A Carnegie library is a library built with money donated by Scottish-American businessman and philanthropist Andrew Carnegie. A total of 2,509 Carnegie libraries were built between 1883 and 1929, including some belonging to public and university library systems. 1,689 were built in the United States, 660 in the United Kingdom and Ireland, 125 in Canada, and 25 others in Australia, South Africa, New Zealand, Serbia, Belgium, France, the Caribbean, Mauritius, Malaysia, and Fiji.

At first, Carnegie libraries were almost exclusively in places with which he had a personal connection—namely his birthplace in Scotland and the Pittsburgh, Pennsylvania area, his adopted hometown. Yet, beginning in the middle of 1899, Carnegie substantially increased funding to libraries outside these areas. As Carnegie's library funding progressed, very few of the towns that requested a grant, committing to his terms for operation and maintenance, were refused. By the time the last grant was made in 1919, there were 3,500 libraries in the United States, nearly half of them Carnegie libraries.

History

Carnegie started erecting libraries in places with which he had personal associations. The first of Carnegie's public libraries, Dunfermline Carnegie Library, was in his birthplace, Dunfermline, Scotland. It was first commissioned or granted by Carnegie in 1880 to James Campbell Walker and would open in 1883.

The first library in the United States to be commissioned by Carnegie was in 1886 in his adopted hometown of Allegheny, Pennsylvania (now the North Side of Pittsburgh). In 1890, it became the second of his libraries to open in the US. The building also contained the first Carnegie Music Hall in the world.

The first Carnegie library to open in the United States was in Braddock, Pennsylvania, about 9 miles up the Monongahela River from Pittsburgh. In 1889, it was also the site of one of the Carnegie Steel Company's mills. It was the second Carnegie Library in the United States to be commissioned, in 1887, and was the first of the four libraries which he fully endowed. An 1893 addition doubled the size of the building and included the third Carnegie Music Hall in the United States.

Initially Carnegie limited his support to a few towns in which he had a personal interest. These were in Scotland and the Pittsburgh, Pennsylvania area. In the United States, nine of the first 13 libraries which he commissioned are all located in Southwestern Pennsylvania. The Braddock, Homestead, and Duquesne libraries were owned not by municipalities, but by Carnegie Steel, which constructed them, maintained them, and delivered coal for their heating systems.

In 1897, Carnegie hired James Bertram as his personal assistant. Bertram was responsible for fielding requests from municipalities for funds and overseeing the dispensing of grants for libraries. When Bertram received a letter requesting a library, he sent the applicant a questionnaire inquiring about the town's population, whether it had any other libraries, how large its book collection was, and what its circulation figures were. If initial requirements were met, Bertram asked the amount the town was willing to pledge for the library's annual maintenance, whether a site was being provided, and the amount of money already available.

Until 1898, only one library was commissioned in the United States outside Southwestern Pennsylvania: a library in Fairfield, Iowa, commissioned in 1892. It was the first project in which Carnegie had funded a library to which he had no personal ties. The Fairfield project was part of a new funding model to be used by Carnegie (through Bertram) for thousands of additional libraries.

Beginning in 1899, Carnegie's foundation funded a dramatic increase in the number of libraries. This coincided with the rise of women's clubs in the post-Civil War period. They primarily took the lead in organizing local efforts to establish libraries, including long-term fundraising and lobbying within their communities to support operations and collections.  They led the establishment of 75–80 percent of the libraries in communities across the country.

Carnegie believed in giving to the "industrious and ambitious; not those who need everything done for them, but those who, being most anxious and able to help themselves, deserve and will be benefited by help from others." Under segregation, Black people were generally denied access to public libraries in the Southern United States. Rather than insisting on his libraries being racially integrated, Carnegie funded separate libraries for African Americans in the South. For example, in Houston he funded a separate Colored Carnegie Library. The Carnegie Library in Savannah, Georgia, opened in 1914 to serve Black residents, who had been excluded from the segregated White public library. The privately organized Colored Library Association of Savannah had raised money and collected books to establish a small Library for Colored Citizens. Having demonstrated their willingness to support a library, the group petitioned for and received funds from Carnegie. U.S. Supreme Court Justice Clarence Thomas wrote in his 2008 memoirs that he frequently used that library as a boy, before the public library system was desegregated.

The library buildings were constructed in a number of styles, including Beaux-Arts, Italian Renaissance, Baroque, Classical Revival, and Spanish Colonial, to enhance their appearance as public buildings. Scottish Baronial was one of the styles used for libraries in Carnegie's native Scotland. Each style was chosen by the community. As the years went by James Bertram, Carnegie's secretary, became less tolerant of approving designs that were not to his taste. Edward Lippincott Tilton, a friend often recommended by Bertram, designed many of the buildings.

The architecture was typically simple and formal, welcoming patrons to enter through a prominent doorway, nearly always accessed via a staircase from the ground level.  The entry staircase symbolized a person's elevation by learning. Similarly, most libraries had a lamp post or lantern installed near the entrance, meant as a symbol of enlightenment.

Carnegie's grants were very large for the era, and his library philanthropy is one of the most costly philanthropic activities, by value, in history. Carnegie continued funding new libraries until shortly before his death in 1919. Libraries were given to towns and cities in Great Britain and much of the English-speaking world: Almost $56.2 million went for construction of 2,509 libraries worldwide. Of that, $40 million was given for construction of 1,670 public library buildings in 1,412 American communities. Small towns received grants of $10,000 that enabled them to build large libraries that immediately were among the most significant town amenities in hundreds of communities.

Background

Books and libraries were important to Carnegie, from his early childhood in Scotland and his teen years in Allegheny/Pittsburgh. There he listened to readings and discussions of books from the Tradesman's Subscription Library, which his father had helped create. Later in Pennsylvania, while working for the local telegraph company in Pittsburgh, Carnegie borrowed books from the personal library of Colonel James Anderson. He opened his collection to his workers every Saturday. Anderson, like Carnegie, resided in Allegheny.

In his autobiography, Carnegie credited Anderson with providing an opportunity for "working boys" (that some people said should not be "entitled to books") to acquire the knowledge to improve themselves.
Carnegie's personal experience as an immigrant, who with help from others worked his way and became wealthy, reinforced his belief in a society based on merit, where anyone who worked hard could become successful. This conviction was a major element of his philosophy of giving in general. His libraries were the best-known expression of this philanthropic goal.  In 1900, Carnegie granted funds to build the Anderson Memorial Library, in memory of Colonel James Anderson, at the College of Emporia.

Carnegie formula

Nearly all of Carnegie's libraries were built according to "the Carnegie formula", which required financial commitments for maintenance and operation from the town that received the donation. Carnegie required public support rather than making endowments because, as he wrote:

Carnegie required the elected officials—the local government—to:
 demonstrate the need for a public library;
 provide the building site;
 pay staff and maintain the library;
 draw from public funds to run the library—not use only private donations;
 annually provide ten percent of the cost of the library's construction to support its operation; and,
 provide free service to all.

Carnegie assigned the decisions to his assistant James Bertram. He created a "Schedule of Questions". The schedule included: Name, status and population of town, Does it have a library?  Where is it located and is it public or private?  How many books?  Is a town-owned site available? Estimation of the community's population at this stage was done by local officials, and Bertram later commented that if the population counts he received were accurate, "the nation's population had mysteriously doubled".

The effects of Carnegie's library philanthropy coincided with a peak in new town development and library expansion in the US. By 1890, many states had begun to take an active role in organizing public libraries, and the new buildings filled a tremendous need. It was also a time of rapid development of institutions of higher learning. Interest in libraries was also heightened at a crucial time in their early development by Carnegie's high profile and his genuine belief in their importance.

In Canada in 1901, Carnegie offered more than $2.5 million to build 125 libraries. Most cities at first turned him down—then relented and took the money.

In 1902, Carnegie offered funds to build a library in Dunedin in New Zealand.  Between 1908 and 1916, 18 Carnegie libraries were opened across New Zealand.

Design
The Lawrenceville Branch of the Carnegie Library of Pittsburgh signaled a break from the Richardsonian style of libraries which was popularized in the mid 1800s. The ALA discouraged Richardsonian characteristics such as alcoved book halls with high shelves requiring a ladder, as well as sheltered galleries and niches, reminiscent of sixteenth-century Europe, largely because modern librarians could not supervise such spaces efficiently.

Bertram's architectural criteria included a lecture room, reading rooms for adults and children, a staff room, a centrally located librarian's desk, twelve-to-fifteen-foot ceilings, and large windows six to seven feet above the floor. No architectural style was recommended for the exterior, nor was it necessary to put Andrew Carnegie's name on the building. In the interests of efficiency, fireplaces were discouraged, since that wall space could be used to house more books.

There were no strict requirements about furniture, but most of it came from the Library Bureau, established by Melvil Dewey in 1888. It sold standardized chairs, tables, catalogs, and bookshelves.

Self-service stacks

The first five Carnegie libraries followed a closed stacks policy, the method of operation common to libraries at that time. Patrons requested a book from a library staffer, who would fetch the book from closed stacks off limits to the public, and bring it to a delivery desk.

To reduce operating costs, Carnegie created a revolutionary open-shelf or self-service policy, beginning with the Pittsburgh neighborhood branches that opened after the main branch. This streamlined process allowed patrons to have open access to shelves. Carnegie's architects designed the Pittsburgh neighborhood branches so that one librarian could oversee each entire operation.

Theft of books and other items was a major concern. This concern resulted in the placement of the library's circulation desk—which replaced the delivery desk used in traditional closed stacks libraries— in a strategic position just inside the front door. Bigger and more daunting than those used in modern libraries, these desks spanned almost the width of the lobby and acted as a physical and psychological barrier between the front entrance and the book room.

The first of these 'open stack' branches was in the neighborhood of Lawrenceville, the sixth Carnegie library to open in America. The next was in the West End branch, the eighth Carnegie library in the US. Patricia Lowry describes

located just beyond the lobby, the circulation desk—no longer a delivery desk—took center stage in Lawrenceville, flanked by turnstiles that admitted readers to the open stacks one at a time, under the librarian's watchful eye. To thwart thievery, the stacks were arranged in a radial pattern. On each side of the lobby were a general reading room and, for the first time in a library anywhere, a room for children.... The reading rooms were separated by walls that became glass partitions above waist level—the better to see you with, my dear.

Walter E. Langsam, an architectural historian and teacher at the University of Cincinnati, wrote "The Carnegie libraries were important because they had open stacks which encouraged people to browse .... People could choose for themselves what books they wanted to read." This open stacks policy was later adopted by the libraries that previously had operated with closed stacks.

Criticisms
While the libraries gifted by Carnegie were certainly a valuable cultural asset, they weren't without their critics. First secretary of the Iowa Library Commission, Alice S. Taylor, criticized the use of Carnegie funding for extravagant buildings rather than providing quality library services. In fact, the library building itself was all that Carnegie funding covered. Carnegie gave library buildings to cities on the condition that the cities stocked and maintained them. As a result, small communities often struggled with maintenance costs associated with Carnegie libraries; towns were often happy to accept funding for  new library buildings, but often unwilling to allocate taxes for upkeep. In fact, this was the most frequent complaint about Carnegie libraries in hindsight: gifting libraries to towns too small to support them actually slowed the development of cooperative regional libraries that those communities now rely on.

There were also critics of Carnegie's libraries for social and political reasons. Some saw his massive donations as downright insulting to communities that would be content to fund their own public works. Others saw his push for public libraries as merely an attempt at social control, a way to tame the unruly lower classes. Mark Twain, a supporter of Carnegie, claimed that Carnegie used philanthropy as a tool to buy fame. William Jewett Tucker criticized Carnegie's philanthropy from a religious viewpoint, arguing that it did not offset his "immoral" accumulation of wealth, and that his contributions did not justify the "evils" Tucker claimed existed in capitalism itself. Carnegie's own steel workers echoed this sentiment, arguing that his wealth would be better spent on improving working conditions for his own employees, rather than on library buildings across the country. Carnegie's response to those criticisms and the ensuing Homestead Steel Strike was telling of what he thought of his workers' concerns: "If I had raised your wages, you would have spent that money by buying a better cut of meat or more drink for your dinner. But what you needed, though you didn't know it, was my libraries and concert halls."

Carnegie's critics can be most efficiently summed up in the words of Finley Peter Dunne's parody of Carnegie himself: "Th' way to abolish poverty an' bust crime is to put up a brown-stone buildin' in ivry town in th' counthry." The idea that a building would be the panacea to cure all of society's ills, they argued, was simply not sustainable.

A further issue was the impact on pre-existing religious libraries that had promoted learning through free libraries for many years. A typical example is the United Presbyterian Library of Edinburgh, under Robert James Drummond which was affected following the opening of the Carnegie Library in the city centre.

In addition to the criticisms of his philanthropic interests and motivations, the construction of libraries in the American South was a highly contentious topic. State and local racial segregations laws across the South sought to bar African Americans access to public facilities, including libraries and when funding the construction of the Carnegie library in Atlanta in 1902, the proposed library, a segregated one, was fought by numerous activists of the period, including W. E. B. Du Bois. In the years following, as the American Library Association continued to ignore the systematic implementation of Jim Crow in the South, the Carnegie Corporation also continued to acquiesce to the social norms of the day and even required communities seeking grants to base their appropriations "only upon the White population of the towns."

Continuing legacy

Carnegie established charitable trusts which have continued his philanthropic work.  But they had reduced their investment in libraries even before his death. There has continued to be support for library projects, for example in South Africa.

In 1992, The New York Times reported that, according to a survey conducted by George Bobinski, dean of the School of Information and Library Studies at the State University at Buffalo, 1,554 of the 1,681 original Carnegie library buildings in the United States still existed, and 911 were still used as libraries. He found that 276 were unchanged, 286 had been expanded, 175 had been remodeled, 243 had been demolished, and others had been converted to other uses.

While hundreds of the library buildings have been adapted for use as museums, community centers, office buildings, residences, or other uses, more than half of those in the United States still serve their communities as libraries over a century after their construction. Many are located in what are now middle- to low-income neighborhoods. For example, Carnegie libraries still form the nucleus of the New York Public Library system in New York City, with 31 of the original 39 buildings still in operation; Carnegie Libraries operate in all 5 Boroughs of New York City across its three library systems. Also, the main library and eighteen branches of the Pittsburgh public library system are Carnegie libraries. The public library system there is named the Carnegie Library of Pittsburgh.

In the late 1940s, the Carnegie Corporation of New York arranged for microfilming of the correspondence files relating to Andrew Carnegie's gifts and grants to communities for the public libraries and church organs. They discarded the original materials. The microfilms are open for research as part of the Carnegie Corporation of New York Records collection, residing at Columbia University Rare Book and Manuscript Library. Archivists did not microfilm photographs and blueprints of the Carnegie Libraries. The number and nature of documents within the correspondence files varies widely. Such documents may include correspondence, completed applications and questionnaires, newspaper clippings, illustrations, and building dedication programs.

UK correspondence files relating to individual libraries have been preserved in Edinburgh (see the article List of Carnegie libraries in Europe).

Beginning in the 1930s during the Great Depression, some libraries were meticulously measured, documented and photographed under the Historic American Buildings Survey (HABS) program of the National Park Service. This was part of an effort to record and preserve significant buildings.. Other documentation has been collected by local historical societies. In 1935, the centennial of Carnegie's birth, a copy of the portrait of him originally painted by F. Luis Mora was given to libraries which he had helped fund. Many of the Carnegie libraries in the United States, whatever their current uses, have been recognized by listing on the National Register of Historic Places. The first, the Carnegie Library in Braddock, Pennsylvania, was designated as a National Historic Landmark in March 2012. Some Carnegie Libraries, have been replaced in name with that of city libraries such as the Epiphany library in New York City.

Gallery

Lists of Carnegie libraries

 List of Carnegie libraries in Africa
 List of.Carnegie libraries in the Caribbean
List of Carnegie libraries in Oceania
 List of Carnegie libraries in Canada
 List of Carnegie libraries in Europe
 List of Carnegie libraries in the United States

See also
 Albert King Hawkes

Notes

Further reading

 Anderson, Florence. Carnegie Corporation Library Program, 1911–1961... (Carnegie Corporation of New York, 1963)
 Black, A., & Prizeman, O. (2021). A reassessment of the design of Carnegie public library buildings with a view to their future use: The case of Evanston Public Library, Illinois (1908). IFLA Journal, 47(4), 444–452.
 Bobinski, George S. "Carnegie libraries: Their history and impact on American public library development." ALA Bulletin (1968): 1361–1367. in JSTOR
 Ditzion, Sidney. Arsenals of a Democratic Culture (American Library Association, 1947).
 Fultz, Michael. "Black Public Libraries in the South in the Era of De Jure Segregation"  Libraries & the Cultural Record  (2006). 41(3), 337–359.
 Garrison, Dee. Apostles of culture : the public librarian and American society, 1876–1920 (New York: Free Press, 1979).
 Grimes, Brendan.  (1998). Irish Carnegie Libraries: A catalogue and architectural history, Irish Academic Press.
 Harris, Michael. (1974). "The Purpose of the American Public Library, A Revisionist Interpretation of History" Library Journal 98:2509–2514.
 Jones, Theodore. (1997). Carnegie Libraries Across America: A Public Legacy, John Wiley & Sons.
 Kevane, M.J. and W.A. Sundstrom, Public libraries and political participation, 1870–1940 Santa Clara University Scholar Commons (2016); uses advanced statistics to find a new library had no effect on voter turnout
 Kevane, Michael, & Sundstrom, William A. (2014). "The Development of Public Libraries in the United States, 1870–1930: A Quantitative Assessment" Information and Culture, 49#2, 117–144.
 Lorenzen, Michael.  (1999). "Deconstructing the Carnegie Libraries: The Sociological Reasons Behind Carnegie's Millions to Public Libraries", Illinois Libraries. 81, no. 2: 75–78.
 Martin, Robert Sidney. Carnegie denied: communities rejecting Carnegie Library construction grants, 1898–1925 (Greenwood Press, 1993)
 Miner, Curtis. "The'Deserted Parthenon': Class, Culture and the Carnegie Library of Homestead, 1898–1937." Pennsylvania History (1990): 107–135. in JSTOR
 Nasaw, David. Andrew Carnegie. New York: Penguin Press, 2006.
 Pollak, Oliver B. A State of Readers, Nebraska's Carnegie Libraries, (Lincoln: J. & L. Lee Publishers, 2005).
 Prizeman, Oriel. Philanthropy and light: Carnegie libraries and the advent of transatlantic standards for public space (Ashgate, 2013).
 Swetman, Susan H. (1991). "Pro-Carnegie library arguments and contemporary concerns in the intermountain west." Journal of the West 30#3, 63–68.
 Watson, Paula. (1996). "Carnegie Ladies, Lady Carnegies : Women and the Building of Libraries." Libraries & Culture 31#1, 159–196.
 Watson, Paula D. (1994). "Founding mothers: the contribution of women's organizations to public library development in the United States" Library Quarterly 64(3), 233–270.
 Wiegand, Wayne A. (2011). Main Street Public Library: Community Places and Reading Spaces in the Rural Heartland, 1876–1956 (University of Iowa Press).

External links

 Skeen, Molly. (March 5, 2004) "How America's Carnegie Libraries Adapt to Survive", Preservation Online.

Carnegie Libraries of Scotland - Landmarks of Literacy

Library
Academic libraries
Philanthropy
Library buildings

Carnegie library


Nordstjerneskolen er Frederikshavns største skole med over 1000 elever.

Arbejdet med at opføre Nordstjerneskolen startede i september 2011, og byggesummen var på 190 millioner. I forbindelse med byggeriet blev der taget udgangspunkt i bæredygtige og energibesparende løsninger, og der blev gjort meget ud af at skabe inspirerende læringsmiljøer, hvor der bl.a. blev taget højde for forhold som lysindfald, akustik og luftkvalitet. Skolen åbnede i januar 2013 og afløste de tre skoler: Munkebakkeskolen, Hånbækskolen og Ørnevejens skole.

Referencer

Folkeskoler i Frederikshavn Kommune

Nordstjerneskolen


Dash (stiliseret som DASH) var en tøjbutik, der blev grundlagt i 2006 i Calabasas, Californien af Kim Kardashian, Khloé Kardashian og Kourtney Kardashian, der senere hen blev til en tøjkæde bestående af i alt tre tøjbutikker.

Dash-butikkerne har ofte været til at se på Kardashianfamiliens tv-serie Keeping Up with the Kardashians, som havde premiere i 2007 på E! cable network.

I sommeren 2014 åbnede Kardashian søstrene en pop-up butik i Southampton, New York som kunne ses i Kardahian spin-off serien "Kourtney and Khloé Take The Hamptons".

Dash tøjbutikken i New York lukkede i december 2016. I april 2018 lukkede de resterende tre tøjbutikker.

Butikker
Den første Dash-butik åbnede i Calabasas, Californien i 2006. Dash butikken i Calabasas, Californien rykkede i 2012 til West Hollywood.

Den anden Dash-butik åbnede i Miami Beach, Florida den 20. maj 2009.

Den tredje Dash-butik åbnede i SoHo på Manhattan, New York City den 3. november 2010.

Tøjbutikskæder
Etableret i 2006
Ophørt i 2018

D-A-S-H


فاتيمير سيديو  (مولود في 23 أكتوبر، 1951) هو ثاني رئيس لجمهورية كوسوفو.فاتمير سيديو. تخرج من كلية الحقوق في جامعة بريشتينا.

وبعد التخرج بقي للعمل في الجامعة وبمرور الزمن أصبح استاذا في كلية الحقوق وكلية العلوم السياسية.

في عام 1989 شارك سوية مع فريق من المثقفين الالبان في تأسيس «الاتحاد الديمقراطي في كوسوفو» برئاسة إبراهيم روغوفا. وفيما بعد تولى سيديو منصب الأمين العام لحزب «الاتحاد الديمقراطي في كوسوفو».

في اواسط التسعينيات أسس سيديو في مدينة تيتوفو في مقدونيا الجامعة الألبانية البديلة وتولى منصب عميد كلية الحقوق فيها.

في نوفمبر/تشرين الثاني عام 2001 وأكتوبر / تشرين الأول عام 2005 انتخب سيديو نائبا في المجلسي التشريعي في كوسوفو.

في فبراير/شباط عام 2006 حل سيديو محل إبراهيم روغوفا رئيسا لجمهورية كوسوفو بعد وفاته في 21 يناير/كانون الثاني من العام نفسه لاصابته بمرض سرطان الرئتين.

فاتمير سييدو حائز على شهادة دكتوراه في القانون ويتقن اللغات الألبانية والفرنسية والإنجليزية.

متزوج ولديه ثلاثة أبناء.

روابط خارجية

مراجع

سياسيو حزب الرابطة الديمقراطية لكوسوفو
أشخاص على قيد الحياة
ألبان كوسوفو
رؤساء كوسوفو
كوسوفيون
مسلمون كوسوفيون
مواليد 1371 هـ
مواليد 1951
أشخاص من بودوييفو
سياسيون من بودوييفو

فاتمير سيديو


Nizjnevartovsk (, ) er en by i Khanty-Mansíjskij autonome okrug i Urals føderale distrikt i Den Russiske Føderation. Nizjnevartovsk har et areal på 271 km² og indbyggere. Byen ligger i nærheden af Samotlor oliefelt og er et af de største centre for den russiske olieindustri.

I 1960'erne, en periode med hurtig udvikling af byerne i det vestlige Sibirien, voksede Nizjnevartovsk fra en lille by med 2.300(1959) indbyggere til en moderne by med 68.000(1975) indbyggere.

Nizjnevartovsk er den næststørste by i okrugen og en af de få byer i Den Russiske Føderation, der er større end det administrative center, Khanty-Mansijsk, i den føderale enhed, der har  indbyggere.

Geografi

Nizjnevartovsk ligger på den nordlige bred af floden Ob på den Vestsibiriske slette, 30 km fra grænsen til den Tomsk oblast. Tidszonen i Nizjnevartovsk er UTC +5:00, svarende til MSK +2. Via , , , ,  og  ligger Nizjnevartovsk 3.100 km øst for Moskva.

Klima

Nizhnevartovsk har subpolart fastlandsklima. Klimaet er præget af lange vintre med længerevarende snedække (200-210 dage), sent forår og tidlig efterårsfrost, kort frostfri periode på 100-110 dage og korte sommer på 10-14 uger.

Under den kolde periode falder omkring 20% af det årlige nedbør. Det meste af årets nedbør falder i sommermånederne fra juni til august. Nogle år afviger nedbøren væsentligt fra gennemsnittet. Årets mindste nedbør er målt i februar. Fra oktober eller begyndelsen af november er området snedækket, og afsmeltningen sker i slutningen af april og begyndelsen af maj.

Historie

I begyndelsen af 1900-tallet blev der anlagt en flodhavne på den flade højre bred af Ob, hvor floddampere, der passerede kunne laste brændsel. I 1912 bestod Nizjnevartovskoje () af fem huse, med elleve beboere.

I september 1924 hed bebyggelsen Nizjnevartovskij () og fik officielt status som landsby. Den 29. september 1964 blev byen udnævnt til en arbejder bosættelse. Den 9. marts 1972 fik Nizjnevartovsk bystatus og fik det nuværende navn.

Den 1. august 2008 var der total solformørkelse i Nizjnevartovsk.

Demografi

Befolkningsflertal i Nizjnevartovsk er russere (65,59%), efterfulgt af tatarer (9,66%) og ukrainere (8,34%). Mindre mindretal er basjkirere (3,61%), aserbajdsjanere (2,03%), hviderussere (1,43%) og tjuvasjere (1,03%).

Befolkningsudvikling

Note: Tal fra folketællinger

Økonomi

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i Khanty-Mansíjskij autonome okrug
Etableret i 1909

Nizjnevartovsk


الأسبرتام هو مُحَلي صناعي غير سكري، وهو أحلى بـ 200 مرة تقريباً أكثر من السكر، ولكن بسعرات حرارية أقل بكثير. وهو الإستر الميثيلي لثنائي الببتيد المكون من الحمضين الأمينيين فينيل ألانين وحمض الأسبارتيك.

يستخدم الأسبرتام في تحلية المشروبات الغازية، ويعد إحدى بدائل السكر بالنسبة لمرضى السكري. تسوّق هذه المادة المحلاة تحت العديد من الأسماء التجارية. قد تظهر باسم (E951). في يوليو 2023 صنفت الوكالة الدولية لبحوث السرطان التابعة لمنظمة الصحة العالمية مركب الأسبرتام ضمن المجموعة الثانية B وهي العوامل التي يمكن أن تكون مسرطنة للبشر.

التسويق
الاسبرتام (أو APM) هو اسم السكر الصناعي الذي لايحتوي على السكرايد. ويعرف في الاتحاد الأوروبي تحت رقم E (الرمز الجمعي) E951.والأسبرتام هو الميثيل أستر لثنائي الببتيد للـ فينيل ألانين/ حمض الأسبرتك. ويعتبر الأسبرتام مجال للخلاف منذ التصديق عليه عام 1974. وفي تقرير تقييم الأمان عام 2007، وجد أن وزن الأدلة العلمية الموجودة يشير إلى أن الأسبرتام آمن من حيث مستويات الاستهلاك الحالية باعتباره لايستخدم في التحلية الغذائية.

يتم تسويق هذا السكر تحت عدد من العلامات التجارية، مثل إيكوال، ونيتراسويت، وكاندريل، ويدخل ضمن مكونات أكثر من 6000 منتج مستهلك والمشروبات التي تباع في جميع أنحاء العالم، على سبيل المثال (لا الحصر) مشروبات الصودا الدايت وغيرها من المشروبات الغازية، الفطار سريع التحضير، نعناع النفس، والحبوب، والعلك الخالي من السكر، والكاكاو المختلط، والحلوى المجمدة، وحلوى الجيلاتين، والعصائر والملينات، ومكملات الفيتامينات الممضوغة، والحليب المخفوق، ومحليات المنضدية، والشاي، والقهوة سريعة التحضير، ومبردات النبيذ والزبادي. ويعتبر الأسبرتام متاحاً الآن كبهار للمائدة في بعض الدول.ومع ذلك، فإن الأسبرتام لايكون ملائم دائماً في المخبوزات لأنه يتحطم غالباً عند تسخينه ويفقد الكثير من حلاوته.كما أن الأسبرتام يعتبر واحد من بدائل السكر الأساسية المستخدمة من قبل مرضى السكر.

ولأن السكرلوز على عكس الأسبرتام، يظل محتفظاً بحلاوته بعد تسخينه، فأصبح أكثر شعبية كمحتوى من ضمن المحتويات.هذا إلى جانب الاختلافات في التسويق، واختلاف أذواق المستهلك، مما أدى إلى فقد الأسبرتام لحصته في التسويق أمام السكرلوز.

التركيب الكيميائي
الأسبرتام هو استر الميثيل لثنائي الببتيد للحمض الأميني الطبيعي L- حمض الأسبرتك وL- فينيل ألانين. وفي الظروف الحمضية أو القاعدية القوية، يمكن أن ينتج الأسبرتام الميثانول بـ التحلل المائي. وفي ظل الظروف الشديدة، تتحلل الرابطة الببتيدية أيضاً، مما ينتج عنها تحرير الأحماض الأمينية.

يتم تصنيع الأسبرتام في بعض الأسواق باستخدام النسخة المعدلة وراثياً من بكتيريا أي كولاي.

الخواص والاستخدام
الأسبرتام هو مادة مُحلية صناعية. كما أنه أكثر حلاوة 200 مرة من السكر في نفس التركيزات، بدون قيمة الطاقة العالية للسكر. وفي حين أن الأسبرتام، مثل الببتيدات الأخرى، قيمته السعرية هي 4 كيلو سعر (17 كيلو جول) للجرام، فإن الكمية المطلوبة من الأسبرتام كي ينتج الطعم الحلو تكون صغيرة جداً بحيث تكون السعرات المستهلكة لاتذكر، وهذا الذي يجعله سكر شائع للذين يحاولون أن يتجنبوا السعرات من السكر. وطعم الأسبرتام لايكون مماثل للسكر العادي: وحلاوة الأسبرتام لها بداية أبطأ وأطول في المدة أكثر من السكر. وعادة مايذكر خليط الأسبرتام مع البوتاسيوم اسيسولفام ضمن المكونات على النحو التالي اسيسولفام كاف ويزعم أنه يجعل الطعم يشبه السكر أكثر، وليكون أكثر حلاوة من استخدام البديل بمفرده.

ومثل كل الببتيدات الأخرى، يمكن أن يتحلل الأسبرتام إلى مكوناته من الأحماض الأمينية تحت درجات الحرارة أو الـ pH المرتفعة. وهذا مايجعل الأسبرتام غير مرغوب فيه كمُحلي للمخبوزات، وعرضة للتدهور في المنتجات التي تحتاج لـ pH عالية، مثل المطلوبة لحياة طويلة المدى. ويمكن تحسين استقرار الأسبرتام في ظروف التسخين إلى حد ما عن طريق تغليفة بالدهون أو المالتديكسترين. ويعتمد الاستقرار عند الذوبان في الماء على الـ pH. ففي درجة حرارة الغرفة يكون أكثر ثباتاً عند pH 4.3، حيث يكون فترة منتصف العمر له مايقرب من 300 يوم. في حين أنه عند pH 7 تكون فترة منتصف العمر له هي أيام قليلة فقط. وبما أن معظم المشروبات الغازية يكون الأس الهيدروجيني لها ما بين 3 و5، لذلك يكون الأسبرتام مستقر بدرجة معقولة. وأحيانا مايمزج الأسبرتام مع مُحلى أكثر استقرارا (مثل السكرين)، في المنتجات التي يمكن أن تتطلب فترة صلاحية أطول، مثل الشراب للمشروبات الروحية.

يمكن أن يخضع الأمين في الأسبرتام إلى تفاعل مالدريد مع مجموعات الألدهيد الموجودة في المركبات الأروماتية، في منتجات مثل المشروبات المجففة. فالخسارة المترتبة على كلاً من الطعم والحلاوة يمكن منعها عن طريق حماية الألدهيد كـ أسيتال.

هناك بعض الإدعاءات أن الأسبرتام يترك طعم غريب بعد تذوقه عند بعض الناس، في حين أن البعض يصفوه بأنه عديم النكهة أو شيء مثل طعم الماء بعد تذوقه.

اكتشافه والتصديق عليه
اكتشف الأسبرتام عام 1965 على يد جيمس م. سلاتر، وهو كيميائي يعمل لدى شركة جيدي سيرل & كومباني. حيث قام سلاتر بتخليق الأسبرتام في سياق إنتاج عقار مرشح مضاد للقرحة. واكتشف حلاوة طعمه مصادفة عندما لحس إصبعه، الذي كان قد تلوث بالأسبرتام بطريق الخطأ.

وفي أعقاب الاختبارات الأولية للسلامة، أشار اثنين من الناشطين ضد المضافات الغذائية إلى أن الأسبرتام قد يسبب السرطان في الفئران؛ ونتيجة لذلك، لم تصدق هيئة الغذاء والدواء الأمريكية (FDA) على استخدامه كمضاف غذائي في الولايات المتحدة للعديد من السنوات. وفي عام 1980، عقدت هيئة FDA مجلس عام للتحقيق (PBOI) يتألف من المستشارين المستقلين المكلفين بدراسة العلاقة المزعومة بين الأسبرتام وسرطان الدماغ. وخلص مجلس الـ PBOI إلى أن الأسبرتام لا يسبب تلف الدماغ، لكنها أوصت بعدم الموافقة عليه في ذلك الوقت، نقلا عن الأسئلة دون اجابات حول السرطان في الفئران المختبرية. وأجبرت إدارة مهام FDA في الولايات المتحدة الفرق بالتحقيق في ادعاءات الأخطاء في الأبحاث التي أجريت من قبل الشركة المصنعة قبل مرحلة الموافقة عليه ووجدوا تباينات طفيفة فقط والتي لاتؤثر على نتائج الدراسة. ونقلا عن بيانات دراسة يابانية لم تكن متاحة لأعضاء PBOI، ، وبعد طلب المشورة من لجنة الخبراء التي وجدت خطأ في التحليلات الإحصائية التي احتارت PBOI فيها، وافق المفوض هايز من إدارة FDA على استخدام الأسبرتام في البضائع الجافة. في 1983، كما صدقت إدارة الـ FDA على استخدام الأسبرتام في المشروبات الغازية، وفي غيرها من المشروبات والمخبوزات والحلويات في عام 1993. وفي عام 1996، ازالت مؤسسة الـ FDA كل القيود من الأسبرتام وسمحت باستخدامه في كل الأطعمة.

في عام 1985، اشترت شركة مونسانتو جيدي سيرل وأصبحت تجارة الأسبرتام تجارة منفصلة فرعية تبع شركة مونسانتو، شركة نوتراسويت. وفي 25 مايو 2000، باعته شركة مونسانتو لـ ج. و. شيلدس ايكويتي بارتنرس 11 L.P. انتهت صلاحية براءة الاختراع الأمريكية على الأسبرتام في عام 1992. ومنذ ذلك الحين، تنافست الشركة على مشاركة السوق مع المصنعين الآخرين، مثل أجينيموتو، وميرسانت وشركة هولند سويتينر.وتوقفت هذه الأخيرة عن صتع المادة الكيميائية في أواخر عام 2006 لأن «أسواق الأسبرتام العالمية تواجه زيادة العرض الهيكلي، والذي أجبر العالم على تخفيض الأسعار بنسبة كبيرة على المدى الخمسة سنوات الماضية»، مما جعل تجارة الأسبرتام «غير مربحة بتاتاً».

وافقت العديد من بلدان الاتحاد الأوروبي على الأسبرتام عام 1980، مع الموافقة الواسعة من الاتحاد الأوروبي عام 1994. وراجعت المفوضية الأوروبية العلمية على الأغذية دراسات السلامة اللاحقة وأعادت التأكيد على الموافقة عليها عام 2002. كما أفادت هيئة سلامة الأغذية الأوروبية في عام 2006 أن المقدار المأخوذ اليومي الموافق عليه سابقاً كان مناسب، بعد مراجعة سسلسة من الدراسات الأخرى.

الإستقلاب
يتحلل الأسبرتام إلى المكونات الطبيعية المتبقية بعد البلع، وتشمل هذه المكونات حمض الأسبارتيك، وفينيلالاناين، والميثانول، وتشمل المنتجات المتحللة الأخرى كلاً من الفورمالديهايد،  وحامض الفورميك، وثنائي كيتو بيبرازين.

وتعتبر المستويات العالية من الحمض الأميني الأساسي الطبيعي (فينيل ألانين) من المخاطر الصحية لأولئك الذين ولدوا مع بيلة الفينيل كيتون (PKU)، وهو مرض وراثي نادر والذي يمنع أيض الفينيل ألانين أن يتم بشكل صحيح. وبما أن الأفراد الذين يعانون من مرض بيلة الفينيل الكيتونية يجب عليهم أن يعتبروا الأسبرتام مصدراً للفينيل ألانين، فيجب على الأطعمة المحتوية على الأسبرتام الموجودة في الأسواق في الولايات المتحدة أن تكتب «بيلة الفينيل الكيتونية: يحتوى على فينيل ألانين» على أغلفة المنتج.

وفي المملكة المتحدة، توجب وكالة المعايير الغذائية للدولة الأطعمة التي تحتوي على أسبرتام أن تذكر المادة الكيميائية ضمن محتويات المنتج وتضع تحذير «يحتوى على مصدر للفينيل ألانين»- ويكون هذا التوضيح عادة في نهاية قائمة المكونات. كما أن المصنعين مطالبين بكتابة لافتة «مع مُحلي» على المغلف بقرب اسم المنتج الرئيسي على الأطعمة التي تحتوي «محليات مثل الأسبرتام» أو «مع السكر والمُحلي» على «الأغذية التي تحتوي على كلاً من السكر والمُحلي».

الخلافات

يعتبر موضوع التحلية الصناعية مثار للجدل منذ بدايات التصديق عليه من قبل وكالة التغذية والدواء الأمريكية (FDA) عام 1974.وكانت المخاوف التي أثيرت حول كفاءة البحوث التي دعمت سلامته والآثار طويلة المدى التي تزيد من الاستهلاك المحتمل على العامة. وكان لبعض الدراسات العلمية، المتحدة مع ادعاءات تضارب المصالح في عملية موافقة FDA على المحليات الصناعية، التركيز على النشاط الصوتي، ونظريات المؤامرة والخدع بشأن المخاطر المفترضة للأسبرتام.

ووجد تقييم السلامة عام 2007 أن وزن الأدلة العلمية الموجودة يشير إلى أن الأسبرتام يكون أمن في المستويات الحالية للاستهلاك كمُحلي غير غذائي. وكانت بعض مصادر الإدعاءات بشأن المخاطر المفترضة والمؤامرات هي موضوع الفحص النقدي. في عام 1987، خلص مكتب المحاسبة الحكومي في الولايات المتحدة إلى أن عملية التصديق على المضافات الغذائية تم اتباعه من أجل الأسبرتام. واستناداً على استعراض أبحاث الحكومة والتوصيات من الهيئات الاستشارية، مثل ' اللجنة العلمية الأوروبية للأغذية ولجنة خبراء منظمة الصحة العالمية/ WHO، فإن الأسبرتام وجد أنه أمن على الاستهلاك البشري على مستوى أكثر من تسعين بلدا حول العالم. في عام 1999، وصف مسؤولو إدارة الاغذية والعقاقير سلامة الأسبرتام على أنها «واضحة المعالم» ونصت على أن المنتج يعتبر «واحد من أكثر المضافات الغذائية متابعة في اختبارها ودراستها التي وافقت عليها الوكالة.»

المراجع

أحماض كربوكسيلية
أميدات
أمينات
إسترات كربوكسيلية
إسترات ميثيلية
مضافات رقم إي
ببتيدات ثنائية
بروبيونات
بوتيراميدات
محليات
محليات صناعية
مركبات عطرية
مشتقات الأحماض الأمينية

أسبرتام


Saccharopolyspora erythraea ou Streptomyces erythreus é uma bactéria gram-positiva, do gênero Streptomyces, que foi originalmente isolada em 1952, a partir de amostras de solo coletadas na ilha de Terranova, Canadá. Desde então, a bactéria foi identificada em várias outras partes do mundo, incluindo a Europa, Ásia e América do Norte.

Streptomyces erythreus é caracterizada por um micélio ramificado que cresce por meio de esporos e pode formar colônias com uma coloração vermelha escura ou marrom avermelhado. A bactéria é um organismo aeróbio, o que significa que necessita de oxigênio para crescer, e é encontrado principalmente em solos e ambientes aquáticos, como lagos e rios.

A bactéria é conhecida por sua capacidade de produzir uma variedade de compostos bioativos, incluindo a eritromicina.

A eritromicina é um antibiótico amplamente utilizado no tratamento de infecções bacterianas e é um macrolídeo que age inibindo a síntese de proteínas em bactérias, impedindo assim seu crescimento e reprodução. A eritromicina é particularmente eficaz contra bactérias gram-positivas, como Streptococcus pneumoniae, e é frequentemente usada para tratar infecções do trato respiratório, infecções da pele e outras infecções bacterianas.

Além da eritromicina, a Streptomyces erythreus é capaz de produzir vários outros compostos bioativos, incluindo outros antibióticos, imunossupressores e agentes antitumorais. Esses compostos são produzidos como parte do ciclo de vida da bactéria e ajudam a protegê-la de outros organismos concorrentes no ambiente.

A capacidade de Streptomyces erythreus para produzir compostos bioativos fez dela um alvo importante para a pesquisa em biotecnologia e descoberta de medicamentos. Pesquisadores têm estudado a bactéria para entender os mecanismos que controlam a produção de compostos bioativos e para desenvolver novos medicamentos a partir dos compostos produzidos pela bactéria.

Em resumo, Streptomyces erythreus é uma bactéria gram-positiva que é encontrada principalmente em solos e ambientes aquáticos. É conhecida por sua capacidade de produzir uma variedade de compostos bioativos, incluindo a eritromicina, que é amplamente utilizada no tratamento de infecções bacterianas. A bactéria é um alvo importante para a pesquisa em biotecnologia e descoberta de medicamentos, e seu estudo pode levar à descoberta de novos compostos úteis para o tratamento de doenças.

Bibliografia

Demain AL, Fang A (2000) The natural functions of secondary metabolites. Adv Biochem Eng Biotechnol 69:1-39.

Hopwood DA (2007) Streptomyces in Nature and Medicine: The Antibiotic Makers. Oxford University Press, Oxford, UK.

Lechevalier MP, Lechevalier HA (1970) Chemical composition as a criterion in the classification of aerobic actinomycetes. Int J Syst Bacteriol 20:435-443.

Liu G, Chater KF, Chandra G, Niu G, Tan H (2013) Molecular regulation of antibiotic biosynthesis in streptomyces. Microbiol Mol Biol Rev 77:112-143.

Olano C, Méndez C, Salas JA (2009) Antitumor compounds from actinomycetes: from gene clusters to new derivatives by combinatorial biosynthesis. Nat Prod Rep 26:628-660.

Bentley, S. D., Chater, K. F., Cerdeño-Tárraga, A. M., Challis, G. L., Thomson, N. R., James, K. D., Harris, D. E., Quail, M. A., Kieser, H., Harper, D., Bateman, A., Brown, S., Chandra, G., Chen, C. W., Collins, M., Cronin, A., Fraser, A., Goble, A., Hidalgo, J., Hornsby, T., Howarth, S., Huang, C. H., Kieser, T., Larke, L., Murphy, L., Oliver, K., O'Neil, S., Rabbinowitsch, E., Rajandream, M. A., Rutherford, K., Rutter, S., Seeger, K., Saunders, D., Sharp, S., Squares, R., Squares, S., Taylor, K., Warren, T., Wietzorrek, A., Woodward, J., Barrell, B. G., & Parkhill, J. (2002). Complete genome sequence of the model actinomycete Streptomyces coelicolor A3(2). Nature, 417(6885), 141-147. https://doi.org/10.1038/417141a

Baltz, R. H. (2016). Streptomyces and Saccharopolyspora hosts for heterologous expression of secondary metabolite gene clusters. Journal of industrial microbiology & biotechnology, 43(2-3), 247-261. https://doi.org/10.1007/s10295-015-1701-2

Hosaka, T., Ohnishi-Kameyama, M., Muramatsu, H., Murakami, K., Tsurumi, Y., Kodani, S., Yoshida, M., Fujie, A., Ochi, K., & Kato, J. Y. (2009). Antibacterial discovery in actinomycetes strains with mutations in RNA polymerase or ribosomal protein S12. Nature biotechnology, 27(5), 462-464. https://doi.org/10.1038/nbt.1538

Actinomycetales

Streptomyces erythreus


Billy Howerdel (born May 18, 1970) is an American musician, best known as a founding member, guitarist, backing vocalist, songwriter, and producer for the band A Perfect Circle, as well as for his former solo project, Ashes Divide. Howerdel has recorded six studio albums across his career: four with A Perfect Circle, one under the moniker Ashes Divide, and one under his own name.

Early life
Howerdel was born in New Jersey. He attended high school at West Milford High School, where he played sports, took an interest in a television production class, and was active in an extracurricular audio program. This program gave him the foundation for his post-high school audio-technical pursuits and eventually led to his high-profile guitar technician positions. Stephen Porcello, the high school teacher who was the adviser for this program, took Howerdel to New York City and helped him select his first electric guitar.

Howerdel spent several years sound engineering for New Jersey artists and further worked as a guitar technician for numerous others, which, before forming A Perfect Circle, included Faith No More, Fishbone, David Bowie, The Smashing Pumpkins, Nine Inch Nails, Guns N' Roses, and Tool.

Recording career

Early work and A Perfect Circle
Howerdel functioned as a guitar technician for Tool during the tour and recording of Ænima, working with Maynard James Keenan, whom he met in 1992. During this time, Howerdel played Keenan some of his songs, and Keenan offered to sing if Howerdel ever decided to form a band. Despite originally considering a female vocalist, Howerdel would eventually accept Keenan's offer. In 1999, Howerdel founded A Perfect Circle and invited Keenan to join. The project was a success. Their debut album, Mer de Noms, released in May 2000, went platinum in the US, selling over one million copies by the end of the year. However, complications arose: Keenan could not commit all of his time to the band, still fronting Tool, and over time, he began to be more and more involved in the creative process of the music, leading to disagreements on the musical direction for the second A Perfect Circle album, Thirteenth Step. The record, released in September 2003, was still a success, going platinum as well, though the two decided to take a break from the band, so that Keenan could return to Tool, and Howerdel could pursue solo work.

Ashes Divide: 2003–2021

Howerdel first began working on solo material during the writing sessions for Thirteenth Step, in 2003. Rough versions of three or four songs were written during that era, including the track "Stripped Away", which was even played at soundchecks at A Perfect Circle (APC) concerts while supporting the album. Additionally, the APC demo "Army" was eventually reworked into Howerdel's own "The Stone". Shortly after Thirteenth Step, APC decided to quickly throw together a collection of anti-war cover songs just prior to the 2004 United States presidential election, entitled Emotive. Keenan pushed Howerdel to sing lead vocals on a few of the songs, to "get people used to [his] voice", and to help Howerdel transition to the role of primary singer in his solo work. Once Emotive was completed, APC went on hiatus, while Howerdel continued to write new material.

Keep Telling Myself It's Alright
As he put together more songs, Howerdel named his project Ashes Divide (stylised as ASHES dIVIDE) and began recording an album. He handled nearly all instruments in the studio, except drums, for which he recruited then-A Perfect Circle bandmate Josh Freese as a session musician. The project's first single, "The Stone", made its radio premiere on January 22, 2008, and the full album, titled Keep Telling Myself It's Alright, followed on April 8. The record features a guest cello performance on the track "Sword" by Devo Keenan, Maynard's son. In addition to Freese and Keenan, the record also includes contributions from drummer Dean Sainz, Concrete Blonde's Johnette Napolitano, Alkaline Trio's Matt Skiba, and former APC bassist Paz Lenchantin.

Howerdel formed a band to promote the record, touring throughout 2008. The lineup consisted of Jeff Friedl on drums, Matt McJunkins on bass, Jonny Radtke on lead guitar, and Adam Monroe on keys.

The album debuted at number 36 in the U.S., selling 15,800 copies in its first week. As of August 2010, Keep Telling Myself It's Alright had sold 61,000 copies, according to Nielsen SoundScan.

Further activity and decline
Ashes Divide toured extensively in 2008 but pulled out of an opening slot for Puddle of Mudd at the end of the year, for undisclosed reasons, and fell out of the public eye. Toward the end of 2008, Maynard James Keenan announced that he and Howerdel were working on music for APC, and rumors arose that Ashes Divide was splitting up.

In late summer of 2009, Twitter posts and Myspace blogs indicated that the band was still active, and the group subsequently played a few live shows. Notably, they debuted a new song that Howerdel originally called "Untitled" but which has since been dubbed "Trafficking" by fans who attended Ashes Divide shows in late 2009 and early 2010. In April 2011, Howerdel mentioned that Ashes Divide would have released music in late 2010, had APC not reconvened for touring.

In December 2012, Howerdel updated the status of the project's second album, stating, "right now, I'm focusing most of my energy on a new Ashes Divide record, which is under way with 11 songs. Still working on finishing vocals and writing lyrics, and hopefully [will] get that thing mixed in January or February." Progress on the album was delayed, however, when Howerdel decided to redesignate a number of songs to APC instead.

The band played their first live show in three years on May 8, 2013, at the Satellite in Los Angeles, for Pathology Brand's "Wednesday Society" fundraising event. In April 2017, Howerdel commented that he still continued to work on new material, but that the sound had deviated so far from the project's first record, that he was contemplating whether or not he'd release it under the Ashes Divide name." In April 2018, he reiterated his plans to release a second album, but that some songs he had been working on ended up on the fourth APC album, Eat the Elephant, instead, including "So Long, and Thanks for All the Fish".

Revolver listed new Ashes Divide material as one of their most anticipated albums of 2020, despite it not having an official release date, and then again in 2021.

What Normal Was: 2022
In early 2022, Howerdel announced the name of his second studio album, What Normal Was, to be released on June 10, 2022, under his own name rather than the Ashes Divide moniker. Former A Perfect Circle contributors Danny Lohner and Josh Freese, in addition to current bassist Matt McJunkins, played on the album. Lohner and Freese would go on to play live dates in support of the album with Howerdel.

Other projects
Howerdel has occasionally played live with the band Abandoned Pools. In 2005, he wrote and recorded music for the video game Jak X: Combat Racing, which also features remixes of Howerdel's songs by Danny Lohner and Dean Menta, as well as including contributions from Josh Freese, Troy Van Leeuwen, Atom Willard, Joey Castillo, ex-A Perfect Circle bassist Paz Lenchantin, and Wes Borland. Howerdel also worked on the Guns N' Roses album Chinese Democracy, specifically the song "There Was a Time".

Personal life
In a 2008 interview, Howerdel said he did not take drugs, drank only occasionally, and practiced Transcendental Meditation.

Discography

with A Perfect Circle

 Mer de Noms (2000)
 Thirteenth Step (2003)
 Emotive (2004)
 Eat the Elephant (2018)

as Ashes Divide
Albums
 Keep Telling Myself It's Alright (2008)

Singles

as Billy Howerdel
 What Normal Was (2022)

References

External links

1970 births
Living people
Alternative metal guitarists
American alternative rock musicians
American male singers
American rock guitarists
American male guitarists
American rock singers
A Perfect Circle members
Singers from New Jersey
People from West Milford, New Jersey
West Milford High School alumni
Guitarists from New Jersey
21st-century American singers

Billy Howerdel


الصاروخ آريان اشترك في مشروع إطلاقه عشر دول من غرب أوروبا (فرنسا ـ ألمانيا ـ بريطانيا ـ بلجيكا ـ إيطاليا ـ هولندا ـ إسبانيا ـ الدانمارك ـ السويد ـ سويسرا) وهي الدول الأعضاء في وكالة الفضاء الأوروبية (آس ـ ASE) التي أنشئت عام 1973. وقد أشرف المركز القومي لدراسات الفضاءCNES" في فرنسا على مشروع أريان. وأطلق بنجاح لأول مرة في الرابع والعشرين من كانون الأول 1979. في كورو ـ Kourou (غيانا الفرنسية). تم تزويد آريان بمحرك ذي دفع قوي يعمل بالغاز السائل في درجة حرارة شديدة الانخفاض.

وتعتبر هذه الخطوة الأولى نحو إنشاء محطة مدارية أوروبية في الفضاء وكانت إحدى مهام إطلاق آريان هي حمل قمر صناعي فرنسي وآخر سويدي إلى مدارهما.

مراجع

أريان (عائلة صواريخ)
برنامج فرنسا الفضائي
عائلات صواريخ
هندسة الطيران والفضاء الجوي
وكالة الفضاء الأوروبية

أريان (عائلة صواريخ)


Um referendo constitucional, referido como o referendo republicano, foi realizado no Cazaquistão em 5 de junho de 2022 sobre a aprovação de 56 emendas à Constituição do Cazaquistão. As alterações foram propostas pela primeira vez pelo presidente Kassym-Jomart Tokayev durante o seu Discurso do Estado da Nação em março de 2022 em resposta a protestos violentos, causados pelo agravamento das condições econômicas e pelo aumento dos apelos por reformas políticas rápidas, que ocorreram no início de janeiro do mesmo ano. Este será o terceiro referendo a ocorrer no Cazaquistão desde a independência e o primeiro em quase 27 anos, tendo o último referendo sido realizado em 1995. Será também a primeira votação a ocorrer como um referendo republicano, de acordo com a lei originalmente aprovada após a ratificação da Constituição cazaque de 1995.

As alterações propostas à Constituição foram apresentadas pela primeira vez ao público em abril de 2022, com o presidente Tokayev levantando a ideia de realizar um referendo republicano para aprovar as mudanças no final daquele mês. No início de maio, o Parlamento aprovou um projeto de pacote de emendas constitucionais e adições que foi posteriormente assinado por Tokayev, que definiu a data para o referendo ocorrer em um decreto presidencial.

Para serem aprovadas, as alterações propostas precisam reunir a maioria absoluta de todos os votos, incluindo em branco e inválidos, em nível nacional, bem como em dois terços das 18 regiões e cidades autônomas, e uma participação mínima de 50% dos eleitores registrados.

Resultados
Em 5 de junho de 2022, às 22h00 UTC+7, o secretário da Comissão Central de Eleições (CCE), Muqtar Erman, anunciou que a Comissão do Referendo havia começado a contar votos e que o protocolo (tabulação de cédulas) pelas Comissões Territoriais de Eleições (CTEs) a ser recebido em forma eletrônica, bem como os resultados preliminares, seria apresentado no dia seguinte. Em 6 de junho, 08h00 UTC+7, a CCE em briefing revelou resultados preliminares, confirmando oficialmente que as alterações constitucionais propostas foram aprovadas pelo público com os resultados preliminares mostrando uma participação de 68,1%, com uma esmagadora maioria de 77,2% votando "Sim" a favor das alterações à constituição, enquanto 18,66% votaram contra. De acordo com Nurlan Äbdirov, presidente da CCE, o número de cédulas em que tanto "Sim" quanto "Não" foram marcados de uma só vez foi de 1,58% (25 859) dos votos e foram considerados válidos, embora não fossem levados em conta durante a tabulação dos votos.  Äbdirov observou que as CTEs devem fornecer os protocolos originais de cada região dentro de dois dias para resumir os resultados finais que seriam apresentados em um briefing seguinte da CCE.

Referendos no Cazaquistão
2022 no Cazaquistão
2022 na política

Referendo constitucional no Cazaquistão em 2022


Desibel (dB), belirli bir referans güç ya da miktar seviyeye olan oranı belirten, genelde ses şiddeti için kullanılan logaritmik ve boyutsuz bir birimdir. Desibel daima iki değer arasındaki karşılaştırmadır. Bunun sonucu olarak da çoğu kez ölçülen güç değeri değişik olmasına rağmen desibel sayısı aynıdır. Desibelin yaygın olarak ses şiddeti birimi olduğu sanılır ama aslında ses şiddeti karşılaştırmalarında da kullanılabilen bir karşılaştırmadır. Telefon kullanılmaya başlandığında ilgili kurumlar bir iletim birimi bulmak/kullanmak sorunu ile karşılaşmışlardı. Doğal olarak o zaman iletim ya da haberleşme denince akla çoğunlukla telefon gelmekte idi.

Bu konudaki ilk öneri, Alexander Graham Bell tarafından telefonun bulunmasından iki yıl sonra 1887'de W. H. Pierce tarafından ortaya atılmıştı. O zaman Amerika ve Avrupa'da kullanılmaya başlanan telefon standartları arasında bir uyum yoktu. Amerikalı ve Avrupalı telefon şirketlerinin kendi kıtaları için daha uygun olacağını düşündükleri ve ısrar ettikleri birkaç birim üzerinde uzlaşmalar oldu. Eylül 1927'de İtalya'da tam olarak bir uzlaşma sağlanamasa da iki adet birim üzerinde karar verildi. Birinci birimde "e" doğal logaritmanın tabanını ve üs kuvvetleri oranını temel alan birim ile 10 sayısının kuvvetleri oranını temel alan birim kaldı. Birinci birimde doğal logaritma kullanıldığı için bulucusu John NAIPER onuruna "neper" denmesi önerildi. İkinci birimde ondalık logaritma kullanılıyordu ve bu birime de telefonu bulmuş olan *Alexander Graham BELL onuruna "Bell" denilmesi önerildi. İşte desibel sözcüğü buradan doğmuş oldu.

Desibel, telefon işletmelerince benimsenmesinden hemen sonra, öbür teknik alanlarda da kullanılmaya başladı. Özellikle akustik ve radyo yayınlarında.

1968'de Arjantin'de toplanan CCITT bu sorunu tamamen hallederek özetle şu kararı verdi: "Bütün uluslar, kendi içinde isterlerse neper kullanmaya devam edecekler. Fakat uluslararası işlemlerde yalnızca desibel kullanılacaktır."

Desibel alışılmışın dışında bir birimdir. O kadar dışındadır ki birçok kişi onun bir ölçü birimi olduğuna dair şüpheye düşer. Elektrik mühendisliğinin geleneksel yaklaşımına dayanan telekomünikasyon ölçü felsefesinin tamamını değiştirdiğinden, desibelin telekomünikasyon ölçü birimi olarak tanımlanması gerçek bir devrim sayıldı. Elektriksel devrelerde gerilim, akım ve güç; volt, amper ve watt'la ölçülür. Bu değerler ölçümün yapıldığı devreye bağlıdır. Desibelin kullanıldığı iletim ve yayılım (propagasyon) ölçülerinde yeni birim, ölçünün yapıldığı devreden bağımsızdır. Örneğin akustik dalga kadar onun elektriksel eş değerini ölçmekte de kullanılır. Bu, desibelin boyutsuz bir sayı olmasındandır. Amper veya volt cinsinden elektriksel ölçmelerde eksi değer, akımın veya gerilimin yönünde bir değişim ifade etmesine rağmen desibel ölçmelerinde eksi değer, sadece ölçülen gücün karşılaştırıldığı güçten küçük olduğunu gösterir.

Desibel daima iki değer arasındaki karşılaştırmadır. Bunun sonucu olarak da çoğu kez ölçülen güç değeri değişik olmasına rağmen desibel sayısı aynıdır. Örneğin bir vericinin gücü 1 W'tan 2 W'a çıkartılırsa, güçteki desibel cinsinden artış;

 N=10 log (2/1) = 3 dB

Şimdi elimizde 5 kW'lık bir verici olsa, biz bunun gücünü 10 kW'a çıkartırsak desibel cinsinden artış, güçlerin değişik olmasına rağmen önceki örnekle aynıdır.

 N=10 log (10/5) = 3 dB

Bu örneklerden bir sonuç çıkaracak olursak güçteki iki katlık bir artış +3 dB, yarı yarıya azalış ise -3 dB ile ifade edilir.

Görüldüğü gibi desibel bize göreceli (izafi, relatif) sonuçlar verir. Bu yüzden desibel ile ifade edilen sayılarla, aritmetik işlemler yapmak tehlikelidir. Örneğin desibel ile kalibre edilmiş değerler istatistiksel olarak kullanılacaksa, bunlardan örneğin ortalama gibi sonuçlar çıkarılacaksa yönteme dikkat etmek gerekir. Örnek olarak 10 dB ve 20 dB değerlerinin aritmetik ortalamasının 15 dB olduğu görülebilir. Gerçekte biraz dikkat edilirse 10 dB'in belirtilmiş seviyeden 10 kat büyük bir niceliği, 20 dB'in ise 100 kat büyük bir niceliği ifade ettiği görülecektir. Gerçek aritmetik ortalama;

 (10+100)/2=55'tir.

ya da desibel olarak;

 10log10 55=17,4 dB'dir.

Logaritmik tabanlı olması nedeniyle desibel ile ifade edilen değerlerin küçük olması desibelin bir üstünlüğüdür. Örneğin diğerinden 1.000.000 kere daha büyük olan bir güç desibel olarak 60 dB olarak ifade edilir.

Desibelin diğer tipik bir özelliği sıfır değerinin anlamıdır. Bütün ölçü birimlerinde sıfır, ölçülen niceliğin yokluğunu gösterir. Örneğin bir devrede giriş ve çıkış güçleri birbirine eşit olacak olursa;

 N=10log10 (P1/P2)
 P1=P2 olursa P1/P2=1 olur ve N=0 olacaktır.

0 dB bize farklı bir kavramı da getirir. 0 dB ile ifade edilecek herhangi bir güç seviyesi bize dayanak "referans" seviyesi oluşturur.

İletişimde seviye kavramı gibi desibelin kullanılışıyla yakından ilgili başka bir kavram da kazanç veya kayıptır. Bunlar şu şekilde tanımlanabilir: Güçleri P1 ve P2 olan, 1 ve 2 noktaları arasındaki iletim birimi cinsinden P2/P1 ve P1/P2 olarak ifade edilen güç artışı veya azalışıdır. Örneğin bir devreye bir güç yükselteci sokulduğunda çıkış gücü giriş gücüne göre daha büyüktür; yani kazanç vardır. Aksine bir filtre sokulduğunda da girişteki sinyal gücü çıkıştakine göre daha büyüktür; yani kayıp vardır. Bazı devrelerde gerilim için kayıp, güç için kazanç vardır. Kollektörü topraklı devre olan bir tampon devrede çıkış gerilimi giriş geriliminden küçük olmasına rağmen çıkış gücü giriş gücünden daha büyüktür. Sonuç olarak desibel karşılaştırdığımız büyüklüklerin ölçüm sırasına göre kazanç ya da kayıp olarak yorumlanabilir.

Elektronikte çoğunlukla bir devrenin girişinden çıkışına doğru ölçme yapıldığı düşünülürse; aşağıdaki formül uygulamalarının sonuçları pozitif çıkarsa kazançtan, negatif çıkarsa kayıptan söz edebiliriz.

 N=10 log10 (Pçıkış/Pgiriş)
 N=20 log10 (Eçıkış/Egiriş)

Desibele pascal cinsinden bakacak olursak;

0,00002 Pascal ------------------- 0 dB SPL (Sound pressure level) == Duyma eşiği (Threshold of hear)

0,0002 Pascal ------------------- 20 dB SPL == Fısıltı

0,002 Pascal --------------------- 40 dB SPL == Oda (gece)

0,02 Pascal ----------------------- 60 dB SPL == Konuşma

0,2 Pascal ------------------------- 80 dB SPL == Sokak (gürültülü)

2 Pascal -------------------------- 100 dB SPL == Fabrika (gürültülü)

20 Pascal ------------------------ 120 dB SPL == Rock müzik provası

200 Pascal ---------------------- 130 dB SPL  == Acı eşiği (Threshold of pain)

Kaynakça
 Elektrik Mühendisleri Yayın Organından derlenmiştir
 Antrak Internet Gazetesi

Akustik birimleri
Telekomünikasyon
Radyo frekansı yayılımı
Ses elektroniği

Desibel


Magda Kröner, nascida Magda Helmke, (Rendsburg, 24 de janeiro de 1854 — Düsseldorf, 31 de outubro de 1935) foi uma pintora alemã do naturalismo conhecida pelas suas naturezas-mortas.

Biografia
Kröner, nascida Helmcke, nasceu no dia 24 de janeiro de 1854 em Rendsburg, na Alemanha. Em 1883 casou-se com o pintor Christian Kröner (1838-1911), com quem teve dois filhos. Em 1895, ela expôs a sua arte no Crystal Palace, em Londres, onde recebeu uma medalha de bronze. Em 1901, Guilherme II da Alemanha comprou duas das suas pinturas.

Os Kröners estabeleceram-se em Düsseldorf e um dos seus filhos, Erwin Kröner (1889-1963), fez carreira na pintura.

Kröner faleceu no dia 31 de outubro de 1935 em Düsseldorf.

Galeria

Mulheres artistas da Alemanha

Magda Kröner


Hae-Jin er en dansk portrætfilm fra 2006 med instruktion og manuskript af Lars Movin.

Handling
Liselotte Hae-Jin Birkmose blev født i Sydkorea i 1969 og blev som spæd bortadopteret til Danmark. I 1997 fik Liselotte de første oplysninger om sin koreanske familie, og to år efter mødte hun første gang sin biologiske mor i Seoul. Filmen følger Liselotte over en periode på fem år, fra rejsen til Korea i 1999 via flere rejser til både Korea og USA, hvor hun møder sine koreanske søstre, onkler og bedsteforældre, og frem til 2004, hvor Liselottes mor indvilger i at fortælle sin side af historien. Parallelt med filmens hovedspor, hvor Liselotte reflekterer over den identitetsmæssige betydning af at kende sine rødder og af at leve med flere kulturer, følges hendes arbejde som formand for Korea Klubben, en forening for voksne koreanske adopterede i Danmark.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2006

Portrætfilm fra Danmark

Hae-Jin


السلحفاة، وهي حيوان.

 السلحفاة، وهي نجم تابع لكوكبة القيثارة.
صفحات توضيح أسماء أماكن

سلحفاة (توضيح)


Simbad refiere normalmente a:
Simbad el Marino, relato conocido en todo el mundo debido a Las mil y una noches.

También puede referirse a:

Astronomía
SIMBAD (Set of Indications, Measurements, and Bilbliography for Astronomical Data) es una base de datos astronómica.

Cine
Simbad (película de 1993),  película infantil animada basada en una traducción del clásico cuento;
Simbad: La leyenda de los siete mares, película de animación de 2003;
Simbad y el ojo del tigre, película de aventuras de 1977;
Simbad e il califfo di Bagdad, película italiana de 1973.
Volcán Simbad, Volcán inactivo en Chile.

Personas y personajes
Sinbad (Davis Atkins), actor y comediante estadounidense; o
El joven Simbad, personaje de ficción, supuestamente hijo del mítico marino protagonista del cuento de las Mil y una noches.

Simbad (desambiguación)


بانديرادلي بلدة صومالية تبعد حوالي 70 كم شمال مدينة جالكعيو وسط الصومال وسكانها تقريبا يبلغون 50000 نسمة وبها مطار.

مراجع

أماكن مأهولة في مدج
غلمدغ
مدن الصومال

بانديرادلي


El Convenio 169 de la Organización Internacional del Trabajo sobre pueblos indígenas y tribales, también conocido como Convención 169 de la OIT o Convenio 169 de la OIT, es un instrumento internacional vinculante adoptado por la Organización Internacional del Trabajo (OIT) en 1989 y es el principal instrumento internacional sobre derechos de los pueblos indígenas en el mundo. Actualmente, ha sido ratificado por 24 Estados.

Este instrumento fue precedido por el Convenio 107 de la OIT, adoptada en 1957, y se le considera como un precedente para la Declaración de las Naciones Unidas sobre los derechos de los pueblos indígenas de 2007 y la Declaración Americana sobre los derechos de los pueblos indígenas de 2016.

Historia el convenio 169 de OIT

El Convenio 169 de la OIT es el más importante instrumento internacional que garantiza los derechos indígenas. Su fuerza radica y depende, de todos modos, de un alto número de naciones ratificantes.

La revisión de la convención 107 significa que los enfoques integracionistas y asimilacionistas ya no son aceptables como doctrinas para los gobiernos que las buscan. Los pueblos indígenas deben tener el derecho a elegir si integrarse o mantener su cultura, sus tradiciones, e integridad política. Los artículos 8–10 reconocen las culturas, tradiciones, y circunstancias especiales de los pueblos indígenas y tribales.

En noviembre de 2009, la decisión de una corte chilena, hizo uso de las normas de la convención 169 de la OIT por primera vez en la historia. La corte fallo unánimemente a favor de conceder un flujo de agua de 9 litros por segundo para las comunidades Chusmiza y Usmagama. Por una disputa legal de 14 años, y centros en derechos de agua para las comunidades en uno de los lugares más áridos del planeta. La decisión de la Corte Suprema en derechos de las aguas aimara sostiene las decisiones del tribunal de Pozo Almonte tribunal y la corte de Iquique a apelar, y marca la primera aplicación judicial de la convención 169 de la OIT en Chile. Luego de esta decisión, algunos protestaron e intensificaron sus protestas durante el fallo respecto a la Convención 169 en Chile. Líderes Mapuche iniciaron una medida cautelar contra la presidenta chilena Michelle Bachelet y su ministro de presidencia José Antonio Viera Gallo que también es coordinador de asuntos indígenas, argumentando que el gobierno fracaso a cumplir plenamente con la cláusula del convenio 169 sobre "consulta previa" que debe ser levado "de buena fe y de forma apropiada a las circunstancias, con el objetivo de conseguir acuerdo o consenso a las medidas propuestas" como tala, agronegocios, o minería en territorios indígenas. Existen muchos ejemplos de casos exitosos en los que se aplicó la convención OIT en Chile, como el caso de una Machi que inició una acción legal para proteger tierras con hierbas medicinales, que eran amenazadas por la industria forestal. Algunas preocupaciones se alzaron en su tiempo por el marco político de los gobiernos trajeron además del proveniente de la convención, y no al revés.

Consulta Previa

La noción de "consulta previa" en el Convenio 169 se refiere al proceso/procedimiento mediante el cual los gobiernos deben consultar los pueblos indígenas y tribales antes de tomar decisiones que puedan afectar sus derechos, tierras y recursos naturales. Este derecho de consulta previa está respaldado por varios artículos clave del convenio.

El Artículo 6 establece que los gobiernos deben consultar a los pueblos indígenas y tribales de manera apropiada y en particular a través de sus instituciones representativas, cada vez que se prevean medidas legislativas o administrativas que puedan afectarles directamente.

El Artículo 15 se refiere específicamente a la consulta previa en relación con la utilización de los recursos naturales en las tierras de los pueblos indígenas. Estipula que se debe consultar a estos pueblos antes de emprender o autorizar programas de prospección o explotación de recursos en sus tierras. Además, los pueblos indígenas deben tener el derecho de participar en los beneficios que se deriven de dicha utilización.

Alcance del convenio 169
El convenio hace hincapié en los derechos de trabajo de los pueblos indígenas y tribales y su derecho a la tierra y al territorio, a la salud y a la educación.

Determinando la protección de «los valores y prácticas sociales, culturales, religiosos y espirituales propios» de los pueblos indígenas, y define «la importancia especial que para las culturas de nuestro territorio y valores espirituales de los pueblos interesados reviste su relación con las tierras o territorios». Así como la importancia de las actividades económicas tradicionales para su cultura. También que los servicios de salud para indígenas deberán organizarse en forma comunitaria, incluyendo los métodos de prevención, prácticas curativas y medicamentos tradicionales. Los programas de educación «deberán abarcar su historia, sus conocimientos y técnicas, sus sistemas de valores» y «deberán adoptarse disposiciones para preservar las lenguas indígenas».

Derechos carcelarios
Los artículos 8, 9 y 10 del convenio se refieren a la aplicación de la legislación nacional a miembros de pueblos originarios y «el derecho de conservar sus costumbres e instituciones propias, siempre que éstas no sean incompatibles con los derechos fundamentales definidos por el sistema jurídico nacional ni con los derechos humanos internacionalmente reconocidos». Asimismo, al imponerse sanciones penales «deberán tenerse en cuenta sus características económicas, sociales y culturales» de los miembros de los pueblos y en este sentido deberán «darse la preferencia a tipos de sanción distintos del encarcelamiento».

Diferencias con el convenio 107
El Convenio 107 de 1957 fue la primera iniciativa de tratar los asuntos indígenas y fue adoptado por la OIT a pedido de la ONU, y se adoptó en 27 países. Sin embargo, el mismo tenía un enfoque asimilacionista. En 1970 la ONU comenzó a investigar a los pueblos indígenas y tribales y se cuestionó el enfoque del convenio. Así, en 1986 se sostuvo que «enfoque integracionista del Convenio estaba obsoleto y que su aplicación era prejudicial en el mundo moderno». De este modo nace en 1989 el Convenio 169.

Ratificaciones

Véase también
 Declaración de las Naciones Unidas sobre los derechos de los pueblos indígenas
 Derechos humanos
 Derechos de los indígenas

Referencias

Enlaces externos

Ratificación del Convenio 169 sobre pueblos indígenas y tribales, página de la OIT
Los principios del convenio No. 169, página de la OIT.
Campaña por la ratificación del Convenio 169 en varios países europeos.

Pueblos
Derecho indígena
Tratados de 1989

Convenio 169 de la OIT sobre pueblos indígenas y tribales


Alyxieae, tribus zimzelenovki (Apocynaceae), dio potporodice Rauvolfioideae. Sastoji se od dva podtribusa sa 7 rodova

Podtribusi
 Alyxiinae A. DC. in DC. & A. DC.
 Condylocarpinae Pichon ex Leeuwenb.

Izvori

Rauvolfioideae

Alyxieae


Izvoarele din satul Horodiște sunt un monument al naturii de tip hidrologic în raionul Rezina, Republica Moldova. Sunt amplasate în regiunile de sud, sud-est și vest ale satului Horodiște. Ocupă o suprafață totală de 1,5 ha, sau 0,46 ha conform unor aprecieri recente. Deținătorul funciar este Primăria comunei Horodiște.

Hidrografie
Monumentul naturii cuprinde șapte izvoare: izvorul lui Stici (sau de la Victor Todiță), izvorul Blănăriței, izvorul Boierului (sau de la bancă), izvorul lui Camencean, izvorul lui Capșa, izvorul cel Mare (numit și izvorul lui Himici) și izvorul lui Trifan Epure. Toate, cu excepția ultimului, sunt amplasate în partea de sud și sud-est a satului. La fiecare sursă de apă este amenajată câte o construcție cu acoperiș și un rezervor sau bazin de colectare a apei.

Toate izvoarele sunt oligominerale și au apă rece. Valoarea pH variază între 7,3 și 7,6. Apa este în general potabilă, cu excepția acelor izvoare în care concentrația de nitrați este ridicată.

Cifre și caracteristici detaliate ale izvoarelor și calității apei sunt expuse în tabelul ce urmează:

CMA – concentrația maxim admisă

Izvorul lui Stici

Numit și izvorul de la Victor Todiță, izvorul lui Stici este amplasat în partea de sud a Horodiștelui. Reprezintă un rezervor de apă cu o construcție acoperită și este asigurat cu un uluc și o țeavă de scurgere a apei. În amonte este amenajat un sector de arbori de nuc, îngrădit cu un gard de piatră și o poartă de fier.

Din punct de vedere geologic, izvorul este descendent de terasă. Apa este, după compoziția sa chimică, hidrocarbonată–sodiu-calciu-magnezică (HCO3; Na – Ca – Mg). Este potabilă, de calitate înaltă, nu are miros, este incoloră, neutră și nepoluată cu nitrați. Izvorul are cel mai mare debit din cele șapte (50 l/min) și asigură cu apă o mahala din sat. Mesele și scaunele amenajate lângă izvor conferă acestuia o valoare recreativă parțială. Nu au fost semnalate surse de poluare, cu excepția uni gospodării amplasate în imediata apropiere.

Izvorul Blănăriței

Se află nu departe de izvorul lui Stici. A fost reconstruit și amenajat în 1988, fiind acoperit de o cupolă de beton și asigurat cu un uluc și o țeavă de scurgere a apei. Rezervorul de apă se află în spate. Teritoriul din amonte este îngrădit cu gard de lemn pe fundament de piatră; acolo cresc mai mulți arbori.

Din punct de vedere geologic, izvorul este descendent de vale. Apa este, după compoziția sa chimică, hidrocarbonat-sulfatată–calciu-sodiu-magnezică (HCO3 – SO4; Ca – Na – Mg). Este poluată cu nitrați, concentrația acestora depășind cu 60% concentrația maxim admisă, de aceea nu este potabilă. Este utilizată de locuitorii unei mahalale din Horodiște în scopuri tehnice și pentru irigare.

Datorită aspectului său estetic destul de atractiv și a amenajării în imediata proximitate a unor mese și scaune de odihnă, izvorul are valoare recreațională parțială și poate fi inclus în circuite de turism reglementat. El asigură debitul râulețului Valea Satului, a cărui albie în aval traversează rezervația peisagistică Țipova. Starea ecologică a izvorului este satisfăcătoare. În trecut au fost semnalate tăieri de arbori și depozitarea deșeurilor în amonte; astfel, ca măsuri de ameliorare a situației ecologice sunt recomandate înverzirea terenului adiacent și interzicerea poluării.

Izvorul Boierului

Izvorul Boierului, numit și izvorul de la bancă, este situat în partea de sud-est a satului, acolo unde se află patru din cele șapte izvoare protejate. Delimitat pe 13 ari, este izvorul cu cea mai mare suprafață din Horodiște. Reprezintă o construcție de piatră acoperită cu foi de ardezie. Rezervorul de apă se află în spate, din el apa se scurge printr-o țeavă în ulucul din față. În amonte cresc, pe o suprafață neîngrădită, câțiva arbori și arbuști.

Din punct de vedere geologic, izvorul este descendent de strat. Apa este, după compoziția sa chimică, hidrocarbonată–calciu-magneziu-sodică (HCO3; Ca – Mg – Na). Nefiind poluată cu nitrați, apă este potabilă și este utilizată corespunzător de locuitorii mahalalei învecinate.

Cele mai apropiate case de locuit se află la distanța de 20-30 m, iar la 5 m în aval se află un drum. Impactul antropic în zona de protecție se manifestă prin tăieri sporadice de arbori, depozitarea deșeurilor menajere și animaliere, cât și spălarea mijloacelor de transport. Este recomandată înverzirea terenului adiacent și lichidarea gunoiștilor. Construcția izvorului necesită reparații.

Izvorul lui Camencean

Cel de-al doilea izvor din sud-estul satului este amplasat într-un loc amenajat; construcția este acoperită cu foi de ardezie, iar apa se scurge printr-o țeavă în uluc. În amonte de găsește o zonă verde, îngrădită, pe care cresc arbori și arbuști.

Izvorul este descendent de terasă. Apa, după compoziția sa chimică, este hidrocarbonat-sulfatată–calciu-sodică (HCO3 – SO4; Ca – Na). Apa este poluată cu nitrați (depășind cu 40% concentrația maxim admisă), de aceea este folosită doar în scopuri tehnice.

Izvorul este la marginea unui drum; cele mai apropiate gospodării se află la 50 m depărtare. Au loc sporadic tăieri de arbori și depozitarea gunoiului. Este necesară ameliorarea construcției izvorului, prin reparația capitală a sa și lărgirea platformei betonate.

Izvorul lui Capșa

Este amplasat în sud-estul satului, într-un loc bine amenajat. Rezervorul de apă este adăpostit într-o construcție acoperită, cu gard și portiță metalică. Este instalată o țeavă de scurgere a apei și un uluc. În amonte cresc câțiva arbori solitari și vegetație spontană.

Din punct de vedere geologic, izvorul este descendent de terasă. Apa este, după compoziția sa chimică, hidrocarbonată–calciu-sodiu-magnezică (HCO3; Ca – Na – Mg). Apa nu poate fi utilizată în alimentație, deoarece concentrația de nitrați o depășește pe cea maxim admisă cu 40%, în schimb este folosită în scopuri tehnice de locuitorii mahalalei învecinate. Izvorul se află lângă drum, la cca 30 m de cea mai apropiată gospodărie. Depozitarea deșeurilor este semnalată uneori în amonte. Este necesară reparația cosmetică a construcției izvorului.

Izvorul cel Mare

Mai este numit izvorul lui Himici. În ciuda denumirii, nu se evidențiază de celelalte izvoare din sat nici după suprafață sau dimensiunile construcției, nici după debit. Este acoperit, are un bazin de acumulare îngrădit și un uluc separat pentru spălatul rufelor. Suprafață protejată este delimitată de un gard de piatră.

Din punct de vedere geologic, izvorul este descendent de terasă. Apa este, după compoziția sa chimică, hidrocarbonată–calciu-magnezică (HCO3; Ca – Mg). Apa este potabilă. La 10 m de izvor se află o fostă stație de pompare, care în trecut asigura cu apă gospodăriile învecinate. În amonte sunt depozitate uneori deșeuri. Este recomandată întreprinderea unor măsuri de înverzire a teritoriului adiacent și construirea unui sistem de evacuare a apei din fața izvorului.

Izvorul lui Trifan Epure
Amplasat în partea de vest a Horodiștelui, acesta este cel mai izolat izvor din cele șapte. A fost amenajat pentru ultima oară mai bine de o jumătate de secol în urmă, în 1969. În preajmă se află puține case, de aceea izvorul este mai mult sau mai puțin părăsit. Suprafața protejată nu este delimitată. Construcția este acoperită cu foi de ardezie vechi. Este amenajat un uluc pentru spălat rufe și un mic gard care mărginește bazinul de acumulare a apei.

Din punct de vedere geologic, izvorul este descendent de terasă. Apa este, după compoziția sa chimică, hidrocarbonat-sulfatată–calciu-magneziu-sodică (HCO3 – SO4; Ca – Mg – Na). Apa este potabilă și este folosită în scopuri alimentare de cei câțiva locuitori ai caselor apropiate.

Terenul adiacent este neîngrijit. Fiind amplasat în lunca unui pârâu, izvorul este înconjurat de arbori, predominant de salcie. Are loc sporadic depozitarea deșeurilor. Este recomandată reparația capitală a construcției izvorului și amenajarea unei infrastructuri de scurgere a apei spre cursul de apă alăturat.

Statut de protecție
Toate izvoarele sunt obiecte hidrologice de valoare națională, cinci din ele evidențiindu-se printr-un debit mare. Doar izvorul lui Stici are un panou informativ, dar acesta este învechit.

Referințe

Bibliografie

Legături externe

Horodiște, Izvoarele din satul
Horodiște, Rezina
Raionul Rezina

Izvoarele din satul Horodiște (raionul Rezina)


Se conoce como movimiento curvilíneo a aquel movimiento que es parabólico, oscilatorio o circular.

Cuando se conoce la trayectoria a lo largo de la cual viaja una partícula, es conveniente describir el movimiento por medio de los ejes de coordenadas n y t, los cuales actúan de manera normal y tangente a la trayectoria, respectivamente, y en el instante considerado tienen su origen localizado en la partícula. Si su trayectoria es curva este movimiento puede ser elíptico.

Movimiento plano

Considera que una partícula que se desplaza en un plano a lo largo de una curva fija, en un instante dado esta estará en la posición s, medida con respecto al punto O. Considere un sistema de coordenadas con su origen en un punto fijo de la curva, y en el instante considerado este origen coincide con la ubicación de la partícula. El eje t es tangente a la curva en el punto y es positivo en la dirección de s creciente. El eje normal n es perpendicular al eje t con su sentido positivo dirigido hacia el centro de curvatura. El plano que contiene los ejes n y t se conoce como plano abrazador u osculonte y en este caso está fijo en el plano del movimiento.

Velocidad

Como la partícula se mueve, s es una función del tiempo. La dirección de la velocidad v de la partícula siempre es tangente a la trayectoria, y su magnitud se determina por la derivada con respecto al tiempo de la función de la trayectoria s=s(t), es decir, v=ds/dt

Supongamos que el movimiento tiene lugar en el plano XY, Situamos un origen, y unos ejes, y representamos la trayectoria del móvil, es decir, el conjunto de puntos por los que pasa el móvil. Las magnitudes que describen un movimiento curvilíneo son:
Vector posición r en un instante t.
Cine_10.gif (2821 bytes) 	Como la posición del móvil cambia con el tiempo. En el instante t, el móvil se encuentra en el punto P, o en otras palabras, su vector posición es r y en el instante t' se encuentra en el punto P', su posición viene dada por el vector r'.

Diremos que el móvil se ha desplazado Dr=r'-r en el intervalo de tiempo Dt=t'-t. Dicho vector tiene la dirección de la secante que une los puntos P y P'.
Vector velocidad
	El vector velocidad media, se define como el cociente entre el vector desplazamiento Dr y el tiempo que ha empleado en desplazarse Dt.

El vector velocidad media tiene la misma dirección que el vector desplazamiento, la secante que une los puntos P y P1 cuando se calcula la velocidad media <v1> entre los instantes t y t1.
Cine_12.gif (2647 bytes) 	El vector velocidad en un instante, es el límite del vector velocidad media cuando el intervalo de tiempo tiende a cero.

Como podemos ver en la figura, a medida que hacemos tender el intervalo de tiempo a cero, la dirección del vector velocidad media, la recta secante que une sucesivamente los puntos P, con los puntos P1, P2....., tiende hacia la tangente a la trayectoria en el punto P.

En el instante t, el móvil se encuentra en P y tiene una velocidad v cuya dirección es tangente a la trayectoria en dicho punto.
Vector aceleración
Cine_13.gif (3324 bytes) En el instante t el móvil se encuentra en P y tiene una velocidad v cuya dirección es tangente a la trayectoria en dicho punto.

En el instante t' el móvil se encuentra en el punto P' y tiene una velocidad v'.

El móvil ha cambiado, en general, su velocidad tanto en módulo como en dirección, en la cantidad dada por el vector diferencia Dv=v'-v.

Se define la aceleración media como el cociente entre el vector cambio de velocidad Dv y el intervalo de tiempo Dt=t'-t, en el que tiene lugar dicho cambio.

Y la aceleración a en un instante

Resumiendo, las ecuaciones del movimiento curvilíneo en el plano XY son

La primera fila corresponde, a las ecuaciones de un movimiento rectilíneo a lo largo del eje X, la segunda fila corresponde, a las ecuaciones de un movimiento rectilíneo a lo largo del eje Y, y lo mismo podemos decir respecto del eje Z.

Por tanto, podemos considerar un movimiento curvilíneo como la composición de movimientos rectilíneos a lo largo de los ejes coordenados.

Aceleración

La aceleración de la partícula es el cambio de la velocidad con respecto al tiempo. Por tanto

Referencias

Dinámica

Movimiento curvilíneo


An Kyllingiella simpsonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni A. Muthama Muasya. An Kyllingiella simpsonii in nahilalakip ha genus nga Kyllingiella, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Kyllingiella

Kyllingiella simpsonii


The Housewife est un thriller romantique japonais réalisé par Yukiko Mishima et sorti en 2020.

Synopsis
Une jeune femme au foyer (Toko), reléguée à son rôle d'épouse et de mère d'une fille de six ans, sommée de faire de la bonne figuration pour son mari (Shin), croise dix ans plus tard Kurata, son ancien ami-amant de la faculté, en tant que stagiaire dans une agence d'architecture intérieure. Réinventer une autre vie ?

Fiche technique
 Titre original :
 Réalisation : Yukiko Mishima
 Scénario : Yukiko Mishima et Ikeda Chihiro, d'après l'œuvre de Rio Shimamoto
 Musique :
 Décors : Kimie Kurotaki
 Photographie :
 Montage :
 Producteur : Satoshi Akagi, Yumi Arakawa et Suguru Kubota
 Sociétés de production :
 Société de distribution : Art House Films (France)
 Pays de production :
 Langue originale : japonais
 Format : couleur — 2,35:1
 Genre : Thriller romantique
 Durée : 123 minutes
 Dates de sortie :
 Japon :
 Canada :  (Toronto)
 France :

Distribution
 Kazuyuki Asano
 Tasuku Emoto : Jun Kodaka
 Kaho : Toko Suguri
 Reiko Kataoka
 Shōtarō Mamiya : Shin Muranushi
 Yoshi Sako
 Satoshi Tsumabuki : Akihiko Kurata
 Kimiko Yo

Accueil

Critique
La critique presse est globalement positive pour ce film. "Un superbe drame sentimental à l'image envoûtante" pour Ouest-France, le film dresse le portrait juste et maîtrisé d'une jeune femme qui tente de se libérer de ce que la société réclame d'elle" pour CinemaTeaser. Le Journal du Dimanche fait un parallèle avec In the Mood for Love. La Croix trouve le film "plombé, par moments, par un recours trop appuyé au mélo qui gâche un peu le brillant de la réalisation". Elle est rejoint par la revue Positif, pour qui la "réalisatrice éprouv[e] malgré tout le besoin de se fondre dans des canons romantiques balisés.

.

.

Sur le site Allociné, le film reçoit une moyenne de 3,2/5 par un consortium de 15 titres de presse.

Box-office
Le jour de sa sortie nationale, le 9 mars 2022, le film se place en  position du box-office français des nouveautés avec ses 3 351 entrées pour 55 copies. Il est précédé dans le classement par la comédie d'arts martiaux française Kung Fu Zohra (4 869) et suivi par le documentaire français À demain mon amour (3 031).

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Eric Derobert, « The Housewife », Positif, , Institut Lumière/Actes Sud, Paris, , ,

Liens externes

Film japonais sorti en 2020
Film romantique japonais
Thriller (film) japonais
Film en japonais

The Housewife


O planetă super-locuibilă sau superlocuibilă sau, mai general, o lume super-locuibilă este o planetă sau o lună care prezintă mai multe condiții adecvate pentru apariția și evoluția vieții decât Pământul. Această clasă de obiecte în prezent rămâne ipotetică.

În ultimii ani, mulți experți au criticat antropocentrismul în căutarea vieții extraterestre. În conformitate cu aceste critici, Pământul nu este un optim de locuibilitate planetară în funcție de diferite aspecte, cum ar fi tipul de stea în jurul căruia se învârte, suprafața totală, proporția acoperită de oceane și adâncimea medie a acestora, intensitatea câmpului magnetic, activitatea geologică, temperatura de suprafață, etc. S-ar putea să existe în univers planete sau sateliți cu condiții mai bune, permițând vieții să ia naștere mai devreme și să dureze mai mult decât pe Pământ.

Un raport detaliat Superhabitable Worlds, publicat în ianuarie 2014 de René Heller și John Armstrong în revista Astrobiology (en), colectează și analizează numeroase studii realizate în anii anteriori cu privire la criteriile de stabilire a profilului unei planete superlocuibile. Acesta ia în considerare parametri, cum ar fi tipul de stea, masa și locația în sistemul planetar, iar autorii ajung la concluzia că astfel de planete ar putea fi mult mai frecvente decât gemenele Pământului. Până la începutul anului 2016, nici o planetă nu a fost încă identificată ca fiind superlocuibilă. Cu toate acestea, compoziția atmosferei și masa Kepler-442 b sugerează că ar putea fi una.

Zona locuibilă a unui sistem planetar

Zona locuibilă este o zonă în jurul unei stele în care toate planetele prezente au apă lichidă pe suprafața lor. Apa lichidă este considerată cel mai important element pentru viață, în mare parte din cauza rolului de solvent pe care îl joacă pe Pământ. Ca o planetă să aibă apă lichidă la suprafață, distanța de la stea trebuie să îi permită să aibă o temperatură cuprinsă între 0 și 100 °C și să aibă o masă suficientă pentru a reține o atmosferă și apa. Această zonă locuibilă depinde de tipul de stea (este mai «fierbinte» și zona locuibilă este eliminată); mai multe stele devin mai strălucitoare cu vârsta, împingând tot mai mult zona. In sistemul nostru solar, zona locuibilă este estimată între 0,95 și 1,5 UA (o unitate astronomică (UA) = distanța Pământ / Soare = 150 de milioane de km).

Locuibilitatea planetară

În prezent avem un singur exemplu de locuibilitate planetară, Pământul nostru, deci o planetă unde există viață, aproape de marginea interioară a zonei sale locuibile în jurul unei stele de tip G (galben). Propria noastră planetă în cursul milioanelor de ani de schimbări geologice și atmosferice a avut perioade în care a fost mai favorabilă sau mai puțin favorabilă vieții. Dimensiunea continentelor, oceanelor, elementele din atmosferă pot varia locuibilitatea unei planete și forma ființelor vii care o populează. Există speculații că planetele sau exolunile cu oceane puțin adânci au o biodiversitate mai mare decât planete cu oceane foarte adânci; planetele cu continente mici și numeroase pot fi mai locuibile și umede, în timp ce planetele cu continente foarte mari, ar avea deșerturi imense inospitaliere în zonele interioare; planetele sau exolunile cu prea mulți vapori de apă în atmosferă s-ar putea, totuși, să fie prea fierbinți pentru viață, fiindcă vaporii de apă sunt un gaz cu efect de seră care captează căldura (a se vedea Venus).

Planetele sau exolunile puțin mai calde ca Pământul ar avea zone vaste tropicale foarte favorabile pentru viață și biodiversitate, dar aceleași planete pot avea oceane prea fierbinți și săraci în oxigen. Mai mult decât atât, pe aceste planete creșterile bruște de temperatură de asemenea ar putea duce la numeroase extincții în masă în decursul a milioane de ani. Pe planetele cu o mulțime de oxigen în schimb ar crește dimensiunile organismelor, și ar putea prospera ființe gigantice. Planetele cu o greutate ridicată ar putea găzdui forme de viață mai degrabă masive si îndesate. Pe planetele cu gravitație redusă ar fi forme de viață mai lungi și mai subțiri. Oamenii de știință dispun de doi parametri pentru a vedea dacă și cum o planetă poate susține viața: ESI și PHI.

Exoplanetă

O planetă extrasolară, sau o exoplanetă este o planetă care orbitează o altă stea decât soarele. Cele mai multe exoplanete au fost descoperite până în prezent până la distanța de 400 de ani-lumină de la Sistemul Solar (un an-lumină = lumina călătorește într-un an la distanța = ). La data de 23 noiembrie 2010, 504 de exoplanete au fost descoperite, aproape toate cu o masă mai mare decât masa Pământului. Un studiu recent anunță chiar probabilitatea de 9 miliarde de planete locuibile în Calea Lactee. Există un "Al doilea Pământ " în sistemul Gliese 581? Aflată la 20,5 ani-lumină de Pământ, steaua-"pitic roșu" Gliese 581 este înconjurată de cel puțin patru exoplanete numite Gliese 581 b, c, d, și e.

Exoplanete mai locuibile decât Pământul
Niște exoplanete de două până la trei ori mai mari decât Pământul ar putea fi mai potrivite pentru apariția vieții decât planeta noastră. În spiritul acestei ipoteze, doi astronomi propun să se studieze cu cea mai mare atenție sistemul planetar, care pare să înconjoare una dintre cele mai apropiate stele de Soare, Alpha Centauri B, în căutare de «lumi super-locuibile». Recent s-a descoperit un sistem solar de 7 planete de mărimea Pământului din care 3 sunt situate în zona locuibilă lângă steaua care se numește TRAPPIST-1 la 40 de ani-lumină distanță.

Caracteristici
Din criteriile multiple analizate în cercetarea Heller și Armstrong rezultă o serie de caracteristici de bază necesare planetelor superlocuibile ipotetice. Din studiile lor s-au dedus planete de circa 2 mase terestre și 1.3 raze Pământului, dimensiune optimă pentru tectonica plăcilor. În plus, masa medie mai mare presupune o atracție gravitațională sporită și o captare sporită a gazelor în timpul formării planetei. Prin urmare, ar putea avea atmosfere mai dense, care, la rândul lor, ridică temperatura medie la un nivel optim pentru viața plantelor. Poate influența, de asemenea, relieful obiectului planetar, făcându-l mai regulat și micșorând dimensiunile bazinelor oceanice, ceea ce va îmbunătăți diversitatea vieții acvatice, cea mai abundentă în apă puțin adâncă.

Suprafață, mărime și compoziție

O planetă având un volum superior volumului Pământului, sau cu relief oferind o mai mare suprafață acoperită de apă lichidă, poate să fie mai locuibilă decât Pământul. Cu cât un corp celest este mai masiv, cu atât atracția gravitațională este mai tare, ceea ce ar putea conduce la o atmosferă mai densă.

Niște studii indică că există o limită naturală de , sub care aproape toate planetele sânt telurice, compuse în principiu din piatră-fier-apă. În general, obiectele având o masă sub  au, foarte probabil, o compoziție similară cu cea a Pământului. Peste această limită, densitatea planetelor scade, planeta devine o planetă ocean, și un gigant gazos. Masa considerabilă a unui super-pământ ar împiedica tectonica plăcilor. Așadar, orice planetă de densitate similară cu densitatea Pământului cu o rază sub  poate poseda viață. Totuși, alte studii indică că niște lumi acvatice reprezintă o tranziție între mini-Neptuni și planetele terestre, în particular dacă orbitează în jurul unor pitice roșii sau pitice portocalii. Heller și Armstrong afirmă că totuși niște planete acoperite în întregime cu apă ar putea să fie locuibile. Din punct de vedere geologic, masa optimă a unei planete este de aproximativ .

Adâncimea medie al oceanelor afectează de asemenea locuibilitatea unei planete. Ținând cont de cantitatea de lumină și căldură pe care o primesc, zonele maritime mai puțin adânci sunt, în general, mai propice speciilor acvatice; este deci probabil că exoplanetele cu adâncime medie mică sunt mai prielnice pentru viață. Cu cât o planetă este mai masivă, cu atâta gravitația este mai puternică și apele mai puțin adânci; sunt deci mai favorabile vieții.

Geologie
Tectonica plăcilor, precum și prezența unor bazine mari de apă pe o planetă, trebuie să mențină un nivel constant de dioxid de carbon (CO2) în atmosferă. Acest proces pare să fie frecvent pe planete active geologic de tip terestru având viteză de rotație suficientă. Corpurile planetare mai masive au nevoie de mai mult timp ca să genereze căldură internă, factor esențial pentru tectonica plăcilor. Însă o masă excesivă poate să încetinească tectonica plăcilor din cauza creșterii de presiune și viscozitate a mantiei, care împiedică alunecarea litosferei. Studile sugerează că tectonica plăcilor poate să aibă loc pe corpurile având o masă cuprinsă între 1 și , cu o masă optimă de circa .

Magnetosferă
Prezența unei magnetosfere destul de puternice în jurul unei luni sau unei planete evită ca suprafața să fie expusă vântului solar și radiațiilor cosmice puternice, care sunt periculoase pentru dezvoltarea vieții.

Temperatură și climă
Temperatura optimă pentru viața pe Pământ este necunoscută, dar s-ar putea ca biodiversitatea era mai bogată în perioadele cele mai calde. Este deci posibil ca niște exoplanete cu temperaturi medii un pic mai ridicate decât cele ale Pământului ar fi mai potrivite pentru viață.

Stea

Tipul de stea determină în mare parte caracteristicile sistemului stelar. Stelele cele mai masive, O, B și a, au un ciclu de viață foarte scurt și părăsesc repede secvența principală. Mai multe stele de tip O și B produc efectul de foto-evaporare prevenind acumularea de planete.

În schimb, stelele mai puțin masive, de tip M și K, de departe cele mai comune în univers, sunt de asemenea și cele care durează cel mai mult; potențialul lor de a susține viața este încă în studiu. Lumina lor scăzută reduce dimensiunile zonei locuibile, care este expusă emisiunii de radiații ultraviolete care au loc frecvent, în special în primul lor miliard de ani de existență. Dacă planeta este prea aproape, acest lucru poate provoca rotația sincronă a acestora, planeta având mereu aceeași emisferă întoarsă către stea. Chiar dacă existența vieții a fost posibilă într-un sistem planetar de acest tip, este puțin probabil ca o astfel de planetă să fie considerată superlocuibilă.

Dincolo de aceste două extreme, sisteme cu o stea de tip K ar oferi cele mai bune condiții pentru viață. Piticele portocalii sau stelele de tip K, ar trebui să permită formarea de planete în jurul lor; ele durează o perioadă mare de timp și pot oferi o zonă locuibilă stabilă, destul de departe pentru a nu suporta efectele negative ale apropierii excesive de stea. În plus, radiația produsă de o stea de tip K este suficient de mare pentru a permite forme de viață complexe fără a fi nevoie de o atmosferă și protecția stratului de ozon. Acestea sunt cele mai stabile și zona locuibilă nu variază mult în cursul evoluției lor. Prin urmare, o planetă asemănătoare cu cea de tip terestru, situată în apropierea unei stele de tip K, poate oferi o zonă locuibilă în aproape toate cazurile.

Note

Vezi și

Exoplanetă

Analogul Pământului

Tipuri de planete
Planete ipotetice
Exoplanete

Planetă super-locuibilă


Gauert ist der Familienname folgender Personen:
 Adolf Gauert (1911–1989), deutscher Historiker
 Heiko Gauert (* 1949), deutscher Autor und Journalist

Gauert