Lærenemme Rita () er en britisk spillefilm fra 1983, instrueret af Lewis Gilbert efter teaterstykket Educating Rita fra 1980 af Willy Russell.

Handling

Susan "Rita" White (Julie Walters), en gift frisør på 26 år, beslutter sig for gøre noget ved sin ellers ufuldstændige uddannelse, til dette formål indskriver hun sig til kursus på Open University, hvor hun møder den desillusionerede, drikfældige litteraturlærer Frank Bryant (Michael Caine).

Ritas ankomst vender hans verden på hovedet - hendes friske, selvsikre måde at fremføre sig på finder han befriende og han lader sig rive med af Ritas udvikling, der ikke er uden indflydelse på hans egen.

Men prisen for hendes dannelse, som Frank med beklagelse ser, er tabet af hendes impulsivitet, hvor hendes nyerhvervede viden skaber nye sociale bånd og bryder med hendes forhenværende sociale miljø.

Medvirkende

 Michael Caine som Prof. Frank Bryant
 Julie Walters som Susan "Rita" White
 Michael Williams som Brian, professor og mand til Elaine
 Dearbhla Molloy som Elaine, Brians hustru
 Jeananne Crowley som Julia, Frank Bryant dameven
 Malcolm Douglas som Denny, Susan/Ritas mand
 Godfrey Quigley som Ritas far
 Patricia Jeffares som Ritas mor
 Maeve Germaine som Sandra, Ritas søster
 Maureen Lipman som Trish, Ritas roommate
 Gerry Sullivan som sikkerhedsvagt
 Pat Daly som kvæstor
 Kim Fortune som Collins
 Philip Hurdwood som Tiger
 Hilary Reynolds som Lesley
 Jack Walsh som Price
 Christopher Casson som professor
 Gabrielle Reidy som Barbara
 Des Nealon som eksamensvagt
 Marie Conmee som kunde hos frisøren
 Oliver Maguire som tutor
 Derry Power som fotograf
 Alan Stanford som bistrobestyrer

Eksterne henvisninger

Britiske film fra 1983
Dramafilm fra Storbritannien
Komediefilm fra Storbritannien
Film baseret på skuespil
Engelsksprogede film

Lærenemme Rita


عبد العزيز فهد المساعيد  (1915 - 9 يوليو 2001 ) ، إعلامي وسياسي ونائب سابق في مجلس الامة الكويتي.

سيرته البرلمانية
خاض الانتخابات التكميلية في عام 1966 وفاز بها، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1967 في الدائرة الثامنة، وحصل على 761 صوت وحل بالمركز الثاني وفاز بالانتخابات، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1971 في الدائرة الثامنة وحصل على 612 صوت وحل المركز الثاني وفاز بالانتخابات، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1975 في الدائرة الثامنة وحصل على 877 صوت وحل بالمركز الثاني وفاز بالانتخابات، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1981 في الدائرة التاسعة، وحصل على 237 صوت وحل بالمركز الرابع وخسر بالانتخابات، ثم ترشح لانتخابات المجلس الوطني الكويتي السابق عام 1990 واصبح رئيس المجلس.

نشاطه الصحفي
 صاحب أول صحيفة يومية في الكويت وهي صحيفة الرأي العام، ولقب بعميد الصحافة الكويتية
 رئيس تحرير جريدة «الديلى نيوز» باللغة الإنجليزية في عام 1964.
 رئيس تحرير مجلة دنيا العروبة في عام 1967.
 رئيس تحرير مجلة سعد للاطفال.
 عضو مؤسس لجمعية الصحفيين الكويتيين.

مراجع

محررون كويتيون
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1963
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1967
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1971
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1975
رؤساء تحرير كويتيون
مواليد 1334 هـ
مواليد 1915
وفيات 1422 هـ
وفيات 2001
محررون عرب
رؤساء تحرير عرب

عبد العزيز فهد المساعيد


Das War Department ist im Vereinigten Königreich das zuständige Ministerium zur Beschaffung und Belieferung seiner Streitkräfte mit Waffen und Ausrüstung. Es ist Teil des Kriegsministeriums und regelt auch den militärischen Nachschub, Teile davon sind das War Department Fleet und das War Department Railways.
Als Kennzeichen verwendet das britische War Department folgendes Kürzel: W↑D, frühere Form einfach W. D. Das Symbol des Broad arrow findet sich auf den meisten Ausrüstungsgegenständen.

Geschichte
1794 wurde im Vereinigten Königreich ein Staatssekretär für Kriegsangelegenheiten eingesetzt, inoffiziell wurde die Einrichtung bereits als Kriegsministerium bezeichnet. Später gliederte man eine Abteilung für koloniale Angelegenheiten ein. Im Februar 1855 führte man die einzelnen Abteilungen zum War Department zusammen. 1857 wurde daraus das Kriegsministerium, im Jahr 1964 wurde die Einrichtung zum Verteidigungsministerium umbenannt.

War Department Railways
Das War Department war außerdem für die Lieferung von Lokomotiven und Eisenbahnwagen für den Einsatz im Eisenbahnverkehr in Großbritanniens zuständig, ebenso für andere Teile des britischen Imperiums und in Krisengebieten.

Im Ersten Weltkrieg war das Kriegsministerium außerdem auch für die War Department Light Railways, den sog. Trench Railways, zuständig. Hierbei handelte es sich um die britische Variante der schmalspurigen Heeresfeldbahnen, die für den Transport von Munition und Ausrüstung, den Transport von Truppen bis zum unmittelbaren Kampfgeschehen im Stellungskrieg, aber auch die Evakuierung von Verwundeten zum Einsatz kamen.
Im Zweiten Weltkrieg wurde eine Vielzahl von Dampflokomotiven sowie Diesellokomotiven unterschiedlicher Spurweiten gefertigt. Nach dem Ende des Krieges wurden zahlreiche Fahrzeuge an  Eisenbahngesellschaften anderer Länder abgegeben.

Britische Militärgeschichte
Militärische Einrichtung (Vereinigtes Königreich)
Gegründet 1794

War Department (Vereinigtes Königreich)


Lækur sá er rennur úr Djúpavatni rennur um víðfeðmt graslendi er nefnist Lækjarvellir og myndar þannig vin í hrauneyðimörkinni sem umlykur vellina .

                                      {
  "type": "FeatureCollection",
  "features": [
    {
      "type": "Feature",
      "properties": {},
      "geometry": {
        "type": "Point",
        "coordinates": [
          -22.08337783813477,
          63.92443495321653
        ]
      }
    }
  ]
}

Tilvísanir
Reykjanesskagi

Lækjarvellir


Giovanni Battista Guarini (født 10 december 1538 i Ferrara, død 7 oktober 1612 i Venedig) var en italiensk digter.

Han blev ung professor i litteraturhistorie ved universitet i Farrera efter at have studeret i Padua, Pisa og Ferrara, og opnåede hurtigt et navn som digter, men blev snart af Ferraras hertug, Alfons II d'Este, ansat til diplomatiske opgaver og rejste i årene 1567-1582 som hertugens udsending fra det ene hof til det andet. Han drog sig der efter tilbage til et af sine landlige godser i nærheden af Rovigo med hensigten at opgive både poesien og diplomatiet, men blev på kort tid atter inddraget i begge områder.

Da Torquato Tassos bekendte hyrdedigt "Aminta" var udgivet og havde vundet en strålende anerkendelse, skrev Guarini hyrdedramaet "Il pastor fido". Guarinis øvrige poetiske arbejder var af mindre betydning. Den diplomatiske bane samt Guarinis urolige og proceslystne personlighed gjorde hans liv til en uafbrudt række af forviklinger og juridiske stridigheder. Han skrev teksten til Vittoria Aleottis madrigalsamling Ghirlanda.

Forfatterskab
 Lettere. Verona 1593
 Il segretario. Venedig 1594
 Rime. Venedig 1598
 La idropica. Verona 1734 (skådespel)
 Trattato della politica libertà som trycktes så sent som 1918

Litteratur

"Guarini, Giovanni Battista" (i: Nordisk Familjebok, Uggleupplagn, bind 10; 1909; sp. 520-521)

Dramatikere fra Italien
Personer fra Ferrara
Italienere i 1500-tallet
Italienere i 1600-tallet

Giovanni Battista Guarini


Bill Collins (eigentlich William Collins; * 20. November 1950) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Sprinter.

1975 wurde er bei den Panamerikanischen Spielen in Mexiko-Stadt Vierter über 200 m und Achter über 100 m und siegte in der 4-mal-100-Meter-Staffel.

Beim Leichtathletik-Weltcup 1977 in Düsseldorf stellte er zusammen mit Steve Riddick, Cliff Wiley und Steve Williams mit 38,03 Sekunden einen Weltrekord in der 4-mal-100-Meter-Staffel auf. Im selben Jahr gewann er bei den Pacific Conference Games Gold über 200 m und Silber über 100 m.

Persönliche Bestzeiten

 100 m: 10,24 s, 16. Mai 1981, Les Abymes (handgestoppt: 10,0 s, 9. Mai 1981, Houston)
 200 m: 20,49 s, 6. Mai 1979, Les Abymes (handgestoppt: 20,2 s, 8. Mai 1976, Houston)

Weblinks

100-Meter-Läufer (Vereinigte Staaten)
200-Meter-Läufer (Vereinigte Staaten)
4-mal-100-Meter-Staffel-Läufer (Vereinigte Staaten)
Panamerikaspielesieger (Leichtathletik)
Teilnehmer an den Panamerikanischen Spielen (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Mann
Geboren 1950

Bill Collins (Leichtathlet)


David Russell Strathairn () este un actor american. A fost nominalizat la Premiul Oscar pentru cel mai bun actor pentru interpretarea jurnalistului Edward R. Murrow din Noapte bună și noroc!. Mai este cunoscut pentru rolul agentului CIA Noah Vosen din filmul Ultimatumul lui Bourne, rol pe care l-a jucat și în continuarea din 2012, Moștenirea lui Bourne.

Note

Legături externe

Nașteri în 1949
Nașteri pe 26 ianuarie
Actori americani
Laureați ai premiilor Emmy

David Strathairn


Auto Union AG, was an amalgamation of four German automobile manufacturers, founded in 1932 and established in 1936 in Chemnitz, Saxony.  It is the immediate predecessor of Audi as it is known today.

As well as acting as an umbrella firm for its four constituent brands (Audi, Horch, DKW, Wanderer), Auto Union is widely known for its racing team (Auto Union Rennabteilung, based at Horch works in Zwickau/Saxony). The Silver Arrows of the two German teams (Mercedes-Benz and Auto Union) dominated not only GP car racing from 1934 onwards but set records that would take decades to beat, such as the fastest speed ever attained on a public road (at 432.7 km/h (268.9 mph), a record lasting until 2017. After being reduced to near ruin in the aftermath of World War II, Auto Union was re-founded in Ingolstadt, Bavaria, in 1949, ultimately evolving into the modern day Audi company following its takeover by Volkswagen in 1964 and later merger with NSU Motorenwerke in 1969.

The current corporate entity which bears the Auto Union name – Auto Union GmbH – was founded in 1985 and is a wholly owned subsidiary of Audi AG; its purpose is to act as owner of Auto Union's historical trademarks and intellectual property, as well as managing Audi's heritage operations.  The company's distinctive logo, of four interlocking rings to represent the original four members of the Auto Union, survives as the logo of Audi.

Formation
Auto Union was formed in Germany in 1932 merging:
Zschopauer Motorenwerke J. S. Rasmussen (brand DKW – steam-driven car) founded by Danish engineer Jørgen Skafte Rasmussen in 1916, it branched out into motorcycles, and then front-drive two-stroke cars built at Audi works in Zwickau since 1931.
Horch – founded 1904 by August Horch in Zwickau. It built cars starting from straight-twin engines to luxury models with V8- and V12 engines.
Audi – because of disputes with the CFO, August Horch in 1909 left his namesake enterprise and founded Audi across town, building inline-four-, six- and eight-cylinder-engined cars. In 1928 Audi became a subsidiary of Zschopauer Motorenwerke.
Wanderer (car division only) – founded in 1911, with small four-cylinder cars and later a more luxurious straight-6 built in Siegmar (now Chemnitz)

In August 1928, Rasmussen, the owner of DKW, acquired a majority ownership of Audiwerke AG. In the same year, Rasmussen bought the remains of the US automobile manufacturer Rickenbacker, including the manufacturing equipment for eight- and six-cylinder engines. These engines were used in Audi Zwickau, Audi Imperator and Audi Dresden models. At the same time, six-cylinder and four-cylinder (licensed from Peugeot) models were manufactured.

In 1930 the Saxony Regional Bank, which had financed Rasmussen's business expansion in the 1920s, installed Richard Bruhn on the board of Audiwerke AG, and there followed a brutal pruning and rationalization of the various auto-businesses that Rasmussen had accumulated. The outcome was the founding in Summer 1932 of Auto Union AG with just four component businesses, being Zschopauer Motorenwerke with its brand DKW, Audi, Horch and the car producing piece of Wanderer, brought together under the umbrella of single shareholder company Auto Union. Although all four brands continued to sell cars under their own names and brands, the technological development became more centralized, with some Audi models employing engines by Horch or Wanderer.

The Auto Union racing cars

Background
Auto Union chairman, Klaus, Baron von Oertzen, wanted a showpiece project to announce the new brand. At the 1933 Berlin Motor Show, German Chancellor Adolf Hitler announced two new programs:
The people's car: a project that became the KdF car
A state-sponsored motor racing programme: to develop a "high speed German automotive industry," the foundation of which would be an annual sum of

At fellow director's Adolf Rosenberger insistence, von Oertzen met with Dr. Ferdinand Porsche, who had done work for him before, and developed his own P-Wagen project racing car based on the new  formula.

German racing driver Hans Stuck Sr. had met Hitler before he became Chancellor, and not being able to gain a seat at Mercedes, accepted the invitation of Rosenberger to join him, von Oertzen, and Porsche in approaching the Chancellor. In a meeting in the Reich Chancellory, Hitler agreed with Porsche that for the glory of Germany, it would be better for two companies to develop the project, resulting in Hitler agreeing to pay £40,000 for the country's best racing car of 1934, as well as an annual stipend of  (£20,000) each for Mercedes and Auto Union. (In time, this would climb to £250,000.) This highly annoyed Mercedes, who had already developed their Mercedes-Benz W25; nevertheless, Mercedes was gratified, its racing program having financial difficulties since 1931. It resulted in a heated exchange both on and off the racing track between the two companies until World War II.

Having garnered state funds, Auto Union bought Porsche's Hochleistungsfahrzeugbau GmbH (HFB) (High Performance Car Ltd.) and hence the P-Wagen Project for , relocating the company to Auto Union's Horch plant at Zwickau.

Design

The Auto Union racing cars types A to D were built as Grand Prix racing cars from 1934 to 1939. They resembled the earlier Benz Tropfenwagen, also built in part by Rumpler engineers, The only Grand Prix racers to wear Auto Union's four-ringed logo, they were particularly dominant in 1936. From 1935 to 1937, Auto Union cars car won 25 races, driven by Ernst von Delius, Bernd Rosemeyer, Hans Stuck Sr., and Achille Varzi. Much has been written about the difficult handling characteristics of this car, but its tremendous power and acceleration were undeniable – a driver could induce wheelspin at over .

The cars used supercharged piston engines; eventually producing almost , designed to provide optimum torque at low engine speeds. Rosemeyer would later drive one around the Nürburgring in a single gear, to prove the engine was flexible enough to do it. Unlike its rivals, it had a rear mid-engine, rear-wheel-drive layout. The fuel tank was located in the centre of the car, directly behind the driver (who would be placed well towards the front), so the car's front-rear weight distribution would remain unchanged as fuel was used – exactly the same location used in modern open-wheel racing cars, and for the same reason. The chassis tubes were initially used as water carriers from the radiator to the engine, but this was eventually abandoned after they often sprung small leaks.

Racing results

The list of drivers for the initial 1934 season was headed by Stuck; he won the German, Swiss, and Czechoslovakian events, along with wins in a number of hill climbs, becoming European Mountain Champion.

In 1935, the engine had been enlarged to  displacement, producing . Achille Varzi joined the team and won the Tunis Grand Prix and the Coppa Acerbo. Stuck won the Italian Grand Prix, plus his usual collection of hill-climb wins, again taking the European Mountain Championship. The new sensation, Rosemeyer, won the Czech Grand Prix.

Stuck also managed to break speed records, reaching  on an Italian autostrada in a closed-cockpit streamliner. Lessons learned from this streamlining were later applied to the T80 land speed record car.

For 1936, the engine had grown to a full , and was now producing ; in the hands of Rosemeyer and his teammates, the Auto Union Type C dominated the racing world. Rosemeyer won the Eifelrennen, German, Swiss, and Italian Grands Prix, as well as the Coppa Acerbo. He was crowned European Champion (Auto Union's only win of the driver's championship), and also took the European Mountain Championship.  Varzi won the Tripoli Grand Prix, while Stuck placed second in the Tripoli and German Grands Prix, and Ernst von Delius took second in the Coppa Acerbo.

In 1937, the car was basically unchanged and did surprisingly well against the new Mercedes-Benz W125, winning five races to the seven of Mercedes-Benz. Rosemeyer took the Eifel and Donington Grands Prix, the Coppa Acerbo, and the Vanderbilt Cup. Rudolf Hasse won the Belgian Grand Prix.

In addition to the new  formula, 1938 brought other challenges, principally the death of Rosemeyer early in the year, in an attempt on the land speed record on a German autobahn. Tazio Nuvolari joined the team, and won the Italian and Donington Grands Prix, in what was otherwise a thin year for the team, other than yet another European Mountain Championship for Stuck.

In 1939, as war clouds gathered over Europe, Nuvolari won the Yugoslavia Grand Prix in Belgrade, while Hermann P. Müller won the 1939 French Grand Prix.

Second World War

The buildup and onset of World War II encouraged the development and production of special vehicles for military purposes in the 1930s. Auto Union became an important supplier of vehicles to Germany's armed forces. Following the outbreak of war, civilian production was interrupted in May 1940. After this, the company produced exclusively for military purposes.

For the production of Junkers aircraft engine under license, Auto Union founded in 1935 the subsidiary "Mitteldeutsche Motorenwerke" (Central German Motor Works) at Taucha, northeast of Leipzig.

During World War II, Auto Union/Horch supplied the chassis for the Sd.Kfz. 222 armored car. Powered by an  Horch V8 engine, it reached a top speed of  on the road. The all-wheel drive Kfz. 11, or Horch/Wanderer Type 901, was used as a medium transport vehicle to shuttle German military officials. Horch works also produced the AWD heavy transport vehicle Type 801 (both named Einheits-PKW der Wehrmacht).

From the beginning of 1944, Auto Union plants (Horch and Audi plant at Zwickau, Mitteldeutsche Motorenwerke and Siegmar/Wanderer plant at Siegmar-Schönau) were heavily bombed and severely damaged. The U.S. Army occupied Zwickau on 17 April 1945 near the end of WWII. After withdrawal of the U.S. Army on 30 June from Zwickau, all Saxon plants of Auto Union were occupied by the Red Army.

The company exploited slave labor at Leitmeritz concentration camp. According to a 2014 report commissioned by the company, Auto Union bore "moral responsibility" for the 4,500 deaths that occurred at Leitmeritz.

East Germany
Postwar, the Saxon plants of Auto Union were located in the Soviet-occupied zone of communist East Germany.

In 1945, on the orders of the Soviet Military Administration in Germany, the factories were dismantled as war reparations, while the racing cars found stored in a colliery were returned to Moscow for reverse engineering. Following this, Auto Union AG assets were liquidated without compensation. On 17 August 1948, Auto Union AG of Chemnitz was deleted from the commercial register. The remains of Horch and Audi plants of Zwickau became the VEB (for "People Owned Enterprise") Automobilwerk Zwickau, or AWZ; (Automobile Factory Zwickau).

The former Audi factory in Zwickau, now under East German control, restarted assembly of the pre-war models in 1949. Those models were renamed IFA F8 and IFA F9 and were similar to the new West German DKW versions. In time, a lawsuit compelled the East Germans to cease using the DKW brand. The factory went on to manufacture the Trabant until the early 1990s, when it was acquired by Volkswagen, effectively re-establishing its connection with Auto Union and Audi.

New Auto Union

With the Red Army quickly advancing on Zwickau immediately after the war, and faced with the prospect of trying to salvage what was left of the company, Auto Union's executives had no option but to flee and re-establish the company on the Western side of a now partitioned Germany.  Thus a new Auto Union company was launched in Ingolstadt, Bavaria with loans from the Bavarian state government and Marshall Plan aid.

The reformed company Auto Union GmbH was launched on 3 September 1949. The Ingolstadt facility had been run purely as a spare parts operation since 1945, but eventually the directors found the funding to restart production – initially in a converted granary building in the town.  With West Germany still in the early stages of rebuilding its economy after the war, the demand for cheap transport meant that only the DKW brand would survive into the postwar era.  The luxury focused Audi and Horch brands were placed into dormancy, whilst Wanderer had been the property of its original parent firm.  Auto Union therefore continued DKW's tradition of producing affordable front-wheel drive vehicles with two-stroke engines. This included production of the small but sturdy DKW RT 125 W motorcycle and a delivery van known as DKW Schnellaster. Many employees of the Saxony factories in Zwickau (Audi and Horch factories), Chemnitz (Siegmar plant, former Wanderer) and Zschopau (DKW Motorcycle factory) came to Ingolstadt and restarted the production.

In 1950, after a former Rheinmetall-Borsig factory in Düsseldorf-Derendorf was established as a second assembly facility, the company's first postwar car went into production: the DKW Meisterklasse F 89 P, available as a sedan/saloon, a station wagon and the four-seater convertible built by Karmann. The F 89 were based on the DKW F8 (motor) and the DKW F9 (coachwork) pre-war constructions.

In March 1953, the DKW 3=6 'Sonderklasse was launched at the Frankfurt Motor Show.  This car proved exceptionally successful in motorsport and was built in Düsseldorf.  The F91 version was soon superseded by the F93 in 1955, and soon joined by the four door F94 and station wagon Universal F94U in 1956 and 1957 respectively.

From 1956 to 1968, about 46,750 DKW Munga light four-wheel drive military vehicles could be produced, mostly for the German and other militaries.

In response to pressure from Friedrich Flick, then its largest single shareholder, Daimler-Benz acquired 87% of Auto Union in April 1958, taking complete control in the following year. In 1958 it saw the return of the Auto Union brand, represented by the Auto Union 1000, a small saloon which enjoyed sporting success. At the same time the 1000 Sp, a coupé, was produced for Auto Union by the coachbuilder Baur at Stuttgart. Under Daimler-Benz ownership the company invested heavily in the Ingolstadt plant. Car production at Düsseldorf was ended, and the plant became the centre of production for Mercedes-Benz commercial vehicles like the Mercedes-Benz L 319 – a role which it continues to the present day. The DKW and Mercedes brands were able to establish a greater presence in the North American market by an agreement with the Studebaker-Packard Corporation in 1956 which through 1964 was the only distributor in the United States. Because of SPC's large network of dealers, the Auto Union and Mercedes-Benz brands were able to expand much faster in the US markets. Many dealers today can trace their origin back to being Studebaker-Packard dealerships.

However, as prosperity began to return to West Germany, and as West German products gained valuable currency through export to the rest of Europe and North America, Daimler became increasingly worried that Auto Union's only market for its two-stroke products, without massive investment, would be impoverished East Germany. Two-stroke engines became less popular towards the middle of the 1960s as customers were more attracted to the more refined four-stroke engines. They began selling shares, which with the agreed help of the West German Government, were acquired by Volkswagenwerk AG.

In 1964, Volkswagen acquired the factory in Ingolstadt and the trademark rights of Auto Union, with the exception of the dormant Horch brand which Daimler-Benz retained. A programme that Daimler had initiated at Auto Union created a range of cars that would subsequently provide the basis for Volkswagen's line of front-wheel-drive models, such as the Audi 80 and Volkswagen Passat. At the time a new model, internally designated F103, was under development. This was based on the last DKW model, the DKW F102, with a four-stroke engine implanted and some front and rear styling changes. Volkswagen abandoned the DKW brand because of association with two-stroke engines, effectively leaving Volkswagen with the Audi brand. The new model was launched in September 1965 as simply the "Audi." The name was a model designation rather than the manufacturer, which was still officially Auto Union. As more models were later added to the Audi range, this model was renamed Audi 72.

In 1969, Auto Union merged with NSU Motorenwerke AG, based in Neckarsulm, near Stuttgart. In the 1950s, NSU had been the world's largest manufacturer of motorcycles, but had moved on to produce small cars like the NSU Prinz, the TT and TTS versions of which are still popular as vintage race cars. NSU then focused on new rotary engines based on the ideas of Felix Wankel. In 1967, the new NSU Ro 80 was a space-age car, well ahead of its time in technical details such as aerodynamics, light weight, and safety but teething problems with the rotary engines put an end to the independence of NSU. The mid-sized car NSU had been working on, the K70, was intended to slot between the rear-engined Prinz models and the futuristic NSU Ro 80. However, Volkswagen took the K70 for its own range, spelling the end of NSU as a separate brand.

After being merged with Neckarsulm car maker NSU, the official name became Audi NSU Auto Union AG, which was simply shortened to Audi AG in 1985, ending both the Auto Union and NSU brands.  The company's headquarters returned to Ingolstadt; at the same time Audi formed the new companies Auto Union GmbH, and NSU GmbH as wholly owned subsidiaries whose function was to own and protect the historical trademarks and intellectual property of both Auto Union and NSU.

In May 2009, Porsche gained majority control of Volkswagen Group and proposed a merger of the two companies. In August 2009, Volkswagen AG's supervisory board signed the agreement to create an integrated Auto group with Porsche led by Volkswagen. Volkswagen will initially take a 42% stake in Porsche AG by the end of 2009, and see the family shareholders selling the automotive trading business of Porsche Holding Salsburg to Volkswagen. Rumors began to appear in the press the name Auto Union would be revived for the new group holding company.

Logo
The trademark symbol of Auto Union (and present-day Audi), the four overlapping rings, symbolized the four marques forming Auto Union: Audi, DKW, Horch, and Wanderer.

Although Auto Union used the four ring logo, it was only used on Auto Union racing cars in that period, while the member companies used their own names and emblems.

There is also a version of logo that uses both overlapping and interlocking rings.

Tribute
Auto Union was tributed at the 1999 Monterey Historic Automobile Races.

See also
List of German cars

References

Notes

Bibliography

Bruintjes, Jeroen. "Auto Union Type E—The Stillborn 1.5-litre car: Why it (Almost) did Exist"

Snellman, Leif. "The Early Auto Unions, From P-Wagen to A-type"

Wise, David Burgess. "Rumpler: One Aeroplane which Never Flew", in Northey, Tom, ed. World of Automobiles (London: Orbis, 1974), Vol. 17, p. 1964.

External links

August-Horch-Museum
Audi History
AUTO UNION Sales Brochures 1939
AutoUnion: the cars, the drivers and the history
Auto Union Historic site

Audi
Volkswagen Group
Saxony
Grand Prix teams
German racecar constructors
Vehicle manufacturing companies established in 1932
Vehicle manufacturing companies disestablished in 1964
Auto racing teams established in 1933
Auto racing teams disestablished in 1939
Defunct motor vehicle manufacturers of Germany
1964 disestablishments in West Germany
1964 mergers and acquisitions
Auto racing teams in Germany
Luxury motor vehicle manufacturers
German companies established in 1932
German companies established in 1949

Auto Union


Ole Damgaard (født 22. august 1970) er dansk håndboldtræner og forstander for Vejle Idrætshøjskole.

Referencer

Håndboldtrænere fra Danmark
Skoleledere fra Danmark
Håndboldtrænere fra Ikast Håndbold

Ole Damgaard


Plaça de Catalunya est une station de la ligne 6 et la ligne 7 du métro de Barcelone. Elle est située sous la place de Catalogne, dans le district Eixample, à Barcelone.

Elle est exploitée par les Chemins de fer de la généralité de Catalogne (FGC) et assure également les services de la ligne Barcelone - Vallès et de plusieurs lignes de trains de banlieue.

Elle est en correspondance avec la station Catalunya, desservie par la ligne 1 et la ligne 3 du métro.

Situation sur le réseau

Histoire

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte

Intermodalité

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Barcelone
 Liste des stations du métro de Barcelone
 Ligne 6 du métro de Barcelone
 Ligne 7 du métro de Barcelone

Liens externes
 .

Station de la ligne 6 du métro de Barcelone
Station de la ligne 7 du métro de Barcelone
Station de métro mise en service en 1963

Plaça de Catalunya (métro de Barcelone)


Sky Tower este un turn de observare și de telecomunicații situat la colțul străzilor Victoria și Federal din Auckland, Noua Zeelandă. Are o înălțime de 328 de metri, măsurată de la nivelul solului până la partea superioară a catargului, făcându-l cea mai înaltă structură liberă din emisfera sudică și cel de-al 23-lea cel mai înalt turn din lume. Acesta a devenit un reper important în orizontul orașului Auckland datorită înălțimii sale și a designului unic.

Turnul face parte din complexul cazino SkyCity din Auckland, construit inițial în 1994-1997 pentru Harrah's Entertainment.  Mai multe nivele superioare sunt accesibile publicului, atrăgând în medie 1.150 de vizitatori pe zi (peste 415 000 pe an).

Facilități publice

Sky Tower are câteva niveluri superioare accesibile publicului:
 Nivelul 50: Sky Lounge
 Nivelul 51: Puntea principală de observare
 Nivelul 52: Orbit 360 ° Dining
 Nivelul 53: Restaurantul Sugar Club, SkyWalk și SkyJump
 Nivel 60: Sky Deck
Partea superioară a turnului conține două restaurante și o cafenea - inclusiv singurul restaurant care se rotește din Noua Zeelandă, situat la 190 m altitudine de la sol, restaurant care se rotește 360 de grade pe oră. Există, de asemenea, un bufet în stil braserie situat la un etaj deasupra nivelului principal al observatorului. Are trei punți de observare la diferite înălțimi, fiecare oferind o vedere completă a orașului la 360 de grade. Nivelul principal de observație la 186 m are ca pardoseală secțiuni de sticlă groasă de 38 mm care oferă o vedere directă spre pământ. Puntea de observare din vârf, numită "Skydeck", se află chiar sub antena principală la 220 m altitudine și de aici se poate vedea până la distanțe de 82 km.

De asemenea, turnul oferă "SkyJump", un loc de unde se pot face salturi în gol de la înălțimea de 92 metri de pe puntea de observare, în timpul căruia un săritor poate ajunge la o viteză de până la 85 km/h. Saltul este controlat printr-un cablu-ghidaj pentru a împiedica săritorii să se ciocnească de turn în cazul rafalelor de vânt. Se poate urca și pe porțiunea unde se află antena (300 de m înălțime) dar pentru grupurile organizate, la fel cum se poate face o plimbare în exterior.

Telecomunicații
Turnul este, de asemenea, utilizat pentru telecomunicații și radiodifuziune, Auckland Peering Exchange(APE) fiind situată la nivelul 48. Antena din partea de sus a turnului găzduiește cel mai mare combinator FM din lume, care combină cu 58 de conexiuni wireless cu microunde aflate deasupra restaurantului de top pentru a oferi o serie de servicii. Acestea includ servicii de televiziune, internet wireless, RT și servicii de măsurare a vremii.

Turnul este principalul emițător radio FM din Auckland și este unul dintre cele patru emițătoare de televiziune terestră din Auckland, care deservesc zonele care nu sunt acoperite de emițătorul principal de la Waiatarua din Waitakere Ranges. Din turn sunt difuzate programele a douăzeci și trei de posturi de radio FM și șase multiplexuri de televiziune digitală terestră. Două canale de televiziune analogice VHF care au difuzat din turn au fost oprite în primele ore ale zilei de duminică, 1 decembrie 2013, ca parte a tranziției la televiziunea digitală din Noua Zeelandă.

Frecvențe de transmitere

Următorul tabel conține frecvențele de televiziune și radio care funcționează în prezent în Sky Tower:

Construcția

Istoria proiectului
Fletcher Construction a fost constructorul contractat pentru proiect, în timp ce firma de inginerie Beca Group a furnizat servicii de proiectare și coordonare, servicii structurale, geotehnice, civile, mecanice, electrice, sanitare, de iluminat și de inginerie contra incendiilor. Harrison Grierson a furnizat servicii de supraveghere. A fost proiectat de Gordon Moller de la firma de arhitectură Craig Craig Moller și a primit un premiu național din partea Institutului de Arhitecți din Noua Zeelandă, precum și premii regionale. Arhitectul proiectului a fost Les Dykstra.

Construcția lui a durat doi ani și nouă luni și a fost inaugurat la 3 august 1997. the tower was opened on 3 august 1997.

Detalii

Turnul este construit din beton armat de înaltă performanță. Puțul cu diametrul de 12 metri (cu trei ascensoare și o scară de urgență) este susținut pe opt "picioare", care stau pe 16 piloni de fundație perforați la peste 12 m adâncime în sol. Axul principal a fost construit folosindu-se cofraje de alpinism.

Nivelele superioare au fost construite din materiale compozite, oțel structural, beton prefabricat și beton armat iar punțile de observare placate în aluminiu cu sticlă reflectorizantă albastră/verde. O structură din oțel susține structura stâlpului superior. În timpul construcției au fost utilizați 15.000 de metri cubi de beton, 2.000 tone de oțel armat și 660 tone de oțel structural. Catargul cântărește peste 170 de tone. A trebuit să fie ridicat pe loc cu ajutorul unei macarale atașate la structură, deoarece ar fi fost prea greu pentru ca un elicopter să îl ridice. Pentru a scoate apoi macaraua, a trebuit să fie construită o altă macara atașată la partea superioară a structurii Sky Tower, care a demontat macaraua mare și a fost, la rândul ei, dezmembrată în bucăți suficient de mici pentru a încăpea în ascensor.

Siguranță
Turnul este proiectat să reziste la vânt de peste 200 km/h și proiectat să se deplaseze până la un metru în cazul vânturilor excesiv de mari. Ca o precauție de siguranță, ascensoarele Sky Tower au instalate o tehnologie specială pentru a detecta mișcarea (cum ar fi oscilația din cauza vântului puternic) și vor încetini automat. În cazul în care mișcarea clădirii depășește nivelurile de siguranță prestabilite, ascensoarele se vor întoarce la parter și vor rămâne acolo până când vânturile puternice și oscilația clădirii vor scădea.

Sky Tower este construit pentru a rezista la un cutremur cu magnitudinea de 8,0 grade, localizat pe o rază de 20 de kilometri. Există trei încăperi ignifuge pe nivelele 44, 45 și 46 pentru a oferi refugiu în caz de urgență, în timp ce puțul central de serviciu și scările sunt, de asemenea, evaluate pentru siguranța la incendiu.

Referințe

Zgârie-nori din Noua Zeelandă

Sky Tower (Auckland)


Codroșul de pădure (Phoenicurus phoenicurus), numit și codroșul de grădină, este o pasăre mică cântătoare, insectivoră din familia muscicapidelor (Muscicapidae), la care penajul masculului este roșu-portocaliu pe coadă și piept, cenușiu pe creștet și spate, negru pe obraji și gușă, alb pe frunte și abdomen; femela este cafenie, dar are coada tot roșie. Este o pasăre destul de comună în Europa, nord-vestul Africii, nordul Asiei (până în centrul Siberiei, Kazahstan, Mongolia, nord-vestul Chinei), în vestul Turciei. Este o specie migratoare, locurile de iernare fiind în Africa la sud de Sahara și sud-vestul Peninsulei Arabice. Cuibărește în păduri bătrâne de foioase sau mixte, dar și în grădini, parcuri, iar la nord și în păduri bătrâne de pin.

În România codroșul de pădure cuibărește frecvent în toate pădurile de foioase și mixte, în pădurile de luncă, ajungând până la limita inferioară a coniferelor. Cuibărește, de asemenea, în parcuri, livezi și grădini sau în locuri cu ziduri vechi; practic este o specie foarte comună, însă frecvența ei variază de la o zonă la alta, remarcându-se cea mai mare densitate în pădurile de sălcii din luncile Dunării și Delta Dunării și în pădurile luminoase, umede de pe cursul inferior al râurilor. În România populația este estimată la 45.000-90.000 de perechi cuibăritoare. În Republica Moldova este răspândită pe întreg teritoriul, cuibărind în pădurile de foioase luminoase, cu rariști și cu arbori seculari, găunoși, în fânețe și pășuni împădurite, evitând pădurile compacte, populează, de asemenea, grădinile, livezile, parcurile. Populația cuibăritoare din Republica Moldova este estimată la 5.000-7.000 de perechi. Sunt descrise două subspecii (Phoenicurus phoenicurus phoenicurus și Phoenicurus phoenicurus samamisicus). În România cuibărește subspecia nominată phoenicurus, iar subspecia samamisicus apare accidental. În Republica Moldova cuibărește subspecia nominată phoenicurus.

Codroșul de pădure este o pasăre de talie mică. Are o lungime de 13-14,5 cm și o greutate de 11-23 g. Atinge în libertate longevitatea maximă de 10 ani și 2 luni. Sexele diferă. Masculul subspeciei nominate phoenicurus este cenușiu-albăstrui pe creștet, ceafa, spate, scapulare și supraalarele mici. Supraalarele mijlocii și mari și remigele aripilor sunt brun-negricioasă, tivite îngust pe margini cu cenușiu. Centrul frunții până pe laturile creștetului sunt albe formând o dungă frontală lată care se extinde ca o sprânceană până în spatele ochiului. Partea inferioară a frunții, obrajii, laturile gâtului, bărbia, gâtlejul (gușa) sunt negre. Târtița, supracaudale și rectricele laterale ale cozii sunt roșcate, cele două rectricele centrale ale cozii sunt brun-negricioase.  Pieptul, flancurile, tectricele subalare și axilare, partea superioară a abdomenului sunt roșcat-portocalii, partea inferioară a abdomenului și regiunea anală albicioasă. Tectricele subcodale portocaliu-deschise. Irisul brun-închis. Ciocul corniu-negricios sau negru. Picioarele și labele brun-închise sau negru-brunii sau negre. Femela are deasupra o culoare uniformă brun-moderată, inelul ocular îngust albicios, părțile inferioare ocru-albe cu o nuanță portocalie; coada roșcată ca la mascul. Juvenilul este brun cu pete ocru (brun-gălbui) pe părțile superioare și inferioare, coada roșcată ca la adult. Subspecia samamisicus are o oglindă alară albă formată de marginile albe ale remigelor secundare și terțiare. Strigătul de alarmă este foarte asemănător cu al pitulicii fluierătoare, notele finale fiind mai moi: "uit-tic-tic". Cântecul este scurt, melancolic, emis încă din zorii zilei: "sii-truii-truil-truii-si-si-ai" (cu diverse variații ale notelor).

Hrana constă din insecte și larvele lor (gândaci, diptere, lepidoptere, greieri, libelule, lăcuste, viespi, buburuze etc.), pe care le prinde atât de pe sol, cât și din zbor. Cea mai mare parte din insectele consumate constituie dăunători ai pădurilor. Se hrănește și cu păianjeni și râme. Toamna se hrănește și cu fructe de ienupăr, cireșe, păr, soc etc.

Sosește din locurile de iernat din Africa în ultimele zile ale lunii martie și primele zile din aprilie. Masculul alege locul cuibului, după care atrage femela la el. Cuibul și-l instalează, de obicei, în scorburile arborilor seculari, în cioturile găunoase, cuiburi vechi de ciocănitoare, rândunică sau de țoi, crăpături în maluri și diverse alte locuri, sub scoarța copacilor, acolo unde aceasta este depărtată de lemn, în stivele de lemne, grămezile de vreascuri, chiar și în găuri în pereții vechi ai unor edificii. Ocupă cu plăcere și cuiburile artificiale, fapt foarte important pentru protejarea acestei specii. Cuibul are forma unei cupe și  este construit în special de femela din fire de graminee uscate, fibre de scoarță, rădăcini și diverse alte resturi uscate vegetale; căptușeala părții interioare o face din lână, păr de la animale și pene. La sfârșitul lui aprilie și începutul lunii mai femela depune prima pontă formată din 3–10 ouă (de obicei 5-7), iar a doua pontă o depune în iunie. Ouăle au o culoare albastru-deschisă. Perioada de incubație durează de la 12-14 zile, fiind asigurată numai de femelă. După eclozare, puii sunt hrăniți în special de către femelă, care este ajutată și de mascul. Puii devin zburători și părăsesc cuibul la 13-17 zile de la eclozare. După năpârlire, în septembrie și octombrie, adulții și puii migrează în Africa tropicală.

Subspecii și arealul

Două subspecii sunt recunoscute: phoenicurus și samamisicus. Subspecia propusă Phoenicurus phoenicurus algeriensis Kleinschmidt, 1904  din nord-vestul Africii și sudul Peninsulei Iberice este inclusă în subspecia nominată.

 Phoenicurus phoenicurus phoenicurus (Linnaeus, 1758) -  codroșul comun - subspecia nominată - cuibărește în Europa (cu excepția sud-estului) și nord-vestul Africii, la est până în centrul Siberiei, nordul și estul Kazahstanului, nordul Mongoliei și nord-vestul extrem al Chinei (munții Tarbagatai, probabil și în Altai, vestul regiunii autonome Xinjiang); iernează în principal în Africa la sud de Sahara.

 Cuibărește în aproape toată Europa din Portugalia și sudul și centrul Spaniei (cu excepția Insulelor Baleare) spre nord până în Insulele Britanice, Scandinavia (până la Capul Nord) și spre est în Rusia. În Rusia cuibărește de la Peninsula Kola și râul Mezen până la râul Kuia (până la 67°N), râurile Taz și Elogui (până la 64°N), râul Enisei (până la 67°N), cursul mijlociu și superior al râului Tunguska Inferioară, Lacul Baikal, estul munților Saian și Altai din sudul Rusiei și nordul Kazahstanului. În Mongolia cuibărește (cu excepția estului și sudului), inclusiv în munții Hangai, la sud până în munții Altaiul Mongol și munții Gurvan-Saihan, la est până la cursul superior al râului Tuul, râul Onon și munții Hentei, la sud până în munții Bogd-Haan, cuibărește de asemenea în nord-vestul extrem al Chinei (munții Altai și Tarbagatai, vestul regiunii autonome Xinjiang). În sudul arealului cuibărește în nord-vestul Africii - în nordul și centrul Marocului (munții Rif și Atlasul Înalt), în unele părți din nordul și nord-estul Algeriei (în nordul Tunisiei a fost înregistrat vara în habitate adecvate pentru reproducere din Capul Bon, dar fără dovezi că cuibărește). În sudul Europei cuibărește în Sicilia, sudul Italiei și Balcani, la sud până în Muntenegru, Macedonia (unde intergradează cu subspecia samamisicus, nordul și vestul Greciei, Turcia și nordul Caucazului (unde majoritatea populației cuibăritoare intergradează cu subspecia samamisicus, aceasta poate fi valabilă și pentru păsările găsite recent în Irak), centrul, sudul și estul Bulgariei, România, Republica Moldova până în nordul Ucrainei, de asemenea în sudul Ucrainei (în sudul Crimeii) și sudul Rusiei până în Caucaz. La sud cuibărește din Azerbaidjan până în nordul și vestul Iranului (munții Elburz și Zagros) și nord-estul Irakului. Cuibărește discontinuu spre est prin centrul Rusiei până în  Uralul Nordic și Uralul de Mijloc, nordul și estul Kazahstanului (până în  munții Saur, Alataul Djungarian și Zailiiskii Alatau).

 Majoritatea iernează în Africa Subsahariană (în principal la sud de 15°N) din sud-vestul Mauritaniei (rar până la 18°N), la sud până în Sierra Leone, la est prin sudul Maliului, Burkina Faso, nordul Coastei de Fildeș, nordul Ghanei, nordul Togoului, centrul și sudul Nigerului, nordul Nigeriei până în nordul Camerunului, sudul Ciadului (la sud de 15°N), nordul Republicii Centrafricane, nordul Republicii Democrate Congo, nordul și estul Ugandei, Rwanda, sudul Sudanului (la sud de 12°N), Eritreea, Etiopia (cu excepția sud-estului, se suprapune cu subspecia samamisicus în centrul Etiopiei) până în sud-vestul și vest-centrul Keniei. În timpul iernii un număr mic rămân în vestul Regiunii Mediteraneene, în principal pe țărmul Marocului (pădurea din Jbel Hamra, la sud până în Agadir și în interior până în vestul Atlasului Înalt), precum și în oazele din sudul Algeriei, uneori în sudul Israelului (valea Arava), Bahrein, sud-vestul Arabiei Saudite, regiunile muntoase ale Yemenului și posibil  mai la sud în zona de coastă a Iranului. Iernează neregulat sau rar în sudul Egiptului (mai ales de-a lungul Nilului) și rar în Kuweit.

 Phoenicurus phoenicurus samamisicus (Hablizl, 1783)  - codroșul răsăritean  (codroșul lui Ehrenberg, codroșul de grădină caucazic, codroșul de grădină cu oglindă) - cuibărește în sudul Balcanilor și Grecia, la est până în sudul Caucazului, Iran, sud-vestul Turkmenistanului, sudul Uzbekistanului și sud-vestul Tadjikistanului, probabil și în nord-vestul Afganistanului; iernează în nord-estul Africii și sud-vestul Peninsulei Arabice.

 Cuibărește în Serbia, Kosovo, Macedonia (unde majoritatea intergradează cu subspecia nominată phoenicurus), nord-estul Greciei, sudul Bulgariei, nord-vestul (Tracia), vestul, centrul și estul Turciei (unde majoritatea populațiilor cuibăritoare, probabil împreună cu cele din nordul Caucazului, intergradează cu subspecia nominată. La est cuibărește în sudul Ucrainei (Crimeea), sudul Rusiei, Kalmîkia, Georgia, Armenia și Azerbaidjan, până în Iran (în principal în nord-vest, munții Elburz și Zagros și vestul Kopetdagului), vestul Turkmenistanului (este necesară confirmarea), posibil cuibărește și în nordul Irakului (unde majoritatea populației cuibăritoare probabil intergradează cu subspecia nominată), și posibil în Uzbekistan, sud-vestul Tadjikistanului și nord-vestul Afganistanului (dar nu există înregistrări confirmate).  Cuibărește rar în Liban (în principal pe pantele munților din Liban și munții Antiliban), iar în 2007 a fost găsit că cuibărește în număr mic în munții costieri din Siria.

 În timpul iernii este prezent în număr mic în sud-vestul Arabiei Saudite și Yemen, dar majoritatea iernează în estul Africii subsahariene în Eritreea, Sudanul de Sud (la est de Nil) și în vestul și centrul Etiopiei, unde se suprapune cu subspecia nominată.

Taxonomia

Denumirea științifică Motacilla Phœnicurus a codroșului de pădure a fost dată de Carl Linnaeus în 1758, terra typica Suedia.

Analiza secvențială a genei citocromului-b a confirmat faptul că codroșul de pădure împreună cu codroșul de munte (Phoenicurus ochruros), codroșul lui Hodgson (Phoenicurus hodgsoni), codroșul daurian (Phoenicurus auroreus), codroșul caucazian (Phoenicurus erythrogastrus) și codroșul cu gât alb (Phoenicurus schisticeps) formează un grup central în  cadrul speciei Phoenicurus.

Având în vedere diferența generală clară a penajului masculului, subspecia samamisicus pare a fi un candidat probabil pentru o specie distinctă. Cu toate acestea, diferențele vocale nu coincid cu hotarele subspeciei și sunt necesare mai multe studii ale ADN și a variației morfologice în regiunile învecinate cu arealul subspecia phoenicurus.

Codroșul de pădure hibridizează cu codroșul de munte (Phoenicurus ochruros).

Năpârlirea

Năpârlirea postnupțială completă a adultului are loc, de obicei, din iulie până la începutul lui septembrie, în apropierea locului de cuibărit. Păsările adulte năpârlesc complet  în perioada postnupțială de obicei de la începutul lunii iulie (uneori din iunie, începând cu remigele primare), năpârlirea este finalizată la sfârșitul lui iulie și începutul lui septembrie.  Păsările adulte care au depus o singură pontă încep să năpârlească mai devreme, înainte celor care au depus două ponte, primele la sfârșitul lui august au penajul complet de iarnă, în timp ce cele din urmă termină năpârlirea în septembrie.

Juvenilii suferă o năpârlirea post-juvenilă parțială la sfârșitul verii în iulie - august, timpul năpârlirii depinde de vârsta la care au părăsit cuibul, dar de obicei la vârsta de 5-7 săptămâni, năpârlirea se finalizează de la începutul lui iulie până la mijlocul lui septembrie (dar unii poartă încă penajul juvenil la sfârșitul lui septembrie și există dovezi că unii năpârlesc în cartierele de iernat între decembrie și martie).

Năpârlirea post-juvenilă atinge penele capului și corpului, tectricele supraalare mici și mijlocii și unele sau toate tectricele supraalare primare, la subspecia nominată toate tectricele supraalare mari pot fi păstrate de la penajul juvenil sau sunt înlocuite 1-3 tectrice supraalare mari interne. Remigele aripilor (inclusiv terțiarele) și rectricele cozii nu năpârlesc și sunt păstrate de la penajul juvenil.

Subadulții din prima iarnă a subspeciei samamisicus înlocuiesc toate supraalare mijlocii și până la șase supraalare mari interne.

După cât se pare nu are loc o năpârlire prenupțială în timpul iernii.

În Republica Moldova juvenilii năpârlesc de la sfârșitul celei de-a doua decade a lunii iulie până la mijlocul lui  septembrie, iar păsările adulte de la sfârșitul lui iulie până în ultimele zile a lui septembrie.

Habitatul

Cuibărește pe terenuri deschise acoperite cu copaci bătrâni din regiunile de câmpie și montane, inclusiv în pajiști vechi cu arbori răzleți, în parcuri și grădini, în păduri deschise (inclusiv la marginile pădurilor și în poiene), în lande și crânguri mici, preferând de obicei subarboretul răzleț semi-deschis sau ierbaceu și mulți copaci bătrâni sau cu vârfuri retezate cu locuri potrivite pentru cuiburi.

Habitatul său original pentru cuibărit este stepele acoperite cu păduri, și codroșul de pădure încă cuibărește frecvent astăzi în acest tip de habitat, cum ar fi landele cu arbori răzleți de pini. Numeroase alte tipuri de habitate împădurite sunt de asemenea ocupate, cu o preferință evidentă pentru sectoarele cu arbori uscați și arbori bătrâni cu scorburi: păduri de foioase, păduri mixte, păduri de pini (pinet), păduri de zadă, plantații liniare și crânguri.

În nordul Europei cuibărește în pădurile subarctice montane de mesteacăn și în arborii din tundră. În centrul și sudul Europei cuibărește în pădurile de foioase sau mixte de foioase și conifere (de exemplu, în păduri deschise de mesteacăn și pin), dar și în multe habitate intermediare, cum ar fi landele și locurile părăginite cu copaci bătrâni răzleți, sălcii (Salix) cu coroana tunsă de-a lungul pâraielor și șanțurilor, în ținuturi deluroase deschise cu ziduri și clădiri vechi de piatră.

În Rusia preferă de obicei pădurile de foioase și mixte, mai puțin pădurile de pini. În estul arealului cuibărește, de asemenea, în păduri deschise de zadă și pini (dar de obicei evită plantațiile dese de pin sau molid, cu excepția cazului în care sunt instalate cuiburi artificiale). În nordul Africii (Maroc) cuibărește în pădurile de stejar bătrân (Quercus ilex și Quercus faginea) și în pădurile de conifere de brad (Abies maroccana) sau cedru (Cedrus atlantica) la altitudini de 1500-2200 m. De-a lungul întregului areal preferă mult pădurile cu stejari răzleți, dar pădurile rare sunt mai puțin atractive după cinci ani de regenerare a vegetației. În Iran cuibărește și în padurile de fistic și migdal din zonele muntoase din Kerman. Poate cuibări în păduri pure de conifere, dar cuibărește foarte rar în pădurile de pin maritim (Pinus pinaster) din Landes (Franța).

În plus, această pasăre s-a adaptat pentru a trăi aproape de oameni în orașe și sate: este o specie tipică în livezi și se întâlnește destul de frecvent în parcuri și grădini mari, uneori și în orașele mari.  În grădinile și parcurile vechi și în cimitirele cu copaci răzleți, și în Berlinul suburban (Germania) densitățile locurilor de cuibărit sunt de până la 14 ori mai mari decât în pădurile închise. Cuibărește în număr mic în cimitirul Père Lachaise din Paris.

Uneori cuibărește în sălcișuri de-a lungul râurilor, în ruine și cariere. Contrar numelui său vechi francez de "privighetoare de stâncă" (Rossignol de muraille), nu este neapărat asociat cu mediul stâncos, care este în principal habitatul altor specii de codroși (codroșul de munte). Cu toate acestea, el nu evită terenurile accidentate și adesea frecventează zonele stâncoase cu arbori.

În timpul iernii este întâlnit mai ales în savana cu tufișuri, inclusiv în mărăcinișurile din savana aridă cu acacia (Acacia), în tufișuri și desișuri, păduri xerofile deschise sau luminoase, în curmali (Phoenix dactylifera), în acacia de pe malul apelor, în terenuri cultivate (inclusiv în jurul oazelor deșertice), în parcuri suburbane mari și grădini, până la 2000 m. În timpul iernii în Sahel, este foarte numeros în regiunile cu păduri cu arbori foarte deși.

Codroșul de pădure poate fi văzut în timpul migrației în majoritatea tipurilor de habitate deschise sau semi-deschise. În timpul pasajului poate fi întâlnit aproape peste tot unde există tufișuri multe și hrană suficientă, dar mai ales pe promontoriile de pe țărmurile mărilor și pe insulele cu arbuști, tufe sau arbori. În Arabia Saudită este întâlnit în timpul pasajului și iarna în pădurici de palmieri și tamariscă.

Cuibărește de la nivelul mării până la limită superioară a pădurilor în Europa și Rusia. Se ridică la altitudini de până la 1500 m în Pirinei și peste 2000 m în Alpi, mai ales în pădurile de zadă. În Maroc cuibărește la 1500-2200 m; în Azerbaidjan poate cuibări până la 2400 m; în Eritreea și Etiopia se întâlnește de la nivelul mării până la 2.740 m (subspecia phoenicurus) sau până la 2.970 m (subspecia samamisicus), iar în Yemen în timpul iernii este întâlnit la 600-2.800 m. În pădurile din nordul Etiopiei se întâlnește la peste 600 m, subspecia nominată phoenicurus de obicei la altitudini mai mari decât subspecia samamisicus.

În România codroșul de pădure este o pasăre comună în toate pădurile de foioase și mixte, ajungând până la limita inferioară a coniferelor. Preferă zăvoaiele apelor, pădurile de luncă, cele de stejar, răchitișurile, parcurile, livezile și grădinile, dar și locurile cu ziduri vechi. În perioada de migrație se întâlnește și în zonele cu tufe și arbuști. Vara este o specie foarte comună, însă frecvența ei variază de la o zonă la alta, remarcându-se cea mai mare densitate în pădurile întinse de sălcii din luncile Dunării și Delta Dunării și în pădurile luminoase, umede, și în sălcișurile retezate de pe cursul inferior al râurilor, urcând și pe văile râurilor. Preferă habitatele cu mai multă umezeală, unde posibilitățile trofice sunt mai mari. Se află totuși într-o situație de declin, nemaiexistând abundența populațiilor de odinioară. Factorii antropici și schimbările mari determinate în landșafturi au determinat aceste scăderi de efective. Sunt și alți factori limitanți, cum ar fi creșterea populațiilor unor alte specii de păsări care concurează codroșul în problema elementelor ce le oferă habitatul respectiv pentru cuib, între concurenți enumerându-se țoiul (Sitta europaea) și muscarul negru (Ficedula hypoleuca). Dacă densitatea acestei specii în unele țări (Anglia) este de 20 de perechi pe km2, în România, în habitatele propice nidificării, în etapa actuală nu depășesc 10 cupluri pe km2.

În Republica Moldova codroșul de pădure este o specie comună și cuibărește în pădurile de foioase luminoase, cu poieni și rariști extinse și cu arbori seculari, scorburoși sau găunoși, în liziere, în sectoarele de luncă, în fânețe cu tufăriș bogat și în pășuni împădurite, evitând pădurile compacte; populează, de asemenea, grădinile, livezile, parcurile.

Comportamentul

Cu toate că masculul este frumos și ușor de recunoscut, codroșul de pădure nu este întotdeauna ușor de văzut, dacă nu cuibărește lângă casa noastră. În nordul Europei este mai ales o pasăre de pădure greu de văzut, care trăiește departe de oameni în pădurile boreale bătrâne de pin, dar mai la sud trăiește destul de discret și în parcuri și grădini mari și în păduri mixte aproape de om, fără a-și face prea mult simțită prezența. Totuși, văzut o singură dată, el poate deveni o pasăre iubită datorită culorilor sale drăguțe și cântecului dulce.

Codroșul de pădure se întâlnește singur, în perechi (inclusiv iarna), grupuri mici familiale sau cârduri răzlețe, uneori (mai ales în pasaj) în cârduri mai mari. Stă mai mult cocoțat la o înălțime mică și mijlocie în locuri deschise pe tufe, arbuști și arbori, dar și pe stâlpii gardurilor și firele de la marginile drumurilor, periodic coboară pe pământ.

Este foarte activ, schimbă adesea suporturile pe care stă cocoțat. Are o ținută destul de verticală când stă cocoțat pe un suport. Poate fi observat cu ușurință în locuri deschise, de obicei nu este sperios și uneori este încrezător, de care te poți apropia ușor.

Comportamentul este asemănător cu al codroșului de munte (Phoenicurus ochruros). Adesea își tremură sau vibrează în sus și în jos coada roșcată, ușor coborâtă, când stă cocoțat sau pe pământ.

Pe pământ se mișca prin salturi scurte, de obicei cu capul sus și coada tremurândă. Are un zbor rapid, în linie dreaptă. În zbor își desface coada roșcată. La aterizare de obicei tremură din coada, adesea de mai multe ori.

Hrana

Hrana codroșului de pădure este formată din larve și adulți de insecte și alte nevertebrate mici pe care le prinde de pe sol și din zbor. Toamna se hrănește și cu fructe sub formă de bobițe.

Hrana animală include gândaci (Coleoptera) adulți și larvele lor din cel puțin 13 familii (inclusiv gărgărițe), diptere (Diptera) adulte din cel puțin zece familii, adulți și larve de himenoptere (Hymenoptera): furnici (Formicidae), albine (Apoidea), viespi (Vespidae), viespi-ferăstrău (Symphyta) și ihneumonide (Ichneumonidae), fluturi (Lepidoptera) adulți și larvele lor din cel puțin zece familii, termite (Isoptera), neuroptere (Neuroptera), ortoptere (Orthoptera) adulte din cel puțin patru familii (inclusiv lăcuste), ploșnițe fitofage (Hemiptera) din cel puțin cinci familii, urechelnițe (Dermaptera), trihoptere (Trichoptera), efemeroptere (Ephemeroptera), libelule zigoptere (Zygoptera), păianjeni (Araneae), opilionide (Opiliones), acarieni (Acari), oniscide (Oniscidea), diplopode (Diplopoda), moluște mici (Mollusca) și râme (Lumbricidae).

Hrana vegetală include bobițe și fructe de ienupăr (Juniperus), tisă (Taxus baccata), sorb (Sorbus), mur (Rubus fruticosus), coacăz și agriș (Ribes), vuietoare (Empetrum nigrum), soc (Sambucus nigra), verigariui (Rhamnus cathartica), crușin (Frangula), sânger (Cornus sanguinea), lemn câinesc (Ligustrum vulgare), măr pădureț (Arbutus unedo), amelanchier (Amelanchier), vișine și cireșe (Prunus) și pere (Pyrus).

Vara în estul Germaniei, în hrana adultului au fost găsite un număr de 601 de rămășițe alimentare, din care  52% erau himenoptere, 23% gîndaci, 7% ploșnițe fitofage (hemiptere), 7% diptere și 11% altele. Primăvara și toamna în stomacurile ale 16 păsări în Crimeea s-au găsit 44% himenoptere (mai ales furnici), 38% gândaci, 8% hemiptere și 10% alte specii.

În Africa a fost văzut că se hrănește cu bobițe de salvadora persiană (Salvadora persica) înainte de migrația spre nord în martie – aceste bobițe de salvadora sunt folosite pentru a acumula rezerve necesare de grăsime înainte de migrație.

În Italia hrana adusă puilor din cuib era formată din 38% coleoptere, 31% diptere, 26% lepidoptere, 2% păianjeni și 2% crustacee. Într-un studiu din Germania hrana adusă puilor din cuib era formată din 27% de lepidoptere adulte și larvare, 22% păianjeni (procentul lor micșorându-se pe măsură ce puii creșteau), 20% gândaci (procentul lor crescând pe măsură ce puii creșteau), 11% himenoptere, 8% diptere, 6% lăcuste și 6% alte specii. În alt studiu hrana puilor din cuib era formată din 20% coleoptere, 19% lepidoptere, 18% păianjeni, 17% diptere, 11% hemiptere, 7% himenoptere și 8% alte specii. În al treilea studiu hrana puilor din cuib era formată din 59% lepidoptere, 12% coleoptere, 8% păianjeni, 6% diptere și 15% alte specii.

Codroșul de pădure își procură hrana în copaci și tufișuri, zburând agil printre ramuri, sau mai adesea stând la pândă pe un suport la o înălțime mică sau medie și se lasă la sol în zbor scurt pentru a prinde prada și apoi se întoarce cu prada în cioc pe același suport sau unul din apropiere ca să o mănânce. Culege nevertebrate din sol și de la suprafața acestuia, căutând și răscolind frunzele din litieră (comportament pe care îl are mai ales în cartierele de iernare din Africa). De asemenea, se lansează în zbor scurt de pe o creangă (în maniera specifică muscarilor) pentru a prinde insectele, inclusiv de pe partea inferioară a ramurilor sau de pe tulpinile copacilor, revenind pentru a consuma prada pe creanga de unde s-a lansat, zboară bătând rapid din aripi pentru a ciuguli hrana de pe trunchiuri, ramuri și frunze, uneori planează pe loc pentru puțin timp pentru a prinde insectele de pe marginile frunzișului tufelor sau arbuștilor. Insectele mai mari, inclusiv muștele, lăcustele și greierii le ține longitudinal în cioc și le bate de o ramură pentru a îndepărta aripile și picioarele. Masculul face mai des salturi aeriene după pradă decât femela, însă femela prinde prada mai mult din frunziș decât masculul.

Vara în pădurea boreală de mesteacăn, își procură hrana aproape în mod egal prin 3 metode (25-30% pentru fiecare tehnică): zboară spre pământ a prinde prada de pe sol, o ciugulește din frunzișul copacului sau se avântă în zbor după ea, în 12% prinde prada în covorul de iarbă și 8% de pe trunchiuri și ramuri.

Într-un studiu din Republica Moldova, efectuat de Averin și Ganea, au fost analizate conținutului a 95 de probe alimentare și s-a dovedit că în hrana acestei specii predomină hrana animală. Numai de la sfârșitul lunii iulie și până la migrația de toamnă în stomacurile codroșului de pădure s-a găsit și hrană vegetală. Hrana de origine animală reprezintă aproximativ 92%, cea vegetală  numai 8%. Printre insectele dăunătoare în stomacurile codroșului de pădure cele mai numeroase au fost moliile torcătoare (Tortricidae) - 46 de exemplare, gărgărița florilor de măr (Anthonomus pomorum) - 35 ex., cotarii (Geometridae), inclusiv cotarul verde (Operophtera brumata) – 30 ex., gândacii țestoși (Cassida) – 23 ex., nălbarul (Aporia crataegi) – 22 ex., greierul de stepă (Gryllus desertus) – 21 ex., cărăbușul verde (Anomala) – 16 ex., călugărițe (Lymantriinae) - 15 ex., cariul mărului (Scolytus mali) – 14 ex., gărgărița neagră a sfeclei (Psalidium maxillosum) – 7 ex., cărăbușul de aprilie (Rhizotrogus aequinoctialis) - 6 ex. și altele. În hrana puilor predominau omizile fluturilor, larvele gândacilor, mamornicii (Meloe), cantaridele (Cantharidae) și unele specii de gândaci, himenopterele, muștele, furnicile etc. În decursul al 16 ore a unei zile, șase pui în vârstă de șase zile au fost hrăniți în medie cu 420 de exemplare de diverse insecte, care cântăreau în total aproximativ 35 g. Pe toată perioada de cuibărit, puii dintr-o  singură pontă au mâncat cel puțin 6300 de insecte, printre care majoritatea erau dăunători ai pădurii și grădinilor. Codroșul de pădure este una dintre cele mai folositoare păsări ale României și Moldovei, deoarece contribuie la reducerea efectivului multor dăunători ai silviculturii și culturilor pomicole.

Reproducerea

Sezonul de reproducere are loc de la mijlocul lui aprilie până la sfârșitul lui iunie sau începutul lui iulie. În vestul Europei se reproduce de la sfârșitul lui aprilie până la jumătatea lui iulie, cu până la 2 săptămâni mai devreme în sudul Europei; de la sfârșitul lui mai până la sfârșitul lui iunie în nordul Finlandei; în mai-iulie în Maroc.

Masculii sosesc în locurile de cuibărit cu până la două săptămâni înaintea femelelor. Masculul în timpul paradei nupțiale se ghemuiește jos pe o ramură în fața femelei, cu capul ușor ridicat, ciocul deschis, aripile ridicate și coada răsfirată în evantai. Masculul poate urmări femela prin copaci și la aterizare adoptă același posturi sau aterizează aproape de femelă fâlfâind din aripi. Perechea formată rămâne împreună de obicei numai un sezon de reproducere, uneori aceeași pereche se formează din nou în anul următor. Există unele dovezi ale fidelității față de locurile de cuibărit, fidelitatea este mai mare la masculi (un mascul a revenit la același loc de cuibărit timp de până la șase ani). Hibridizează cu codroșul de munte (Phoenicurus ochruros).

Este o specie monogamă, dar poate fi și bigamă (când un mascul are două femele), și au fost înregistrate mai multe cazuri când două femele au depus ouă în același cuib.

Teritoriul ocupat de o pereche este apărat cu înverșunare de către mascul, inclusiv față de speciile mai mari, cum ar fi graurul (Sturnus vulgaris) și capîntortura (Jynx torquilla). Mărimea teritoriului ocupat de o pereche în habitatele prielnice din Europa este în general de 0,1-1 ha. În Europa Centrală mărimea medie a teritoriului ocupat de o pereche este de circa 1 ha, cu densități de 58 teritorii pe km2 în pădurile de foioase din New Forest (Anglia), 67 teritorii pe km2 în pădurile de stejar din Țara Galilor, până la 120 perechi pe km2 în parcurile și grădinile din Elveția și 266 de perechi pe km2 în pădurile din estul Germaniei.

Masculul alege singur locul cuibului, după care încearcă să atragă femela la intrarea într-o scorbură prin etalarea penelor cozii deschise. Cuibul este construit în întregime de către femelă, care îl definitivează în aproximativ 5 zile.

Cuibul este de obicei amplasat la o înălțime de 1-6 m deasupra pământului de obicei în scorburile copacilor (salcie, plop, păr, măr, nuc etc.), în cuiburi vechi de ciocănitoare, rândunică sau de țoi. În lipsa scorburilor, își face cuibul în cioturi putrede, bușteni vechi, în grămezi de crengi uscate, printre stivele de lemn din pădure, în crăpăturile trunchiurilor, sub scoarța copacilor, acolo unde aceasta este depărtată de lemn, etc. Mai poate cuibări și în crăpături din maluri și stânci și diverse alte locuri, chiar în găuri în pereții vechi ai unor clădiri și edificii, mai rar pe pământ printre rădăcinile copacilor.  În locurile unde scorburile naturale de obicei lipsesc, ocupă cu plăcere cuiburile artificiale, dacă acestea sunt puse în habitatul optim pentru specie, ceea ce facilitează atragerea lui în diferite habitate, fapt foarte important pentru protejarea acestei specii. De obicei o latură a cuibului este orientată spre teren deschis, adesea spre sud sau sud-est.

S. Pașcovschi relatează câteva cazuri de amplasare curioasă a cuiburilor codroșului de pădure (codroșului de grădină) în România. O pereche din această specie și-a ales locul de cuibărit în mijlocul Bucureștiului, în parcul de la Bufet (Șoseaua Kiseleff), într-un stâlp metalic de model vechi pentru lumină electrică. Stâlpul era gol, iar la aproximativ 1,2 m deasupra pământului avea o spărtură prin care intrau păsările. Cuibul era împletit în jurul firelor electrice izolate din interiorul stâlpului. La 9.VI.1958 cuibul era încă gol și codroșii erau ocupați cu finisarea albiei; la 5.VII erau pui de aproximativ o săptămână. Alt cuib interesant de aceiași specie a fost văzut la 4. VI. 1965, în pădurea Buriașu, aproape de gara Periș de pe linia București — Ploiești. Era așezat în căsuța de termometre a unei stații meteorologice instalate în mijlocul pădurii. Pe podeaua căsuței într-un colț era îngrămădită neregulat o mulțime de materiale diverse, iar la mijloc era împletit ceva mai îngrijit cuibul propriu-zis. Păsările intrau și ieșeau într-un loc unde șipcile peretelui erau ceva mai îndepărtate. La data de mai sus erau cinci pui pe jumătate crescuți. Observatorul meteorolog a povestit că păsările nu se temeau de loc de el; în timpul clocitului femela nu părăsea cuibul nici când el deschidea căsuța și umbla mai mult la aparatura meteorologică.

Cuibul are o formă unei cupe și este împletit lax din iarbă (fire de graminee uscate), rădăcinuțe, fibre de scoarță, mușchi, diverse alte resturi uscate vegetale și este căptușit în interior cu păr de animale (inclusiv lână) și pene.
În România Dombrowski a găsit că cuibul stătea totdeauna în găurile copacilor; căptușeala în interior este foarte moale, compusă din păr de animale, pene, mușchi etc.

În nordul arealului de cuibărit o pereche depune o singură pontă într-un an, iar în zonele sudice (inclusiv sudul Europei) de obicei depune două ponte într-un an.

În România prima pontă este depusă la începutul lunii mai, iar a doua pontă o depune la mijlocul lui iunie. Cel mai timpuriu cuibar complet a fost găsit de Dombrowski în România la 3 mai 1900; cel mai târziu cuibar proaspăt, cu cinci ouă, la 21 iunie 1898. În Republica Moldova prima pontă este depusă la sfârșitul lui aprilie, începutul lui mai, a doua pontă o depune în iunie-iulie.  Cele mai multe date despre reproducerea codroșului de pădure a fost adunate de Averin și Ganea în raioanele centrale și sudice ale Transnistriei, precum și în Codri. Aici, din 1955 până în 1968 au fost găsite 130 de cuiburi. Cele mai timpurii ponte au fost observate pe 3 mai 1959 și pe 19 mai 1968, cele mai târzii ponte au fost găsite pe 28 iunie 1958 (Grădina Botanică a Academiei de Științe a Moldovei, Chișinău) și pe 29 iulie 1956 (cu cinci pui în vârstă de 10-11 zile). Deci, perioada posibilă a depunerii ouălor la codroșul de pădure durează aproximativ două luni. Însă în majoritatea cuiburilor, ouăle sunt depuse în prima decadă a lui mai și în prima decadă a lui iunie. Aceasta indică că sunt depuse două ponte.

Numărul cuiburilor în care a început ponta codroșului de pădure (după 130 de cuiburi) în Republica Moldova.

Ponta constă din 2-7 ouă ( de obicei 5–7 ouă), mărimea pontei se mărește cu latitudine, dar este mai mică în pontele depuse mai târziu vara, iar păsările mai bătrâne depun mai multe ouă decât cele tinere. Ouăle au o culoare uniformă albastru-deschisă până la albastru-verzuie, uneori cu pete mici fine roșiatic-închise. Dombrowski a găsit că în România numărul ouălor oscilează dela patru până la șapte; odată el a găsit opt; șapte erau normalul la primul cuibar. O sută de ouă măsurate de Dombrowski au rezultat în medie: 18,5×13,5; maxim. 21×14; minim. 17×12,9 mm

Incubația este asigurată numai de către femelă și durează 12-14 zile. În Republica Moldova eclozarea puiilor din prima pontă are loc la sfârșitul celei de-a două decade - începutul celei de-a treia decade a lunii mai. Eclozarea puilor din a doua pontă are loc la sfârșitul lui iunie.

Puii rămân în cuib 12-15 zile de la eclozare, chiar și 20 de zile. Perioada de hrănire variază în funcție de abundența hranei. Ambii părinți hrănesc puii, dar în primele 3-4 zile, femela hrănește puii mai puțin, deoarece încălzește puii. I. Korodi Gal (1958) consideră că puii în vârstă de 3 zile sunt hrăniți numai de mascul. Începând cu a patra zi, femela participă la hrănirea puilor. Observațiile au arătat că pe vreme senină, părinții aduc mâncare aproximativ de 400 de ori pe zi puilor în vârsta de 8-10 zile. Păsările adulte au adus mâncare puilor din cuib cel mai des de la ora 5 până la ora 8, de la ora 12 până la ora 14, și de la ora 17 până la ora 19.

Puii părăsesc cuibul după 12-15 zile de la eclozare. Puii pot părăsi cuibul înainte de a putea zbura, și rămân dependenți de părinți încă 10-14 zile, ei devin independenți de obicei la trei săptămâni după ce au părăsit cuibul. În Republica Moldova puii din prima pontă părăsesc cuibul la sfârșitul lui mai - începutul lui iunie, cei din a doua pontă la sfârșitul lui iunie - începutul lui iulie.

Cuibul acestei specii este frecvent parazitat de către cuc (Cuculus canorus) (în 20% de cazuri într-o zonă din Finlanda). Într-o populație cuibăritoare în cuiburile artificiale din nordul Finlandei au fost găsite că până la 31% de cuiburi conținea ouă de cuc, deși majoritatea ouălor erau în afara cupei cuibului și procentul efectiv de parazitism a fost de numai 12,8%.

Cuiburile din scorburi și cavități a codroșului de pădure stimulează cucul să-și depună ouăle în aceste cuiburi. Cuiburile sunt adesea ocupate și prădate de capîntortură (Jynx torquilla) și graur (Sturnus vulgaris), care îndepărtează ouăle sau puii codroșului.

Din 479 de ouă în 76 de cuiburile codroșului de pădure din Finlanda, 81% au eclozat și 92% din puii eclozați au părăsit cuibul, succesul reproductiv în ansamblu fiind de 75%, iar în medie 4,7. Într-un alt studiu din nordul extrem al Finlandei (într-o zonă de cuibărit marginală), au eclozat 0,91 din ouă și au părăsit cuibul 0,89 din puii eclozați, și numai precipitațiile abundente au scăzut supraviețuirea puilor din cuib. Mortalitatea anuală a păsărilor în primul an de viață este de 79%, mortalitatea anuală a adulților - 62%, mortalitatea anuală per ansamblu (în Finlanda) este de 51%. Cauzele mortalității în rândul păsărilor inelate din nord-vestul Europei sunt animalele prădătoare domestice - 18%, omul (accidental) - 24%, omul (deliberat) - 49%, alte - 9%.

În Republica Moldova, pierderile ouălor și puilor uneori ajunge la 42–45% în raport cu numărul inițial de ouă depuse. De exemplu, din cele 219 de ouă depuse și monitorizate în Republica Moldova au eclozat numai 126 de pui, 52 de ouă au fost jefuite de nevăstuici (Mustela nivalis), jderi (Martes), pârși (Gliridae) și alte animale prădătoare, 7 ouă au fost distruse de cuc (Cuculus canorus), 25 ouă (din 4 ponte) au fost aruncate de codroșul de pădure din motive necunoscute și 9 ouă s-au dovedit sterile. Dintre cei 126 pui eclozați au devenit zburători și au părăsit cuibul numai 91; 27 au murit în cuiburi din motive necunoscute, 8 au fost sfâșiați probabil de pârși.

De obicei atinge maturitatea sexuală și se reproduce la vârsta de un an, dar uneori abia în a treia sau a patra vară. Vârsta la care ating maturitatea sexuală este variabilă, într-un studiu, 59% dintre indivizi (75% masculi, 42% femele) s-au reprodus la vârsta de un an.

Longevitatea maximă înregistrată a fost de 9 ani 6 luni,10 ani și 3 luni.

Deplasări sezoniere

Codroșul de pădure este o pasăre migratoare, iernează la sud sau la sud-vest de arealul de cuibărit, subspecia nominată iernează în principal în Africa la sud de Sahara, subspecia samamisicus iernează în nord-estul Africii și sud-vestul Peninsulei Arabice. Migrează în special noaptea, singur sau în cârduri mici, răzlețe (câteodată în cârduri mari), deplasându-se în principal de-a lungul coastelor, insulelor și oazelor deșertice. Primăvara masculii încep să migreze spre locurile de cuibărit de obicei cu până la două săptămâni înaintea femelelor. Există unele dovezi că cel puțin o parte a populației migratoare fac popasuri de câteva zile pentru a se hrăni în timpul migrației de toamnă și de primăvară, în special cele care traversează Marea Mediterană sau Sahara. De asemenea, există unele dovezi că păsările tinere inelate se întorc în locurile natale sau din apropiere; o femelă s-a întors în același loc din nordul Nigeriei trei ierni succesive.

Subspecia nominată phoenicurus pleacă din locurile de cuibărit din Europa și Rusia de la mijlocul lui august, cu un pasaj de vârf în a doua jumătatea a lui septembrie, pasajul scăzând în prima jumătatea a lunii octombrie.

Toamna, populațiile din vestul, centrul și nordul Europei se deplasează prin Iberia pe o perioadă lungă de timp, de la mijlocul lui august până la începutul lui noiembrie și prin vestul Mediteranei și ajung în nord-vestul Africii, unele rămânând în nordul Saharei (regulat în ianuarie-februarie în nordul Marocului și nordul Algeriei, rareori mai la est până în Egipt). Populațiile cuibăritoare din centrul și nord-vestul Europei se deplasează inițial în direcția sud-vest spre sud-vestul Franței, Spania și Portugalia, un număr mai mic se deplasează în direcția sud-est spre Italia, preferând să facă popasuri în Iberia, cu puține recuperări a păsărilor inelate în nord-vestul Africii, ceea ce sugerează că păsările se deplasează din Iberia spre cartierele de iernat aflate mai la sud în zbor unic, fără popasuri. Păsările inelate din nordul Scandinaviei se deplasează în mai multe direcții, fiind recuperate în Iberia, Italia și Balcani, în timp ce păsările din Polonia și regiunea baltică se deplasează inițial spre nordul Italiei.

Populațiile estice se deplasează prin estul Mediteranei, în pasajul de toamnă este foarte comună în Israel, în special de la jumătatea lui august până la jumătatea lui noiembrie, comună în Iordania de la mijlocul lui septembrie până la jumătatea lui noiembrie, dar are un pasaj relativ slab în Bahrain în septembrie - noiembrie. Pasajul principal prin Turcia are loc de la mijlocul lui septembrie până la începutul lui octombrie, dar unele, probabil cele imature părăsesc locurile de cuibărit în august sau chiar la sfârșitul lui iulie, iar ultimul pasaj are loc la jumătatea lui noiembrie. Trec în pasaj prin Cipru de la jumătatea lui august sau începutul lui septembrie până în octombrie, uneori noiembrie. În Azerbaidjan, pasajul de toamnă are loc de la jumătatea lui septembrie până la jumătatea lui noiembrie. În Mongolia pleacă din locurile de cuibărit până la sfârșitul lui august și începutul lui septembrie și sunt frecvent înregistrate în pasaj lângă Urumqi, capitala regiunii autonome Xinjiang, din nordul Chinei. Din sudul Kazahstanului pleacă de la sfârșitul lui iulie, dar ca și în Turcia pasajul principal are loc mai ales în septembrie, scăzând în octombrie. Subspecia samamisicus pleacă din Caucaz în aproximativ același timp sau puțin mai devreme, la începutul lui august din Osetia de Nord, dar este prezentă în unele zone până la mijlocul lui octombrie.

Primele păsări migratoare (subspecia nominată phoenicurus) sosesc în Maroc în ultima decadă a lunii iulie, dar pasajul principal pe coasta nordică a Africii are loc de la mijlocul lui septembrie până la  jumătatea lui octombrie, sau de la sfârșitul lui august până la începutul lui noiembrie în Corsica, Algeria, Tunisia și Egipt. Pasajul principal de toamnă prin Algeria are loc de la jumătatea lui septembrie până la jumătatea lui octombrie, prin Senegal de la jumătatea lui septembrie, prin Ciad și nordul Sudanului de la sfârșitul lui septembrie până în octombrie, sosind în cartierele de iarnă în octombrie și noiembrie.

Marea majoritate traversează Sahara în front larg spre cartierele de iernare din centura savanei (la sud de Sahel), la est până în Etiopia și lacul Victoria. Primele păsări sosesc în Mauritania, Senegal, Gambia, Niger și Ciad de la mijlocul lui septembrie, și la sfârșitul lui septembrie în Sudanul de Sud și nordul Coastei de Fildeș, dar sosesc în masă de la jumătatea lui octombrie, și mai la sud, în principal în Uganda, abia la începutul lui noiembrie (cea mai timpurie dată a apariției lor a fost ultima săptămână a lui octombrie), și este foarte numeroasă în Gambia din decembrie până la începutul lui aprilie.

Un număr mic trec în pasaj prin Statele Golfului Persic în special în septembrie-noiembrie. În pasajul de toamnă trec prin Israel și Iordania atât subspecia nominată, cât și subspecia samamisicus: aceasta din urmă este înregistrată în Israel de la sfârșitul lui iulie până la jumătatea lui octombrie (atinge punctul culminant al pasajului de la jumătatea lui august până la începutul lui septembrie, în special prin zonele nord-estice și centrale și Valea Iordanului), în timp ce pasajul subspeciei nominate are loc în front larg, în special de la jumătatea lui septembrie până la mijlocul lui noiembrie, rareori unele iernează în sudul Israelului (în Valea Arava).  Pasajul subspeciei samamisicus prin Sudan are loc de la sfârșitul lui august, cu până la șase săptămâni înaintea subspeciei nominate phoenicurus.

Ambele subspecii phoenicurus și samamisicus iernează în estul Africii în Eritreea și Etiopia, subspecia samamisicus este prezentă de la mijlocul lui septembrie (la sfârșitul lunii în Etiopia) până la mijlocul - sfârșitul lui martie, iar subspecia nominată phoenicurus (probabil venită numai din Rusia și Kazahstan) este prezentă de la sfârșitul lui august până la începutul lui mai. În Kuweit, sud-vestul Arabiei Saudite (în special subspecia nominată), Bahrain și Oman, pasajul are loc de la începutul lui septembrie până în noiembrie sau mijlocul lui decembrie. Este prezentă în cartierele de iarnă din estul și nord-estul Africii situate la sud de Sahara până la sfârșitul lui martie sau mijlocul lui aprilie.

Pleacă primăvara din cartierele de iarnă din martie până la începutul lui aprilie, cu un pasaj intens în nordul Africii și Iordania de la jumătatea lui martie până la jumătatea lui mai, masculii trecând în pasaj mai devreme decât femelele, și un număr mare folosesc căile de migrație mai estice prin Tunisia și Libia. În Maroc, primele păsări sosesc din sud la începutul lunii februarie, iar în Egipt de la jumătatea lui februarie, dar acestea pot fi păsări timpurii din timpul pasajului de primăvară sau păsări care iernează, deoarece pasajul principal are loc la sfârșitul lui martie și în aprilie. Mai la vest apar în pasaj în număr mic, evident în martie, și se adună în număr mai mare în locurile de hrănirea preferate înainte de a pleacă spre nord, de exemplu în Mali se adună câteva sute în martie și aprilie. În Mauritania un numar mic trec în pasaj și la inceputul lunii mai, dar excepțional la mijlocul-sfârșitul lui mai în Senegal.

Este mai numeroasă primăvară decât toamna în Maroc, Algeria și Tunisia și respectiv mai puțin numeroasă în sudul Spaniei și Portugalia, și după câte se pare pasajul principal spre nord-vestul și nordul Europei are loc prin nordul Spaniei și vestul Franței. Păsările care trec în pasaj prin estul Algeriei, Tunisia și Libia se îndreaptă (după datele de inelare) spre zone mai nordice și estice din centrul și estul Europei, Scandinavia și Rusia, dar păsările inelate în locurile de cuibărit din Finlanda au fost recuperate în cartierele îndepărtate de iarnă din Mauritania și Republica Democrată Congo.

Subspecia samamisicus iernează în Arabia și nord-estul Africii, timpul migrație fiind același ca al subspeciei nominate, cu excepția pasajului de toamnă prin nordul Sudanului care are loc mai devreme, în septembrie, și pasajului de primăvara prin Iordania care are loc de sfârșitul lui februarie până la începutul lui martie și prin Bahrain de la sfârșitul lui februarie până la începutul lui aprilie (subspecie nominată trece în pasaj destul de târziu prin Bahrain, până la începutul lui mai). Se observă un pasaj slab prin Cipru, mai ales de la sfârșitul lui martie până la începutul lui aprilie. Pasajul subspeciei samamisicus prin Cipru, Liban, Israel, Iordania și Bahrain (și prin nordul Egiptului) are loc în principal în martie (mai ales la jumătatea lunii, dar pasajul se întinde până la sfârșitul lui februarie - sfârșitul lui aprilie, iar pasajul unor femele până în mai sau chiar iunie în Bahrain), iar unele păsări mai trec în pasaj prin Israel când sosesc primele păsări ale subspeciei nominate la sfârșitul lui martie și începutul lui aprilie, dar mai târziu trec în pasaj numai păsările subspeciei nominate.

În Kuweit, Bahrain, Emiratele Arabe Unite, estul Arabiei Saudite și Oman, pasajul de primăvară (mai numeros decât cel de toamnă) al păsărilor subspeciei nominate are loc de la sfârșitul lui februarie sau jumătatea lui martie până la începutul lui mai sau începutul lui iunie (în Yemen păsările care iernează pleacă de obicei până în prima săptămână a lui martie, și puține apar în pasaj la începutul lui mai), pasajul principal al subspeciei samamisicus are loc la jumătatea - sfârșitul lui martie și al subspeciei nominate la sfârșitul lui aprilie - începutul lui mai. În Israel pasajul principal de primăvara are loc în martie-aprilie, un pasaj puternic se observă în Emiratele Arabe Unite de la mijlocul lui martie până la începutul lui mai. În estul Arabiei Saudite pasajul este mai lung și are loc în martie-iunie, cu o perioada de vârf la sfârșitul lui aprilie/începutul lui mai.

Sosesc în locurile de cuibărit din Caucaz de la mijlocul/sfârșitul lui martie până la mijlocul lui aprilie și în nordul Europei și Scandinavia de la mijlocul lui aprilie, trec în pasaj prin Turcia și Kazahstan de la începutul lui aprilie (uneori la începutul lui martie), iar pasajul principal are loc la sfârșitul lui aprilie și începutul lui mai, când primele păsări se întorc în Mongolia. Sosesc primăvara în locurile de cuibărit din Spania de la sfârșitul lui martie. Păsările nordice se mai află în pasaj de la mijlocul până la sfârșitul lui mai, iar în extremitatea nordică a Kazahstanului și Rusiei sosesc abia la începutul lui iunie.

Apariții accidentale au fost înregistrate în timpul deplasărilor sezoniere în Islanda, Madeira, insulele Azore (octombrie 1989 și decembrie 2001), Insulele Capului Verde (octombrie 1982 și octombrie 1998), Liberia (februarie 1989), sudul Coastei de Fildeș, sudul Ghanei, sudul Nigeriei, Tanzania, Seișele (13 înregistrări până în 2011, toate din octombrie până la jumătatea lui februarie), Africa de Sud, Cașmir, sud-vestul Chinei (în Tibet, mai 1982, iunie 2010), sud-estul Rusiei (Primorie), Japonia (toate în octombrie și noiembrie) și centrul Insulelor Kurile.

Subspecia samamisicus apare accidental în timpul vagabondajului în Algeria, Senegal (februarie 1993), Spania (octombrie 2008), Franța (șapte înregistrări până în 2006), Italia (septembrie 2007), Suedia (patru înregistrări toate în septembrie-octombrie), Finlanda (aprilie 2000), România.

În România sosirea păsărilor din sud are loc din prima decadă a lunii aprilie până în mai, venind în valuri. În acest sens, Ciochia (1969) care a capturat în filee japoneze, ce se controlau cotidian, la Agigea, între 7 și 23 aprilie și apoi între 5 și 25 mai, a observat că trecerile au loc împreună sau în aceeași etapă cu muscarul mic (Ficedula parva), pitulicea mică (Phylloscopus collybita) și măcăleandrul (Erithacus rubecula). Trecerile de toamnă de-a lungul coastei Mării Negre au loc din prima decadă a lunii septembrie până la mijlocul lunii octombrie; începutul lunii septembrie este caracterizat prin trecerile în masă ale acestei specii. După Dombrowski sosirea codroșului de pădure în România cade în ultimele zile ale lunii martie și primele zile din aprilie. Pasajul de toamnă începe în august și durează până în octomvrie.

Data sosirii și plecării codroșului de pădure în România după Dombrowski.

Pasajul de primăvară în Republica Moldova are loc la sfârșitul lui martie. Cea mai timpurie sosire a acestei păsări în Moldova a fost înregistrată la 24 martie 1966, cea mai târzie - la 14 aprilie 1958. Migrația de toamnă în Republica Moldova începe la jumătatea lunii septembrie și continuă până în prima decadă a lunii noiembrie. Unii indivizi sunt sunt întâlniți până la jumătatea lunii noiembrie. În 1959 o pasăre a fost capturată pe 18 noiembrie într-o grădină din raionul Dubăsari.

Data sosirii codroșului de pădure în Republica Moldova.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

La mijlocul anilor 1990, populația europeană a fost estimată la 1.962.293-3.369.902 perechi (majoritatea fiind în Finlanda, Franța, Germania și România), în timp ce în Rusia erau  100.000-1.000.000 perechi și în Turcia 10.000-100.000 perechi; la acea vreme, în Spania se estima că existau 75.000-94.000 de perechi, specia fiind listată aici ca fiind "vulnerabilă" la nivel național ca urmare a declinului numeric continuu atribuit evenimentelor din cartierele de iarnă din Africa.

În 2000, populația cuibăritoare totală din Europa (inclusiv din Rusia Europeană și Turcia) a fost revizuită la 9.630.000-15.000.000 de perechi, ceea ce echivalează cu 19.300.000-29.900.000 de indivizi maturi. Europa reprezintă cca 60% din arealul global, și o estimare preliminară a mărimii globale a populației este de 32.100.000-49.800.000 de indivizi maturi, dar este necesară o validare ulterioară a acestei estimări.

Cele mai mari populații din Europa sunt în Suedia (678.000-1.580.000), Finlanda (630.000-880.000), Norvegia (160.000-320.000),  Franța (100.000-200.000), Italia (100.000-300.000), Germania (67.000-115.000) și Rusia (7.000.000-10.000.000). În România populația a fost estimată la 45.000-90.000 de perechi cuibăritoare, fiind considerată stabilă. Populația cuibăritoare din Republica Moldova este estimată la 5.000-7.000 de perechi.

Populația europeană estimată de perechi cuibăritoare.

Specia are o distribuție largă în Europa, în nordul Asiei, nord-vestul Africii, la est de Baikal, în sudul țărilor balcanice, în Ucraina și în vestul Turciei. Este rară sau numeroasă la nivel local. Este rară în Irlanda (populația cuibăritoare mică, răzleață) și rară iarna în cartierele de iernare din Togo, sudul Ugandei, Rwanda, Djibouti, nord-estul, sudul și sud-estul Kenyei. Local cuibărește rar în nordul Marocului și nordul Algeriei, probabil a dispărut în Tunisia. Cuibărește rar în sud-estul Uzbekistanului și sud-vestul Tadjikistanului, este rar în nord-vestul și sudul Somaliei și în pasajul de primăvară în nord-vestul Pakistanului (Belucistan și Chitral). Destul de numeroasă în timpul pasajului prin Insulele Canare, dar mai rară în Madeira. Subspecia samamisicus este rară în pasajul de primăvară și de toamnă în Cipru.

Densitățile în locurile de reproducere în pădurile de stejar din Țara Galilor este de  67 perechi/km², în pădure de foioase din sudul și nordul Angliei 58 și respectiv 26 de perechi/km², iar în crângurile mixte de stejar-alun și stejar-mesteacăn din vestul Scoției 49 perechi/km²; dar până la 266 perechi/km² într-un loc din estul Germaniei și până la 120 de perechi/km² în parcurile și grădinile din Elveția.

Trendul populațional general este stabil sau în declin local. În Europa, trendul populațional între 1980 și 2013 arată că populațiile au suferit o creștere moderată.

A fost înregistrat un declin însemnat în jumătatea de nord a Europei începând cu anii 1960, și un declin deosebit de grav în centrul Europei începând cu 1968, atribuit secetei din Sahel, combinat cu practicile forestiere moderne intensificate (reducerea disponibilității scorburilor din arbori pentru cuiburi) și concurența interspecifică (cu alte specii) pentru locurile de cuibărit, dar dovezile atribuite acestor factori sunt slabe.

În Insulele Britanice și nord-centrul Europei, populația a scăzut în anii 1960 și la începutul anilor 1970, mai ales datorită secetei din cartierele de iarnă saheliene, dar și din cauza practicilor forestiere moderne în care sunt tăiați arborii uscați (care sunt locuri potențiale de cuibărit). De atunci s-au produs o recuperarea parțială a populației, dar nu la nivelele precedente, astfel în Atlasul Păsărilor Cuibăritoare din Insulele Britanice din 2007-2011 s-a arătat că arealul s-a micșorat cu 31% față de arealul din atlasul din 1968-1972.

Declinul numeric în Republica Moldova este determinat, în primul rând, de tăierea copacilor găunoși sau scorburoși folosiți pentru cuibărit și de reducerea resurselor nutritive.

Datele de inelare au arătat că o proporție mare de păsări sunt ucise deliberat în nord-vestul Europei, ceea ce sugerează o presiune antropică considerabilă. De asemenea, există unele dovezi că un număr mare este capturat ilegal pentru consumul uman în regiunea mediteraneană.

Amenințări potențiale

Alterarea teritoriilor africane de iernare, cauzate de secetă sau de utilizarea insecticidelor sau de distrugerea mediului și schimbarea folosirii terenurilor, a fost și continuă să reprezinte o amenințare gravă la adresa speciei. Într-adevăr, seceta care a bântuit în Sahel a a dus la o scăderea bruscă a efectivului speciei constatat la începutul anilor 1970. Alte amenințări provin din teritoriile europene de cuibărit. Fără să aibă un efect rapid, ele pot fi insidioase și grave pe termen lung: rarefiere locurilor potențiale de cuibărit în livezi și păduri, intensificarea agriculturii în crânguri și reducerea arborilor uscați și bătrâni cu scorburi, utilizarea mai mult sau mai puțin masivă și necontrolată a insecticidelor, pesticidelor și altor produse fitosanitare, în special în parcuri și grădini etc.

Măsuri de conservare necesare

Interzicerea oricărui tip de activitate care cauzează alterarea habitatelor de hrănire și reproducere a speciei. În ceea ce privește teritoriile de cuibărit, este necesar păstrarea arborilor din crânguri, menținerea pe cât posibila  a arborilor mai vechi scorburoși în păduri, precum  și în livezi, parcuri și grădini. Codroșul de pădure are condiții optimale în unele rezervații biologice și este de dorit extinderea acestor arii protejate. Codrul grădinărit și silvicultura ecologică, de asemenea, sunt favorabile. Măsurile care tind să întârzie vârsta exploatabilității copacilor, precum și crearea pâlcurilor de arbori senescenți permite o mai bună cuibărire a speciei în pădurile destinate producției de lemn.

În toate cazurile, utilizarea produselor veterinare și fitosanitare (pesticidelor) folosite în agricultură și silvicultură ar trebui evitată sau redusă la minimul necesar. Aplicarea chimicalelor mai puțin toxice și persistente, Regularizarea perioadelor de folosire a pesticidelor în funcție de fenologia speciei. Instalarea cuiburilor artificiale poate fi o măsură provizorie în habitatul optim al speciei, de exemplu în arboretul mai tânăr în care nu s-au dezvoltat scorburi naturale.

Sunt necesare inventarierea zonelor de reproducere actuale și potențiale, identificarea zonelor de cuibărire, migrație, hrănire și aglomerare importante pentru conservarea speciei, promovarea studiilor referitoare la diverse aspecte ale biologiei speciei, inclusiv ale parametrilor demografici.

Note

Legături externe

 Codroș de pădure Phoenicurus phoenicurus. SOR
 Phoenicurus phoenicurus Codroș de padure. SOR
 Codroș de pădure  / Phoenicurus phoenicurus.  RomBird
 Common Redstart   Phoenicurus phoenicurus. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Common Redstart Phoenicurus phoenicurus. eBird
 Common Redstart (Phoenicurus phoenicurus). BirdGuides
 Rougequeue à front blanc Phoenicurus phoenicurus - Common Redstart. Oiseaux.net
 Rougequeue à front blanc Phoenicurus phoenicurus - Common Redstart. Photos, Oiseaux.net
 Eurasian Redstart Phoenicurus phoenicurus (Linnaeus, 1758) Обыкновенная горихвостка. Birds of Kazakhstan
 Phoenicurus phoenicurus (Linnaeus, 1758) - Обыкновенная горихвостка. Позвоночные животные России
 Phoenicurus phoenicurus. Monaco Nature Encyclopedia

 Muscicapidae
Păsări din Europa
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări din Africa de Nord
Păsări din Asia Centrală
Păsări din Asia de Vest
Păsări descrise în 1758
Taxoni clasificați de Carl Linnaeus

Codroș de pădure


Rock Music is the third and final studio album by Australian band The Superjesus. The album was released in May 2003 and peaked at number 14.

Background
Rock Music was difficult for the band to make, taking a year and a half to finish. Bass player Stuart Rudd outlined the difficulties in making the album in an interview with Inpress magazine in June 2003.  "This album is a result of a year and a half prior," Stuart Rudd begins to explain. "The ups and downs definitely… it all came to a peak when we were in London. We had forty or fifty songs written and we could not come to agree on a direction to go. Then with the departure of another guitarist (Tim Henwood) we really had to pick ourselves up off the canvas again. We realised that the songs we had been writing weren't the ones that we wanted to do, because we were suddenly able to move as one in the direction we wanted to go. It was like a huge weight off our shoulders."

Tim Henwood left the band to form The Androids who had a top ten hit in Australia with the song "Do It with Madonna".

Track listing

Charts

Release history

References

2003 albums
Rock albums by Australian artists
The Superjesus albums

Rock Music (album)


Soleil Ô  es una película del año 1969 dirigida por Med Hondo.

Sinopsis
La película Soleil Ô, rodada en cuatro años con un presupuesto muy reducido, cuenta la historia de un inmigrante negro que va a París, al país de "sus antepasados los galos". Este manifiesto denuncia una nueva forma de esclavitud: el inmigrante busca desesperadamente trabajo, un lugar donde vivir, pero solo encuentra indiferencia, rechazo, humillación… hasta el grito final de rebelión. "Soleil Ô" es el título de un canto antillano que narra el dolor de los negros de Dahomey (ahora Benín) que fueron llevados como esclavos al Caribe.

Premios
 Festival Internacional de Cine de Locarno 1970

Referencias

Soleil Ô


سلمان المطيويع ،سعودي، يكنى بـ«أبي مشعل»، ويعمل كمذيع بالقناة الرياضية السعودية

كانت انطلاقته من خلال القناة الثانية السعودية الناطقة باللغة الإنجليزية، قبل أن ينتقل للقناة الرياضية السعودية بعد أن تم افتتاحها مباشرة، وبقي فيها منذ ذلك الحين حتى 2009. ثم انتقل للعمل في قناة روتانا الخليجية ويقدم فيها برنامج «الملف الأحمر».

قدم «سلمان المطيويع» برامج عدة بالقناة الرياضية السعودية، أبرزها برنامج اليومي (كل الرياضة)، قبل أن ينشئ برامج كثيرة خاصة فيه مثل (الديوانية) وبرنامجه الأسبوعي (مساء الرياضية) في مساء كل يوم جمعة.

وقد شارك «سلمان المطيويع» في تقديم عشرات الحفلات الرياضية كحفلات التتويج أو حفلات سحب القرع أو حتى بعض المؤتمرات الخاصة.
في شهر ديسمبر 2010 انتقل للعمل في قناة لاين سبورت الرياضية Line Sport ويعمل كبيرا للمذيعين فيها ويقدم برنامج رئيس التحرير يوميا على نفس القناة وهو الذي يعني بمطالعات الصحف المحلية وملاحقها الرياضية لكن توقفت قناة لاين سبورت عن البث بعد فترة، عاد المطيويع بعد انقطاع ليقدم برنامج الوقت الأصلي على القناة الأولى في عام 2018.

مصادر

مذيعون سعوديون

سلمان المطيويع


Matthew "Matt" Bauder (* 1976 in Michigan) ist ein US-amerikanischer Jazz- und Improvisationsmusiker (Saxophon, Klarinette) und Komponist.

Leben
Bauder studierte an der University of North Texas und der University of Michigan, wo er den Bachelor in Jazz und Improvisation erwarb. Danach arbeitete er in der Jazzszene von Chicago und setzte sein Studium an der Wesleyan University fort, das er mit dem Master in Komposition abschloss. Es folgten Studien in Komposition und Computermusik bei Ron Kuivila und in Komposition bei Anthony Braxton und Alvin Lucier, anschließend an der Hochschule für Gestaltung in Karlsruhe. Nach seiner Rückkehr in die Vereinigten Staaten lebt er seit 2004 in Brooklyn.

Bauder arbeitete im Laufe seiner bisherigen Karriere u. a. mit Bill Dixon, Fred Anderson, Roscoe Mitchell, Jeff Parker, Ken Vandermark, Phil Minton, Chad Taylor und Nate Wooley. Außerdem wirkte er bei Aufnahmen von Rob Mazureks Exploding Star Orchestra, Harris Eisenstadt und Taylor Ho Bynum mit. Mit eigenen Formationen spielte er mehrere Alben für die Label 482 Music und Clean Feed Records mit Eigenkompositionen ein, außerdem zwei Duo-Produktionen mit dem Bassisten Jason Ajemian.

Diskografische Hinweise
 Matt Bauder & Jason Ajemian – Summer2001 (BOXmedia, 2002)
 Matt Bauder & Jason Ajemian – Object 3 (Locust Music, 2003)
 Weary Already of the Way (482 Music, 2003) mit Aram Shelton, Jason Roebke, Fred Lonberg-Holm, Rob Mazurek, Jeb Bishop
 Anthony Braxton & Matt Bauder – 2 + 2 Compositions (482 Music, 2005)
 Paper Gardens (Porter, 2006)
 Memorize the Sky  (482 Music, 2007) mit Aaron Siegel, Zach Wallace
 Day in Pictures (Clean Feed, 2010) mit Jason Ajemian, Tomas Fujiwara, Angelica Sanchez, Nate Wooley
  Nightshades (Clean Feed, 2014)  mit Nate Wooley, Kris Davis, Jason Ajemian, Tomas Fujiwara
 Harris Eisenstadt: Canada Day IV (2015)
 Taylor Ho Bynum: Enter the Plustet (2016)

Weblinks
 Webpräsenz
 Porträt bei 482 Music
 Feature im Downbeat (2010)

Jazz-Saxophonist
Improvisationsmusiker
Musiker (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1976
Mann

Matt Bauder