débuts
Kouam Tawa est né le 31 mai 1974 à Bafoussam, dans l'Ouest du Cameroun.

Carrière
Résidant "au village" dans son Ouest du Cameroun natal, il s'adonne à la littérature, au théâtre et à l'animation des ateliers d'écriture et de dramaturgie. Ce qui l'emmène à voyager dans plusieurs pays de l'espace francophone.
Il a obtenu plusieurs bourses d'écriture et est auteur d'une quinzaine de pièces mises en lecture, en espace ou en scène en Afrique, en Europe, en Amérique du Nord et au Japon.
Trois livres pour la jeunesse figurent parmi ses dernières publications :

Mon garçon, ma fille, Pourquoi m'appelle-t-on parapluie ? et L'homme à l'oiseau.

Il codirige La compagnie Feugham, une troupe professionnelle de théâtre basée à Bafoussam.

Distinctions

 Premier prix ACCT de littérature africaine pour la jeunesse,
 Prix poésie des lecteurs Lire et faire Lire,
 Lauréat des bourses d'écriture de l'Association Beaumarchais, du Centre National du Livre, du programme En quête d'auteurs AFAA-Beaumarchais, de la Direction de la Musique, de la Danse, du Théâtre et des Spectacles, du programme Visa pour la création de CulturesFrance et d'Artcena.

Œuvres

Poèmes

 Matin de fête, collection Tango, Éditions Donner à Voir, 2017.
 Le bruit des fleuves, Éditions Tertium, 2017.
 Je verbe, Éditions Clé, 2017.
 Chemin faisant, Éditions Unicité, 2017.
  Danse, Petite lune, album jeunesse, Éditions Rue du Monde, illustration Fred Sochard, 2017.
 Elle(s) (poèmes), Éditions Lanskine, 2016.
 Haut les vents ! (poème), Christophe Chomant Éditeur, 2016.
 Colliers de perles (poèmes), Éditions Al Dante/Le Triangle, 2015.
 Rien ne demeure et autres poèmes, in Poésie d'Afrique Francophone, L'Étrangère, 2013.
 La longue marche (poèmes), in African Renaissances Africaines, Écrire 50 ans d'indépendance, Silvana Editoriale-Bozarbooks, 2010.
 Sais-tu où va le soleil ? (poèmes), avec des tableaux de Marion Lesage, Éditions de La Martinière, 2008.
 Moisson d'amour (poèmes pour la jeunesse), Agence Intergouvernementale de la Francophonie, 1998.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Nsah Mala, Maurice Kamto, Enoh Meyomesse, La compagnie Feugham, Alain Serge Dzotap, Daniel Tongning

Liens externes

Personnalité Bamiléké
Écrivain camerounais
Dramaturge du XXIe siècle
Dramaturge francophone
Poète camerounais
Poète camerounais du XXIe siècle
Metteur en scène
Naissance à Bafoussam
Naissance en mai 1974
Auteur camerounais de littérature d'enfance et de jeunesse

Kouam Tawa


Nafcilina este un antibiotic din clasa penicilinelor din grupul M, cu spectru îngust, rezistent la beta-lactamaze, fiind utilizat (în Statele Unite și în Canada) în tratamentul unor infecții bacteriene. Printre acestea se numără infecții produse de bacterii Gram-pozitive, în special cele produse de stafilococi rezistenți la alte peniciline.

Nafcilina este considerată echivalentă terapeutic cu oxacilina, însă diferă profilul de siguranță al celor două.

Note

Vezi și
 Meticilină
 Oxacilină
 Cloxacilină
 Dicloxacilină
 Flucloxacilină

Peniciline
Naftaline

Nafcilină


Wake is a compilation album by Dead Can Dance, released in 2003. It contains 26 tracks over two discs. It includes the song "The Lotus Eaters" (previously released only on the Dead Can Dance (1981–1998) box set), recorded in 1998 as the last work by the band before their initial breakup.

Track listing

Disc 1
 "Frontier" (Demo) – 3:00 – (1981) from the 4AD compilation Lonely Is an Eyesore (1987); completed version was included on Dead Can Dance (1984)
 "Anywhere Out of the World" – 5:07 – from Within the Realm of a Dying Sun (1987)
 "Enigma of the Absolute" – 4:14 – from Spleen and Ideal (1985)
 "Carnival of Light" – 3:30 – from Garden of the Arcane Delights (1984)
 "In Power We Entrust the Love Advocated" – 4:10 – from Garden of the Arcane Delights (1984)
 "Summoning of the Muse" – 4:57 – from Within the Realm of a Dying Sun (1987)
 "Windfall" – 3:31 – from Within the Realm of a Dying Sun (1987)
 "In the Kingdom of the Blind the One-Eyed Are Kings" – 4:10 – from The Serpent's Egg (1988)
 "The Host of Seraphim" – 6:17 – from The Serpent's Egg (1988)
 "Bird" – 5:00 – from A Passage in Time (1991)
 "Cantara" – 5:58 – from Within the Realm of a Dying Sun (1987)
 "Severance" – 3:21 – from The Serpent's Egg (1988)
 "Saltarello" – 2:36 – from Aion (1990)
 "Black Sun" – 4:56 – from Aion (1990)

Disc 2
 "Yulunga (Spirit Dance)" – 6:57 – from Into the Labyrinth (1993)
 "The Carnival Is Over" – 5:42 – from Into the Labyrinth (1993)
 "The Lotus Eaters" – 6:42 – (1998) from Dead Can Dance (1981–1998) (2001)
 "Rakim" – 5:38 – from Toward the Within (1994)
 "The Ubiquitous Mr Lovegrove" – 6:14 – from Into the Labyrinth (1993)
 "Sanvean" – 3:46 – from Toward the Within (1994)
 "Song of the Nile" – 8:00 – from Spiritchaser (1996)
 "The Spider's Stratagem" – 6:41 – from Into the Labyrinth (1993)
 "I Can See Now" – 2:56 – from Toward the Within (1994)
 "American Dreaming" – 4:30 – from Toward the Within (1994)
 "Nierika" – 5:45 – from Spiritchaser (1996)
 "How Fortunate the Man with None" – 9:09 – from Into the Labyrinth (1993)

 The tracks from Toward the Within are live tracks, but with crowd noise removed to make them sound like studio versions. They previously appeared in this form on the Dead Can Dance (1981–1998) box set.

References

External links

Dead Can Dance albums
2003 compilation albums
4AD compilation albums

Wake (Dead Can Dance album)


Thaya es un municipio-mercado (Marktgemeinde) del distrito de Waidhofen an der Thaya, en el estado de Baja Austria (Austria).

Los municipios catastrales son: Eggmanns, Großgerharts, Jarolden, Niederedlitz, Oberedlitz, Peigarten, Ranzles, Schirnes y Thaya.

Fuentes

Localidades de Baja Austria

Thaya (Austria)


Otto Zsigmondy (* 6. Jänner 1860 in Wien; † 30. Juni 1917 ebenda) war ein österreichischer Zahnarzt und Bergsteiger.

Otto war einer von vier Söhnen des Zahnmediziners Adolph Zsigmondy, war aber als einziger ebenfalls Zahnmediziner geworden. Er gilt als einer der Nachfolger des Pioniers der wissenschaftlichen Zahnheilkunde, Moriz Heider.

Als begeisterter Alpinist gelangen ihm zusammen mit seinem Bruder Emil Zsigmondy sowie mit Ludwig Purtscheller zahlreiche Erstbesteigungen und Begehungen, wie die Großer Möseler-Nordwand, das "Firndreieck" in den Zillertaler Alpen oder 1885 die Gesamtüberschreitung des Meije (Dauphiné-Alpen).

Als sein Bruder Emil bei dem Versuch der gemeinsamen Erstbegehung der Meije-Südwand abstürzte und ums Leben kam, bewegte ihn dies derart, dass er seine Habilitationsschrift nicht vollendete und seine wissenschaftliche Karriere abbrach.

1894 wurde Otto Zsigmondy Präsident des Österreichischen Alpenklubs.

Zsigmondy liegt am Evangelischen Friedhof Simmering begraben.

Weblinks

 Grab Otto Zsigmondys

Literatur
 Felix Czeike: Historisches Lexikon Wien, Bd. 5, Wien 1997, S. 712
 Grete Mecenseffy: Evangelische Lehrer an der Wiener Universität, Wien 1967, S. 84

Zahnarzt
Mediziner (19. Jahrhundert)
Mediziner (20. Jahrhundert)
Bergsteiger (Österreich-Ungarn)
Sportfunktionär (Österreich)
Sportler (Wien)
Person (Cisleithanien)
Richard Zsigmondy
Geboren 1860
Gestorben 1917
Mann

Otto Zsigmondy


La Vanwall Vandervell 680 (précédemment nommée Vanwall LMH) est une voiture de course d'endurance conçue et utilisée par l'écurie automobile autrichienne Vanwall Racing dans le but de concourir dans le Championnat du monde d'endurance FIA, en particulier aux 24 Heures du Mans, dans la nouvelle catégorie reine Hypercar.

Historique
À la veille des 24 Heures du Mans 2020, le , l'écurie autrichienne ByKolles Racing confirme son engagement dans la future catégorie Le Mans Hypercar et profite de cette occasion pour présenter les premiers rendus photographiques de la future voiture.

Malgré l'annonce originale de participer Championnat du monde d'endurance FIA 2021, la voiture n'est pas présente sur la liste des engagés. L'écurie précise alors que le projet n'est pas abandonné. Plus tard dans l'année, elle communique que le lancement de la voiture est prévu à l'automne avant les premières courses de 2022. Le , une photographie du pilote français Tom Dillmann sur son compte Twitter le présente au volant de la voiture partiellement assemblée.

Le , lors de la publication de la liste des engagés pour le Championnat du monde d'endurance FIA 2022, la LMH de l'écurie ByKolles Racing n'est toujours pas présente. En effet, dans la catégorie LMH, chaque participant doit prouver son association avec une marque automobile existante et le nom ByKolles n'est pas associé à un quelconque constructeur automobile contrairement à Alpine, Glickenhaus ou Toyota. Pour contourner cette difficulté, l'écurie ByKolles Racing est renommée officiellement Vanwall Racing Team. Lors de l'officialisation de ce changement de nom, une vidéo est présentée sur le nouveau compte Instagram de l'écurie montrant la voiture avec le moteur en fonctionnement. À la suite de cela, de nouveaux visuels de la voiture de la voiture de course ainsi que de la version de route sont publiés.

Le , l'écurie Vanwall Racing Team publie des photographies de la voiture finalisée et annonce que celle-ci roulera début avril. Le , l'écurie Vanwall Racing Team publie une photographie, puis une vidéo du pilote français Christophe Bouchut faisant faire ses premiers tours de roue à la voiture sur la piste de la Zweibrücken Air Base.

Compétition

2023

1 000 Miles de Sebring

Sur le circuit de Sebring, la Vanwall Vandervell 680 n°4 est dernière sur la grille de départ de sa catégorie. Dès le début de la course, Tom Dillmann réussit à dépasser la voiture non hybride Glickenhaus 007 LMH. De plus, grâce aux difficultés rencontrées par les Peugeot 9X8 et la Ferrari 499P n°51, l'équipage réussit à se hisser à la septième place alors qu'il ne reste plus qu'une heure et demie de course. Cependant, la Ferrari n°51 réussit finalement à combler son retard et à dépasser la voiture n°4. Le classement reste inchangé jusqu'à la fin de la course, et la Vanwall Vandervell 680 arrive à la huitième place.

6 Heures de Portimão

Lors de la deuxième course de la compétition, la Vanwall prend une nouvelle fois le départ en dernière position de sa catégorie. Cette fois-ci, l'équipage est victime d'une défaillance technique. Alors que Jacques Villeneuve est au volant, le frein avant droit de la voiture commence à fumer avant de rapidement s'enflammer. Le pilote perd le contrôle de la voiture, qui finit par s'écraser contre la barrière de sécurité. L'accident est sans gravité, le pilote sort indemne et la voiture n'a subi que des dommages mineurs. L'équipe décide donc de se retirer de la course.

6 Heures de Spa-Francorchamps

La troisième course de la saison qui se déroule sur circuit de Spa en Belgique est marquée par de nombreux accidents. La voiture, aux mains de Jacques Villeneuve, s'accroche avec la Ferrari 488 GTE n°54 de l'écurie TotalEnergies et percute la barrière. Elle est considérablement endommagée et contrainte d'abandonner.

24 Heures du Mans

Les 24 Heures du Mans sont la quatrième course du championnat WEC. Avant le début de la course, le remplacement de Jacques Villeneuve par Tristan Vautier a été annoncé. Le pilote reproche à son écurie son éviction et la façon dont elle s'est réalisée. Dans un second temps, l'écurie explique que la décision a été prise en concertation avec le pilote en raison d'événements personnels. C'est dans ces conditions que l'écurie débute les essais libres avec Tristan Vautier comme troisième pilote, la Vanwall roulant pour la première fois sur le circuit du Mans. Lors des qualifications, l'équipe n'est pas en mesure de se qualifier devant les autres hypercars, à l'exception de la Porsche 963 n°38, qui n'a pas réalisé de temps de qualification. Elle ne participe donc pas à l'Hyperpole. En début de course, elle se retrouve rapidement distancée par les autres hypercars. Puis l'équipe est une nouvelle fois contrainte d'abandonner, cette fois-ci sur casse moteur.

6 Heures de Fuji

Lors des qualifications, la voiture n°4 se qualifie avec un temps peu performant, moins bon que celui de la LMP2 n°22 de l'écurie United. Elle est la seule hypercar à s'élancer parmi le peloton des LMP2 lors de la course. Plus lente que les autres hypercars, elle termine avec 18 tours de retard sur la Toyota de tête, et derrière onze LMP2. Un résultat qui ne surprend pas complètement l'écurie, qui indique avoir cherché, en premier lieu, à résoudre les problèmes de fiabilité.

Technique
La voiture a été entièrement conçue et développée en interne sur le site de Vanwall Racing Team à Greding, en Allemagne. ByKolles Racing prévoyait d'utiliser un moteur Gibson LMP1 pour son hypercar, dont le développement se poursuivait avant ses débuts prévus pour le Championnat du monde d'endurance de la FIA de 2021. L'équipe a dû abandonner le moteur Gibson V8 pour une unité plus puissante lorsque Aston Martin s'est engagée dans la catégorie en juin 2019 avec son hypercar Valkyrie de 1160 ch. Cependant, à la suite du retrait ultérieur d'Aston Martin et de l'annonce de la réduction de la puissance autorisée en LMH, ByKolles reprend son plan initial d'utilisation du moteur Gibson GL458 V8.

Lors de la présentation des premiers rendus photographiques, en 2020, l'écurie ByKolles Racing précise que la version course Le Mans Hypercar utilisera un moteur V8 atmosphérique de 700 chevaux et qu'elle pèsera 1040 kg en conditions de course avec un lest. Il a été également précisé par l'écurie que deux autres modèles de la voiture seront disponibles dans le futur, en effet en plus de la version course décrite ci dessus, une version piste LMH avec un moteur moteur V8 de 650 chevaux (poids 950 kg) et une version routière qui combinera un système hybride avec un moteur moteur V8 d'une puissance totale d'environ 1000 chevaux (poids 1000 kg) seront disponibles. Le modèle routier pourra également fonctionner au biocarburant.

La voiture utilisée pour le Championnat du monde d'endurance de la FIA de 2023 n'est pas équipée d'un système hybride, contrairement à celles d'autres grands constructeurs automobiles engagés avec des LMH ou LMDh. Cependant, l'équipe ne s'attend pas à ce que l'absence de système hybride lui confère un avantage décisif au niveau fiabilité dans les premières courses, bien que certaines équipes aient rencontré des difficultés dans leur préparation.

Pilotes

  Tom Dillmann (quitte le projet après les 24 Heures du Mans 2023)
  Esteban Guerrieri
  Jacques Villeneuve (présent uniquement lors des trois premières épreuves du Championnat du monde d'endurance 2023)
  Tristan Vautier (présent à partir des 24 Heures du Mans 2023 en remplacement de Jacques Villeneuve)
  João Paulo de Oliveira (présent à partir des 6 Heures de Monza 2023 en remplacement de Tom Dillmann)
  Ryan Briscoe (présent uniquement aux 8 Heures de Bahreïn 2023 en remplacement de Joao Paulo de Oliveira absent)

Palmarès
Les courses en gras indiquent que la pole position a été réalisée. Les courses en italique indiquent que l'écurie a réalisé le meilleur tour en course.

* Saison en cours.

Notes et références

Articles connexes
 Championnat du monde d'endurance FIA

Liens externes

Sport-prototype d'endurance
Automobile des années 2020
Le Mans Hypercar

Vanwall Vandervell 680


King Senzangakhona kaJama (c. 1762 – 1816) was the king of the Zulu Kingdom, and primarily notable as the father of three Zulu kings who ruled during the period when the Zulus achieved prominence, led by his oldest son King Shaka.

Biography
His father was chief Jama kaNdaba and his mother was  Mthaniya Sibiya. He succeeded on his father's death. During the chieftaincy of Senzangakhona, the Zulus were a small clan in the Mthethwa confederation which was ruled by Dingiswayo.

Senzangakhona's name is derived from the Zulu word meaning "he who acts with a good reason".

Although the Zulus practised ritual circumcision, the practice was slowly dying out. Senzangakhona and Shaka were not circumcised, marking this trend in Zulu culture.

Wives and children

Senzangakhona married at least sixteen women by which he had fourteen known sons. His daughters were not recorded.

Nandi kaBhebhe eLangeni (Nandi, daughter of Bhebhe, from eLangeni district), bore him his first son Shaka, said to have been conceived during an act of ukuhlobonga, a form of coitus interruptus without penetration allowed to unmarried couples at a time known as "the fun of the roads" (amahlaya endlela), but the lovers became carried away. Nandi and Shaka were initially accepted into Senzangakhona's kraal, and she was treated as a lesser wife. As she was not his Great Wife, Shaka was not the heir. Senzangakhona was unwilling to acknowledge Nandi as his chief consort, an important status symbol among the AmaZulu. He did have another child with her, Shaka's sister Nomcuba. Mkabi, the Great Wife, did, however, treat Nandi well. Nevertheless, Nandi's relationship with Senzangakhona eventually deteriorated, so she and Shaka were forced to leave the kraal. Bhibhi kaSompisi Ntuli was one of Senzangakhona's wives.

Senzangakhona's official heir was his son Sigujana. Sigujana took over after the death of his father in 1816.  However, Sigujana's reign was short as Shaka, with the help of his ally Dingiswayo and his half brother Ngwadi, had Sigujana assassinated. Shaka then raised the chieftaincy into a kingdom and became its first king.

Senzangakhona' sixth wife, Mpikase kaMlilela Ngobese, bore Dingane, who took over the Zulu kingdom after assassinating his half-brother Shaka in 1828 at present-day Stanger. The official name for this place is KwaDukuza.

Senzangakhona's ninth wife, Songiya kaNgotsha Hlabisa, bore Mpande, who became king when he overthrew Dingane in 1840. Mpande was the only son to bear him grandchildren. Mpande's son, Cetshwayo kaMpande, was in some aspects the last great king of the Zulus before the British Empire invaded their territory.

In culture
Senzangakhona is played by Conrad Magwaza in the TV miniseries Shaka Zulu and In the mini TV miniseries Shaka Ilembe, he is played by Senzo Radebe.

Notes

1762 births
1816 deaths
Zulu kings
South African animists
18th-century monarchs in Africa
19th-century monarchs in Africa
History of KwaZulu-Natal

Senzangakhona


Axel Munthe – Der Arzt von San Michele ist ein deutsch-italienisch-französischer Spielfilm aus dem Jahr 1962 von Rudolf Jugert. Die Handlung basiert auf Axel Munthes autobiografischem Roman Das Buch von San Michele. Die Titelrolle spielte O. W. Fischer.

Handlung
Der junge schwedische Landarzt Axel Munthe verzichtet darauf, in seiner Heimatstadt eine für ihn vorgesehene Praxis zu übernehmen und heiratet auch nicht, wie geplant, seine Jugendliebe Ebba. Stattdessen geht er nach Paris, wo er sich dem berühmten Forscher Louis Pasteur anschließt. Durch eine Gräfin wird er schließlich in die Pariser Gesellschaft eingeführt. Rasch wird Munthe zum Liebling der Hautevolee, zum Modearzt der Betuchten und Hochadeligen.

Doch als er eines Tages davon hört, dass in Neapel eine Cholera-Epidemie ausgebrochen ist, lässt er alles stehen und liegen und reist nach Süditalien, um zu helfen, wo er kann. Anschließend geht Munthe nach Rom, wo er es zu Ruhm und Vermögen bringt. Schließlich avanciert er sogar zum Leibarzt des schwedischen Königs. Auf der Höhe von Ruhm und Anerkennung entschließt sich Axel Munthe, sich aus der Öffentlichkeit zurückzuziehen, und lässt sich auf Capri nieder. Dort schreibt er, bei fortschreitender Erblindung, seine Memoiren.

Produktionsnotizen
Der Film wurde vom 2. April bis 8. Juni 1962 vor Ort auf Capri, in Rom und in Neapel gedreht. Obwohl Co-Regisseur Georg Marischka an 46 Tagen Regie geführt hatte, ehe er vom Kollegen Jugert abgelöst wurde, erhielt er im Vorspann keine Namensnennung.

Willi Schatz und Werner Achmann entwarfen die Filmbauten, Claudia Herberg die Kostüme. Ernst Steinlechner und Peter Hahne waren die Produktionsleiter.

Die Uraufführung war am 28. September 1962 in Augsburg. In den beiden co-produzierenden Ländern Italien und Frankreich lief der Film 1963 unter den Titeln La storia di San Michele bzw. Le Livre de San Michele an.

Kritiken
 Der Spiegel urteilte 1962: "Anstrengungen deutscher Kinokonfektionäre, das phantasiebeladene Erinnerungsbuch des schwedischen Modearztes für einen international konkurrenzfähigen Film auszubeuten […], führten zu einem außerordentlich langweiligen Lichtspiel von provinziellem Zuschnitt."

 Das Lexikon des Internationalen Films schrieb: "Episoden aus dem Leben des schwedischen Arztes Axel Munthe […] in einer Mischung von Wirklichkeitsnähe, kinoüblicher Erfindung und gefühlsseliger Ausschmückung."

 Der Evangelische Film-Beobachter zog folgendes Fazit: "Begebenheiten aus dem Leben des schwedischen Modearztes Axel Munthe. Eitle Selbstbespiegelung, Menschenverachtung und Weltflucht sind Übertreibungen der im Buch angelegten Charaktereigenschaften Munthes. Für Erwachsene tragbar, aber ohne Empfehlung."

Literatur
 Axel Munthe: Das Buch von San Michele (Originaltitel: The Story of San Michele). Deutsch von Gudrun Uexküll. Olten, Stuttgart, und Fackelverlag, Salzburg 1962. 445 S.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1962
Deutscher Film
Italienischer Film
Französischer Film
Filmbiografie über Person mit Heilberuf
Filmdrama
Georg Marischka
Rudolf Jugert

Axel Munthe – Der Arzt von San Michele


Zlukov (deutsch Slukow, früher Slukau) ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt vier Kilometer östlich des Stadtzentrums von Veselí nad Lužnicí in Südböhmen und gehört zum Okres Tábor.

Geographie
Zlukov befindet sich rechtsseitig von Nežárka und Lainsitz auf einer Anhöhe im Wittingauer Becken. Südlich erhebt sich die Kalina (442 m) und im Westen der Na Klobásné (470 m). Östlich des Dorfes entspringt der Bach Zlukovský potok, der dort im Teich Nový rybník gestaut wird. Gegen Süden befindet sich am gleichen Bach der Teich Farářský rybník.

Nachbarorte sind Řípec und Přehořov im Norden, Doňov, Újezdec und Bašta im Nordosten, Vávrovka, Pleše und Kardašova Řečice im Osten, Vřesná, Kostroun, Ovčín, Baldýnka und Nítovice im Südosten, Drahov, Vlkov, Hlavičky und Dehetník im Süden, Horusice im Südwesten, Tyršova čtvrť und Mezímostí nad Nežárkou im Westen sowie Dráchov im Nordwesten.

Geschichte
Die westlich des Dorfes im Wald Klobásná gelegenen Hügelgräberstätten Klobásná I und Klobásná II belegen eine frühzeitliche Besiedlung der Gegend.

Die erste schriftliche Erwähnung des zu den Besitzungen der Witigonen gehörigen Dorfes Zlukov erfolgte im Jahre 1200. Der Ort war im Zuge der deutschen Kolonisation entstanden, seine Bewohner trugen Namen wie Ulrich und Herbold. Im Jahre 1382 überließen die Brüder Vyšata und Buzek von Machovice das Dorf König Wenzel IV. Ab 1448 gehörte das Gut dem Ritter Heřman Smrčka von Mnich und ab 1466 dessen Söhnen. Später fiel das Gut an die böhmische Krone heim. König Vladislav II. Jagiello schenkte Zlukov 1492 seinem Kämmerer Heinrich von Neuhaus, der den Besitz 1501 seiner Schwiegermutter Katharina von Sachsen, der Ehefrau Heinrichs von Münsterberg, verkaufte. Später fiel das Gut Adam II. von Neuhaus zu, der es 1585 an die Herrschaft Kardašova Řečice anschloss. Nach dem Tode von Joachim Ulrich von Neuhaus erbten die Grafen Slavata den Besitz und schlugen Drahov 1693 der Herrschaft Kardašova Řečice zu.
Zwei Jahre später erbten Johann Maximilian und Karl Joseph von Götz den Besitz. Seit 1720 sind in Zlukov tschechische Siedler nachweisbar. Karl Joseph von Götz, der seit 1717 alleiniger Besitzer war, verkaufte die Herrschaft 1725 an Johann Ferdinand von Kuefstein, der sie noch um die Güter Vřesná und Pleše erweiterte. Von ihm kaufte sie 1740 Johann Wenzel von Caretto-Millesimo, Markgraf von Savona, der sie 1746 an Karl Graf Swéerts-Sporck veräußerte. Dieser verkaufte die Herrschaft 1752 an Joseph Freiherrn von Jungwirth. Im Jahre 1768 tauschte Joseph von Jungwirth die Herrschaft bei Wenzel Fürst von Paar gegen Budišov ein. Im Jahre 1840 bestand Slukau/Zlukow aus 49 Häusern mit 317 Einwohnern. Pfarrort war Drahles. Bis zur Mitte des 19. Jahrhunderts blieb das Dorf immer der Herrschaft Kardašova Řečice und den Fürsten Paar untertänig.

Nach der Aufhebung der Patrimonialherrschaften bildete Slukov/Slukau ab 1850 eine Gemeinde in der Bezirkshauptmannschaft Třeboň/Wittingau und dem Gerichtsbezirk Veselí nad Lužnicí. Auf den Dorfplatz entstand 1875 eine hölzerne Kapelle, die 1916 niederbrannte. 1904 erfolgte der Bau eines Schulhauses für einen zweiklassigen Unterricht. Zu dieser Zeit bestand die Einwohnerschaft überwiegend aus Tschechen. Ein Großteil der Bewohner war in Mezímostí beim Eisenbahnbau beschäftigt. Im Jahre 1921 bestand das Dorf aus 64 Häusern, in denen 404 Personen lebten. 1926 wurde die neue Straße nach Újezdec gebaut. Die Dorfschmiede wurde 1957 abgerissen. Nach der Aufhebung des Okres Třeboň wurde Zlukov 1948 Teil des Okres Soběslav. Dieser wurde 1961 wieder aufgelöst und Zlukov dem Okres Tábor zugeordnet. Am 1. Jänner 1976 wurde Zlukov nach Veselí nad Lužnicí eingemeindet. Nach einem Referendum löste sich das Dorf zum 24. November 1990 wieder los und bildet seither wieder eine eigene Gemeinde.

Gemeindegliederung
Für die Gemeinde Zlukov sind keine Ortsteile ausgewiesen.

Sehenswürdigkeiten
 Hügelgrabstätten Klobásná I und II, westlich des Dorfes im gleichnamigen Wald
 Kapelle des hl. Johannes von Nepomuk auf dem Dorfplatz, errichtet 1875
 Gedenkstein für Jakub Vojta Slukov vor der Schule, er wurde 1910 errichtet und ist damit der älteste Gedenkstein für einen Schauspieler in Tschechien
 Gedenktafel am Geburtshaus von Jakub Vojta Slukov, enthüllt 1937
 Gedenkstein der Gefallenen des Ersten Weltkrieges, errichtet 1926
 Prismatischer Meilenstein mit Witigonenrose aus dem Jahre 1561
 Naturdenkmal Farářský rybník mit Population der Weißen Seerose
 Denkmalgeschütztes Gut Nr. 28
 Hochseilgarten Vávrovka

Söhne und Töchter der Gemeinde
 Vojta Slukov, eigentlich Jakub Vojta (1847–1903), Schauspieler und Regisseur

Einzelnachweise

Weblinks

  Geschichte von Zlukov

Ersterwähnung 1200

Zlukov


Amacuro je rijeka u Južnoj Americi. Svojim tokom jednim dijelom prati sjeverni dio granice između Venezuele i Gvajane, a zatim skreće prema zapadu i ulijeva se u deltu rijeke Orinoco, u Venezueli.

Izvori

Rand McNally, The New International Atlas, 1993.

Rijeke u Venezueli
Porječje Orinoca

Amacuro


Gabriella Borgarino, née le  à Boves en Italie, morte le  à Luserna San Giovanni à Turin, est une religieuse catholique italienne. Membre de l'ordre des Filles de la charité, elle est réputée pour sa vie religieuse exemplaire, son humilité et son dévouement, et pour ses expérience mystiques. Elle dit avoir été favorisée de conversations avec Jésus, relate les apparitions qu'elle a eues et répand la dévotion au Sacré-Cœur de Jésus. Sa cause en béatification est en cours, elle est déclarée vénérable par le pape François en 2022.

Biographie

Teresa Borgarino naît à Boves dans la province de Coni en Italie du Nord, le . Elle est d'une famille très modeste, de douze enfants, ses parents sont fermiers ; elle reçoit la confirmation à sept ans et la première communion à neuf ans.

Après l'école élémentaire, elle commence à travailler à onze dans une filature, comme ses sœurs, puis plus tard comme femme de ménage. Elle est adolescente lorsqu'elle doit être opérée d'un kyste et rencontre à cette occasion les Filles de la charité. Elle commence alors à fréquenter les religieuses, soigne les malades avec elles, et ressent la vocation mais se considère d'abord trop pauvre et trop ignorante.

À dix-huit ans, elle veut entrer chez les Filles de la charité, malgré des réticences de sa famille, et elle y est admise le . En mars 1900, elle commence son postulat à l'hôpital de Fossano mais doit retourner temporairement dans sa famille à cause de problèmes de santé. Elle reprend ensuite le postulat et le termine en mars 1902.

Elle prend l'habit de Fille de la charité le 10 mai 1902, sous le nom de sœur Caterina. Comme novice, elle est affectée à Varèse, au bord du lac Majeur, comme cuisinière. Elle s'y fait remarquer par son dévouement et sa gentillesse auprès des pauvres. Elle est affectée ensuite, en janvier 1906, dans une maison de retraite à Lugano en Suisse, où elle est très appréciée des résidents.

À la fin de son noviciat, elle prononce le 2 juillet 1906 ses vœux religieux de chasteté, pauvreté et obéissance, en changeant encore de nom, pour prendre celui de sœur Gabriella. À partir de l'année suivante, sœur Gabriella Borgarino commence à connaître des expériences mystiques, qu'elle note dans son journal intime. Elle déclare parfois  ou . Pendant l'épidémie de « grippe espagnole », elle se dévoue sans compter, et apporte aux malades le réconfort matériel et spirituel. À partir de juin 1919, elle déclare voir le Cœur de Jésus et différentes visions. Sur les conseils de son confesseur, elle n'en parle à personne d'autre.

En novembre 1919, elle est transférée à Grugliasco, puis en 1931 à Luserna. C'est là qu'en 1937 et 1938, elle dit avoir eu deux nouvelles manifestations du Sacré-Cœur, avec Jésus l'enseignant et lui demandant de diffuser l'oraison jaculatoire (prière courte) , qu'elle diffuse et qui se répand dans le monde entier.

Sœur Gabriella Borgarino meurt à Luserna à côté de Turin le .

Procédure de béatification

La réputation de sainteté de sœur Gabriella est fondée sur le caractère exemplaire de son amour du Seigneur, sur sa prière assidue, son humilité, son esprit de service, sa patience devant les critiques. Sa spiritualité profonde est basée sur le Sacré-Cœur de Jésus et sur la Providence, la « Divine Providence du Cœur de Jésus ».

Les témoignages de grâces obtenues par l'intercession de Gabriella Borgarino sont nombreux. La procédure pour son éventuelle béatification est ouverte au niveau du diocèse de Pignerol ; la procédure diocésaine se termine le 4 janvier 2004.

Le dossier est alors transmis à Rome, auprès de la Congrégation pour les causes des saints. Après étude et avis de la Congrégation, le pape François autorise le  la promulgation du décret sur l'héroïcité de ses vertus, ce qui proclame vénérable sœur Gabriella Borgarino.

Notes et références

Bibliographie
 .

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des vénérables reconnus par François
 Liste des saints du  siècle
 Filles de la charité

Liens externes

  La piccola "Ginota" e la grande suor Gabriella Borgarino FdC sur fdcsanvincenzo.it.

Religieuse catholique du XXe siècle
Religieuse catholique italienne
Vénérable catholique italien
Vénérable catholique reconnu par François
Fille de la charité
Naissance en septembre 1880
Naissance dans la province de Coni
Décès en janvier 1949
Décès dans la province de Turin
Décès à 68 ans

Gabriella Borgarino


Proctolabinae es una subfamilia de insectos ortópteros caelíferos perteneciente a la familia Acrididae. Se encuentran en América.

Géneros

Según Orthoptera Species File (31 mars 2010):
 Coscineutini Brunner von Wattenwyl 1893
 Coscineuta Stål, 1873
 Proctolabini Amédégnato 1974
 Adelotettix Bruner, 1910
 Ampelophilus Hebard, 1924
 Azotocerus Descamps, 1976
 Balachowskyacris Descamps & Amédégnato, 1972
 Cercoceracris Descamps, 1976
 Cryptocloeus Descamps, 1976
 Dendrophilacris Descamps, 1976
 Dorstacris Descamps, 1978
 Drymacris Descamps & Rowell, 1978
 Drymophilacris Descamps, 1976
 Eucephalacris Descamps, 1976
 Eucerotettix Descamps, 1980
 Halticacris Descamps, 1976
 Harpotettix Descamps, 1981
 Kritacris Descamps, 1976
 Leioscapheus Bruner, 1907
 Lithoscirtus Bruner, 1908
 Loretacris Amédégnato & Poulain, 1987
 Paratela Descamps & Rowell, 1978
 Pareucephalacris Descamps, 1976
 Poecilocloeus Bruner, 1910
 Proctolabus Saussure, 1859
 Saltonacris Descamps, 1976
 Tela Hebard, 1932
 Witotacris Descamps, 1976
 Ypsophilacris Descamps, 1980
 Zodiacris Descamps, 1980
 Zosperamerus Bruner, 1908

Referencias

 Amédégnato, 1974 : Les genres d'Acridiens Neotropicaux, leur classification par familles, sous-familles et tribus. Acrida, vol. 3, n. 3, 193-203.

Enlaces externos

 Proctolabinae en Tolweb
 Proctolabinae en Biolib

Acrididae

Proctolabinae


Priča o igračkama 4 () je računalno-animirani film iz 2019. godine animacijskoga studija Pixar. Redatelj filma je Josh Cooley, a glasove u izvornoj inačici posudili su između ostalih i Tom Hanks i Tim Allen.

Unutarnje poveznice
 Pixar Animation Studios
 Walt Disney Motion Pictures

Izvori

Vanjske poveznice

 Film Priča o igračkama 4 na službenoj stranici Pixar-a

Američki animirani filmovi 2010-ih

Priča o igračkama 4


Kişiler
 Ajan Johnson
 Andrew Johnson
 Boris Johnson (Aleksander Boris de Pfeffel Johnson)
 Ellen Johnson-Sirleaf, Liberya Cumhurbaşkanı
 Lyndon B. Johnson
 Magic Johnson
 Rian Johnson
 Samuel Johnson, Ganalı futbolcu.
 Stanley Johnson

Yerleşim yerleri

Diğer
 S. C. Johnson & Son

İngilizce soyadları

Johnson


The Front Page er en amerikansk komediefilm fra 1931, instrueret af Lewis Milestone.
I hovedrollerne ses Adolphe Menjou og Pat O'Brien. Manuskriptet blev skrevet af Bartlett Cormack og Charles Lederer, baseret på Broadway-skuespillet af samme navn.
Ved den fjerde Oscaruddeling blev filmen nominere til en Oscar for bedste film, Oscar for bedste instruktør (Milestone) og Oscar for bedste mandlige hovedrolle (Menjou).

I 2010 blev filmen udvalgt til bevarelse af US National Film Registry af Library of Congress da den anses for at være "kulturelt, historisk eller æstetisk signifikant".
Filmen er i Public domain.

Referencer

Eksterne Henvisninger

Amerikanske film fra 1931
Engelsksprogede film
Komediefilm fra USA
Sort-hvide film fra USA

The Front Page


සම්භාව්‍ය ග්‍රීක භාෂාව පරිදී,  ἀπόστολος (apóstolos), "යවනු ලැබූ තැනැත්තේ" යන අදහස සපයන, අපෝස්තුළුවරයෙක් යනු,  පණිවුඩකරුවෙක් සහ දූතයෙක් වෙයි. එවන් "යවනු ලැබීමක" අදහස වන්නේ  පණිවුඩ රැගෙන යාම වන අතර, එබැවින් පණිවුඩකරු යන්න විකල්ප පරිවර්තනය වෙයි.

ආශ්‍රිත

අපෝස්තුළුවරයා


Chagang este o provincie a R.P.D. Coreea. Formează graniță cu Republica Populară Chineză.

Geografie
98% din teritoriul provinciei este zonă montană.

Provincia are o climă distinctă, aflată sub influența continentului asiatic. Are ierni foarte lungi și friguroase.

Clima este caracterizată de mari diferențe în temperaturile zilnice și anuale. Vara, precipitații de ploaie și grindină sunt frecvente. Prin urmare, tunetul și fulgerul apar des.

Provincia este bogată în minerale, și este sursa principală a R.P.D. Coreeane de plumb, zinc, aur, cupru, molibden, wolfram, stibiu, grafit, apatit, alunit, calcar, carbonat de calciu, antracit și minereuri de fier. Există acolo, de asemenea, cristale și pietre prețioase.

Județe
 Changgang (장강군; 長江郡)
 Chasong (자성군; 慈城郡)
 Chonchon (전천군; 前川郡)
 Chosan (초산군; 楚山郡)
 Chunggang (중강군; 中江郡)
 Hwapyong (화평군; 和坪郡)
 Kopung (고풍군; 古豐郡)
 Rangnim (랑림군; 狼林郡)
 Ryongnim (룡림군; 龍林郡)
 Sijung (시중군; 時中郡)
 Songgan (성간군; 城干郡)
 Songwon (송원군; 松原郡)
 Tongsin (동신군; 東新郡)
 Usi (우시군; 雩時郡)
 Wiwon (위원군; 渭原郡)

Bibliografie
 행정 구역 현황 (Haengjeong Guyeok Hyeonhwang) (în coreeană)
 Administrative divisions of North Korea (in simplified Chinese; used as reference for Hanja)
 Panorama Korea, Foreign Language Publishing House, Pyongyang, 1999.

Legături externe

The People's Korea: Chagang

 Provinciile Coreei de Nord

Provincia Chagang


අධික ස්ථුලතාවය යුන මිනිසාගේ හා අනෙකුත් ක්ෂිරපායීන්ගේ මේද පටකවල ස්වාභාවිකව තැන්පත් වී ඇති ශක්තිජනක ද්‍රව්‍ය සෞඛ්‍යාරක්ෂිත මට්ටමට වඩා වැඩියෙන් පිහිටන විටදී ඇතිවන තත්වයකි. දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය (බර උසෙහි වර්ගයෙන් බෙදු විට ලැබෙන අගයන් වර්ග මීටරයට කිලෝග්‍රෑම් තිහ ඉක්මවු අගයක් වුවිට ස්ථුලතාවය ඇතැයි විග්‍රහ කෙරේ.

ස්ථුලතාව යනු එක් පුද්ගලයකුගේ සෞඛ්‍ය ගැටළුවක් සේ පෙනුනද මෙය ලොව පුරා වර්ධනය වන පොදු සෞඛ්‍ය ගැටළුවක් බවට පත්ව ඇත. ස්ථුලතාව හෘද රෝග, දෙවන වර්යේ දියවැඩියාව , නිදාගැනිමේදී හුස්ම ගැනීමේ අපහසුතා , හා හන්දිපත් අමාරු වැනි නොයෙකුත් සෞඛ්‍ය ගැටළු ඇති කරයි.

වර්ගීකරණය

ස්ථුලතාවය එකිනෙකට සාපේක්ෂ හා නිරපේක්ෂ අර්ථ දැක්වීම් මගින් විග්‍රහ කළ හැකිවේ. ස්ථුලතාව සත්‍ය වශයෙන්ම නිර්ණය කරනුයේ දේහ ස්කන්ධ දර්ශක්යෙනි. තවද ඉනෙහි වට ප්‍රමාණය ඉනෙහි හා උකුලෙහි වට ප්‍රමාණ අතර අනුපාතයන්ද විග්‍රහ කෙරේ. ස්ථුලතාව අනෙකුත් අවදානම් සාධකවල ප්‍රතිඵලයක් ලෙසද ඇතිවේ.

දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය

මෙය සරල සහ බහුලවම සිරුරේ මේද ප්‍රමාණය තක්සේරු කිරීමට යොදාගනී. මෙය ඇ‍ෙඩාල්ෆි ක්වෙටෙලෙට් නම් බෙල්ජියම් ජාතික සංඛ්‍යානවේදියකු හා මිනිස් සිරුරේ මිනුම් පිළිබඳව අධ්‍යනය කරන විද්‍යාඥයකු මගින් සොයා ගෙන ඇත. මෙය පුද්ගලයා‍ගේ බර ඔහුගේ හෝ ඇයගේ උසෙහි වර්ගයෙන් බෙදුවි ලැබෙන අගයයි. මෙහිදී යොදාගන්නා ඒකක මෙට්‍රික් හො එක්සත් ජනපද කුමයට යොදාගත යුතුවේ.

දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය (මෙට්‍රික් ක්‍රමයට)	=	(බර) කිලෝ ග්‍රෑම් / (උස) මීටර්2

දේහ දර්ශකය ජනපද ක්‍රමයට		=	[(බර) ර‍ාත්තල් x 703] / (උස) අගල්2

ලෝක සෞඛ්‍ය සංවිධනය මගින් 1997 දී ස්ථාපිත කර වසර 200දී එලි දක්වන ලද මීට අදාල අර්ථ දැක්වීම් පහත දැක්වේ.

දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය 	18.5 ට අඩු - බර අඩු
දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය 18.5 -24.9 අතර - සාමාන්‍ය බර
දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය 25.0 – 29.9 අතර - බර වැඩි
දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය 30.0 – 39.9 අතර - ස්ථුලතාවය
දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය 40 හෝ ඊට වැඩි - අධි ස්ථුලතාව
දේහ ස්කන්දය දර්ශකය 35 හෝ ඊට වැඩියෙන් යුත්ව වෙනත් සෞඛ්‍ය අවදානම් තත්වයක් ඇති පුද්ගලයින්ද අධි ස්ථුලතාව සහිත පුද්ගලයින් සේ හැඳින්වේ.

දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය පිළිබඳව විග්‍රහ කිරීමේදී වෛද්‍යවරු පුද්ගලයින්ගේ ජාතිය, වර්ගයා සිරුරේ ඇති පේශී ප්‍රමාණය , වයස , ස්ත්‍රී පුරුෂභාවය හා වෙනත් සාධක සැලකිල්ලට ගනිති. සිරුරේ මාංශ‍පේශීන් හොදින් වර්ධනය වු පුද්ගලයකුගේ සිරුරේ ඇති මේද ප්‍රමාණය පිළිබඳව අධි තක්සේරුවක්ද , වයස්ගත පුද්ගලයින් වැනි සිරුරේ පේශි ක්ෂය වී ගිය පුද්ගයින්ගේ දේහගත මේද ප්‍රමාණය පිළිබඳව අවතක්සේරුවක් දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය මගින් ලබා දේ. ස්ථුලතාවය පැවතීම පමණක්ම හෘද රෝග සඳහා අවදානමක් නොවේ. එම නිසා දේහ ස්කන්ධ දර්ශකය පමණක්ම හෘද රෝග ඇති කරන අවදානමක් ඇති සාධකයක් ලෙසට පුරෝකථනයක් දීමට භාවිතා කළ නොහැක.

ස්ථුලතාව