Yevgeny Aleksandrovich Kafelnikov (; born 18 February 1974) is a Russian former world No. 1 tennis player. He won two Grand Slam singles titles, the 1996 French Open and the 1999 Australian Open, and a gold medal at the 2000 Sydney Olympics. He also won four Grand Slam doubles titles, and is the most recent man to have won both the men's singles and doubles titles at the same Grand Slam tournament (which he accomplished at the 1996 French Open). In 2019, Kafelnikov was inducted into the International Tennis Hall of Fame.

Career
In his breakthrough year in 1994, Kafelnikov won three titles, reached the Hamburg Masters final and beat world top-5 players on six occasions. His ranking rose from 102 at the beginning of the year, to a year-end ranking of 11.

In 1995, he reached his first Grand Slam semifinals, beating world no. 1 Andre Agassi in straight sets in the quarterfinals. He also defeated three top-10 players (Michael Stich, Goran Ivanisevic and Boris Becker) on his way to the title in Milan.

At the 1996 French Open, Kafelnikov became the first Russian to ever win a Grand Slam title, defeating Michael Stich in the final in straight sets, having beaten world no. 1 Pete Sampras in the semifinals.

Kafelnikov was finalist at the 1997 ATP Tour World Championships, and won three titles during that season. In doubles, he won both the French Open and US Open partnering Daniel Vacek.

At the 1999 Australian Open, 10th seed Kafelnikov won his second singles Grand Slam title, defeating Thomas Enqvist in the final in four sets. He also won in Rotterdam and Moscow, was runner-up at the Canadian Open and reached the semifinals of the US Open.

Seeded fifth, Kafelnikov won the gold medal in the men's singles tournament at the 2000 Olympic Games, beating second seed Gustavo Kuerten in the quarterfinals and Tommy Haas in the final in five sets. He also reached the final of the Australian Open and the quarterfinals of the French Open.

In 2001, he defeated world no. 1 Gustavo Kuerten in the quarterfinals of the US Open for the loss of just seven games, before losing to Lleyton Hewitt in the semifinals. Kafelnikov was also a finalist at the Paris Masters, quarterfinalist at the Australian Open and French Open, and won a record fifth consecutive title in Moscow.

Kafelnikov won his fourth and final doubles Grand Slam at the French Open in 2002, partnering Paul Haarhuis, and his final career singles title, in Tashkent. He was also a member of Russia's Davis Cup-winning team in 2002.

Kafelnikov played his last ATP-tour match in October 2003 (in St Petersburg). In total, he won 53 titles across singles and doubles during his career, and he remains the last male player to win both singles and doubles titles at the same Grand Slam.

Post-retirement
Since retiring from tennis, Kafelnikov cashed three times at the 2005 World Series of Poker. He also played golf on the European Tour at the 2005, 2008, 2013, 2014 and 2015 Russian Open, 2012, 2013 and 2014 Austrian Open, and the 2014 Czech Masters, plus several Challenge Tour events, without making any cuts. During the 2008 Miami Masters, Kafelnikov coached Marat Safin (in the absence of Safin's usual coach, Hernán Gumy). In 2009 and 2010, he participated in the ATP Champions Tour (for retired ATP-professional tennis players), finishing in third place in tournaments in Chengdu, Bogota and São Paulo.

Kafelnikov was inducted into the International Tennis Hall of Fame in 2019, not counting enough votes in his previous nominations in 2012 (compared to Gustavo Kuerten and Jennifer Capriati), in 2015 (compared to David Hall and Amélie Mauresmo), and in 2018 (compared to Michael Stich and Helena Suková). In May 2017, Kafelnikov was extensively interviewed by the most popular Russian website Sports.ru considering his current political preferences. In August 2020, Kafelnikov announced his plans to settle in [Western / old] Europe.

In March 2021, Kafelnikov faced another wave of rumors about his retirement in 2003 as really being caused by ATP's desire to avoid a betting scandal considering his match in Lyon against Fernando Vicente. Russian volleyball player Aleksey Spiridonov said in an interview: "Kafelnikov is corrupt. He made bets against himself during his career. And then he finished abruptly when being grabbed by the ass. I know. My friends work in the offices. And someone in an interview also said that Kafelnikov offered him to bet against himself and lose the match. Who pinned him down? There was no [powerful] tennis federation back then. I think, the gangsters". One week after his match in 2003, Kafelnikov said about the accusations: "This is a complete bullshit, but now in the locker room, they [players] look at me like at an enemy of the people. Even in my country where I have always been a role model they [people] have begun to look at me that way. I talked to Fernando and he said his mother was crying on the phone because of this. Those who made this mess should be punished. The article says Kafelnikov has been involved in match-fixing and it rips me to pieces. I do not want to be associated with betting in any way".

To a lesser extent, the player has been commemorated for his outspoken jealousy towards the much more impressive incomes of golf players in general, if compared to his colleagues in tennis. Lindsay Davenport correspondingly voiced some support for Kafelnikov's claim who was also worried "it would be a shame to see the public lose sympathy in me just because I am making such a statement". In January 2001, during the 2001 Australian Open, he concluded: "If you look at the golfers, we are taking an extreme example now, of course, the golfers make $540,000 a week to the winner. And this is the lowest tournament that they have on the U.S. Tour. If you look at the tennis players, to win a tournament, win five matches [at the] absolutely lowest level tournament you make only $42,000. I think it is quite bizarre to see that kind of money in a tennis game."

Major finals

Grand Slam tournaments

Singles: 3 (2–1)

Doubles: 5 (4–1)

Olympic Games

Singles: 1 (1 gold medal)

Year-end championships

Singles: 1 (0–1)

Masters 1000 tournaments

Singles: 5 (0–5)

Doubles: 11 (7–4)

ATP career finals

Singles: 46 (26 titles, 20 runner-ups)

Doubles: 41 (27–14)

Performance timelines

Singles

1Held in Stockholm till 1994, held as Stuttgart Masters from 1995 until 2001. Held as Madrid Masters from 2002 onwards.

Doubles

1Held in Stockholm till 1994, held as Stuttgart Masters from 1995 until 2001. Held as Madrid Masters from 2002 onwards.

Top 10 wins

Team titles
2002 – Davis Cup winner with Russia

2000, 2001, 2002 - World Team Cup finalist with Russia

Tennis records
 He played exclusively with and endorsed racquets from Austrian company Fischer throughout his career.
 One of eleven players to beat Roger Federer at Wimbledon (2000); the other ten being Jiří Novák (1999), Tim Henman (2001), Mario Ančić (2002), Rafael Nadal (2008), Tomáš Berdych (2010), Jo-Wilfried Tsonga (2011), Sergiy Stakhovsky (2013), Novak Djokovic (2014, 2015, 2019), Milos Raonic (2016) and Kevin Anderson (2018).
 In the episode of Sports Night "Shane", Dan and Jeremy spend over an hour recording and rerecording a ten-second commercial voiceover because Dan cannot say Yevgeny Kafelnikov.
 Kafelnikov is the only male player in the open era to have won two or more Grand Slam singles titles without also winning a Masters Series title, despite having reached five Masters Series finals.
 He won the Kremlin Cup in Moscow for a record five consecutive times from 1997 to 2001.

Other interests
 Kafelnikov is an avid supporter of Spartak Moscow FC.
 Kafelnikov is a professional golfer, he has won the Russian Amateur Open Championship of Golf in 2011. Note that this national tournament should not be confused with the Russian Open tournament that wasn't held that year.
 Kafelnikov starred in Virtua Tennis, an arcade tennis game.

Awards
1994–1999, 2001 The Russian Cup in the nomination Male Player of the Year
2000 The Russian Cup in the nomination Male Player of the Century
2002 The Russian Cup in the nomination Team of the Year (with M. Safin, M. Youzhny, S. Leonyuk, B. Sobkin, A. Cherkasov, V. Okhapkin, S. Yasnitsky, A. Glebov)

See also
Match fixing in tennis

References

External links

1974 births
Living people
Australian Open (tennis) champions
French Open champions
International Tennis Hall of Fame inductees
Olympic gold medalists for Russia
Olympic tennis players for Russia
Sportspeople from Sochi
Russian male tennis players
Tennis players at the 2000 Summer Olympics
Olympic medalists in tennis
Grand Slam (tennis) champions in men's singles
Grand Slam (tennis) champions in men's doubles
Medalists at the 2000 Summer Olympics
Match fixing in tennis
ATP number 1 ranked singles tennis players
Russian activists against the Russian invasion of Ukraine

Yevgeny Kafelnikov


Simon Krannig (* 19. November 1866 in Lauchröden; † 11. Dezember 1936 in Zürich) war ein Schweizer Industrieller, Komponist und Chorleiter deutscher Abstammung.

Leben

Simon Krannig kam am 19. November 1866 in Lauchröden (heute Gemeinde Gerstungen, Wartburgkreis, Thüringen) zur Welt. Schon in früher Jugend erlernte er bei einem Lauchröder Lehrer das Orgelspiel. 1891 fand er, nach Jahren der Wanderschaft als Schreinergeselle, in Zürich eine dauerhafte Heimat. Krannig war 32 Jahre lang aktives Mitglied des Arbeitermännerchores Zürich, später dessen Leiter und stellvertretender Direktor des Kirchenchores St. Peter. Krannig starb am 11. Dezember 1936 in Zürich.

Werke
Krannig ist Komponist von 117 Liedern für Männer-, Frauen- und Gemischte Chöre. Im Jahr 1908 komponierte er zu dem Gedicht Mine Heimat von Martha Müller-Grählert seine heute bekannteste Melodie, das Ostseewellenlied, das als Nordseewellen- oder Friesenlied in den 1920er Jahren populär wurde.

Ehrungen
Am Vorabend des 145. Geburtstags des Komponisten fand in seinem Geburtsort Lauchröden ein Programmabend unter dem Titel Ein Lied geht um die Welt statt.

Weblinks

 Porträt auf dradio.de
 Zur Geschichte des Ost- bzw. Nordseewellenliedes

Einzelnachweise

Komponist (Schweiz)
Chorleiter
Industrieller
Person (Zürich)
Deutscher
Geboren 1866
Gestorben 1936
Mann

Simon Krannig


Glitz (estilizado como glitz*) es un canal de televisión por suscripción latinoamericano propiedad de Warner Bros. Discovery, enfocado en entretenimiento local para todo público de la audiencia latinoamericana, reúne los formatos y géneros más reconocidos de la televisión abierta.

Historia
Glitz inició sus transmisiones el 1 de mayo de 2011, sustituyendo a la versión local de Fashion TV, después de que el acuerdo de licencia entre el canal francés y Turner Broadcasting System terminara ese mismo año. En sus inicios, la programación estuvo enfocada a la mujer latinoamericana, al estilo de vida e incluyó: películas, series, conciertos, talk shows, realities, biografías y contenidos originales, incluso manteniendo un pequeño enfoque en la moda, programación predominante de su predecesor.

El 3 de noviembre de 2014, Turner Latin America firmó una alianza con Cisneros Media, para que dicha compañía supervisara las operaciones, programación y desarrollo de contenidos para las señales de Glitz, teniendo los derechos exclusivos para transmitir la programación original de Cisneros, incluyendo nuevas producciones y franquicias, además de telenovelas y teleseries. Con el correr del año, paulatinamente comenzaron a incluirse telenovelas y programas de variedades venezolanos y mexicanos de producciones originales de Venevisión, Cisneros Media y Televisa.

A partir de 2016, se estrenaron producciones colombianas producidas por Caracol Televisión, dejando así de ser un canal enfocado en el estilo de vida y la moda, y a la vez dejando de transmitir también series estadounidenses.

En Brasil cesó sus transmisiones el 5 de abril de 2016.

Señales
 Señal Panregional: Emite para toda Latinoamérica, regida por el horario de Argentina (UTC-3) y Colombia (UTC-5).

Locutores
 Mario Arvizu (2011-presente)
 Leandro Brumatti (2011-presente)

Referencias

Canales de televisión por suscripción de Latinoamérica
Cadenas de televisión de Warner Bros. Discovery
Warner Bros. Discovery Americas
Canales y estaciones de televisión fundados en 2011

Glitz (canal de televisión)


Jennifer Marie Capriati () este o fostă jucătoare de tenis americană, fost lider mondial WTA și câștigătoare a competițiilor Australian Open în 2001 și 2002 și French Open în 2001.

Note

Nașteri în 1976
Jucătoare de tenis americane

Jennifer Capriati


විෂ දළ ගැලවූ නාගයෙකු සමග සිටි නාටිකාංගනාවක් ශ්‍රී ලංකා පොලීසිය විසින් අත්අඩංගුවට ගැනීම හා ඉන් පසු ඇත්වූ සිද්ධි දාමයයි.

වැඩිදුර කියවීම්
 නාගයා යළි නළඟනට හිමිවෙයි
 ඇගේ කථාව

නඩු - ශ්‍රී ලංකා

නාගයා පිළිබඳ මූලික අයිතිවාසිකම් සිද්ධිය


Skull () je otočić tik uz obalu južnog dijela otoka Pender u Britanskoj Kolumbiji. Nalazi se na istočnoj strani luke Bedwell. Otočić je dio rezervata Nacionalnog parka Gulf Islands i dozvoljen je pristup samo ovlaštenim oosbama.

Izvori

Kanadski otoci u Tihom oceanu

Skull


George Samuel Browne, 8. Viscount Montagu (* 26. Juni 1769; † Anfang Oktober 1793 in Laufenburg) war ein britischer Peer und Tourist, der bei einer waghalsigen Bootspassage ums Leben kam.

Leben

George Samuel Browne war der Sohn von Anthony Browne, 7. Viscount Montagu (1728–1787) und der Frances Falconer (1731–1814), Witwe des Alexander Falconer, 5. Lord Falconer of Halkertoun; und Tochter von Herbert Mackworth. Seine Schwester war Hon. Elizabeth Mary Browne (1767–1787), sie heiratete 1794 den Unterhausabgeordneten William Stephen Poyntz aus Midgham in Berkshire.

George Samuel Browne hatte 1787 seinen Vater als 8. Viscount Montagu beerbt. Mit 24 Jahren unternahm er 1793 mit seinem Freund Sir Charles Sedley Burdett eine Grand Tour durch den Kontinent. Im damals vorderösterreichischen Städtchen Laufenburg beschlossen die beiden Freunde aus Sportsgeist die Laufen genannten Stromschnellen, einen 1908 gesprengten und gefluteten Katarakt des Rheines, mit einem Weidling zu durchqueren. Zuvor war dies bereits einmal unfreiwillig einem örtlichen Schiffer bei Niedrigwasser gelungen. Trotz des Verbotes durch den Magistrat führten Montagu und Burdett ihr Vorhaben in den ersten Oktobertagen durch. Der von Montagu und Burdett eigens mit angenagelten Brettern gegen Brecher abgedeckte Weidling zerschellte an den Felsen des Laufen. Lord Montagu ertrank, während sich Burdett wohl noch mit Mühe retten konnte. Nach anderen Quellen ertrank er ebenfalls. Amtliche Unterlagen über den Unglücksfall haben sich in Laufenburg infolge der Wirren der nachfolgenden Jahre nicht erhalten. Ebenso ist das genaue Datum des Unglück nicht mehr bekannt. In England wird oft fälschlich als Unglücksort der weitaus bekanntere Rheinfall genannt.

Da er bei seinem Tod unverheiratet und kinderlos war, fiel sein Adelstitel an seinen Onkel vierten Grades, Mark Browne (1744–1797), der zu diesem Zeitpunkt als Ordensbruder in einem Kloster in Frankreich lebte, das Klosterleben aufgab und 1797 heiratete, aber im selben Jahr kinderlos verstarb, womit der Titel erlosch.

Kurz vor dem Tod Montagus war am 24. September 1793 sein Stammsitz Cowdray House in Sussex infolge der Unachtsamkeit eines Handwerkers abgebrannt. Das Erlöschen der Familienlinie der Viscounts Montagu führte in England zu einer lokalen Legendenbildung, nach der die Montagus durch die Erfüllung eines Familienfluches wegen der Aneignung von Kirchengut, der Battle Abbey, durch Wasser und Feuer erloschen.

Weblinks
 Coincidence or Curse, The Destruction of Cowdray

 Montagu, Viscount (E, 1554–1797) bei Cracroft's Peerage

Einzelnachweise

Viscount Montagu
Mitglied des House of Lords
Politiker (18. Jahrhundert)
Politiker (Großbritannien)
Brite
Engländer
Geboren 1769
Gestorben 1793
Mann

George Browne, 8. Viscount Montagu


Helenius Acron (or Acro) was a Roman commentator and grammarian, probably of the 3rd century AD, but whose precise date is not known.

Helenius Acron is known to have written on Terence (Adelphi and Eunuchus at least) and Horace.  These commentaries on Horace are now lost but are referred to by the grammarian Charisius.  There is some evidence for a commentary on Persius.

Scholia attributed to Acron appear in manuscripts of Horace; there are three recensions known, the earliest dating to the 5th century.  The fragments which remain of the work on Horace, though much mutilated, are valuable, as containing the remarks of the older commentators, Quintus Terentius Scaurus and others.  The attribution to Acron, however, is not found before the 15th century, and is doubtful. The scholiast may therefore be called Pseudo-Acron.

Fragments of Acron's writing may also appear in Pomponius Porphyrion.

References

External links
Acronis et Porphyrionis commentarii in Q. Horatium Flaccum. Edidit Ferdinandus Hauthal, vol. 1, vol. 2, Berolini sumptibus Julii Springeri, 1864.
 Heleni Acronis commentarium in Horatium Flaccum at www.horatius.net.

3rd-century Romans
Post–Silver Age Latin writers
Grammarians of Latin
Horace
3rd-century writers in Latin

Helenius Acron


232553 Randypeterson este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
232553 Randypeterson este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Junk Bond Observatory de David Healy (astronom). Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,79 ua, o excentricitate de 0,05 și o înclinație de 4,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 232001-233000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2003
Centura de asteroizi

232553 Randypeterson


Benedict Timothy Carlton Cumberbatch (Londres, 19 de julio de 1976), conocido como Benedict Cumberbatch, es un actor británico de televisión, teatro, cine y voz. Accedió a la fama con su interpretación de Stephen Hawking en la película televisiva Hawking (2004); posteriormente, interpretó el personaje de William Pitt en la película histórica Amazing Grace (2006), así como el rol del célebre detective Sherlock Holmes en una adaptación moderna del personaje de Arthur Conan Doyle, en la serie Sherlock (2010-2017), ambas producciones de la BBC. En el 2015, recibió su primera nominación a un Óscar a mejor actor, por su papel en la película The Imitation Game.

Es conocido por interpretar al Doctor Strange en las películas de Marvel Doctor Strange (2016), Thor: Ragnarok (2017), Avengers: Infinity War (2018), Avengers: Endgame (2019), Spider-Man: No Way Home (2021) y en Doctor Strange en el multiverso de la locura (2022)

Prestó su voz a dos principales antagonistas, el dragón Smaug y el Nigromante, en las películas El hobbit: un viaje inesperado (2012) y sus secuelas (2013 y 2014). También es reconocido por su participación en Star Trek: en la oscuridad como John Harrison, alias «Khan», junto a Chris Pine, Zachary Quinto y Zoe Saldaña.

En febrero de 2011, protagonizó la adaptación teatral de Danny Boyle Frankenstein en el Royal National Theatre junto a Jonny Lee Miller, por la que recibió un Premio Olivier al mejor actor. A finales de 2011 interpretó al Mayor Stewart en la película War Horse (2011) de Steven Spielberg. También interpretó a Peter Guillam en Tinker Tailor Soldier Spy (2011). En 2013, interpretó a Julian Assange en la película The Fifth Estate, dirigida por Bill Condon.

Además del citado Premio Olivier, ha recibido ocho nominaciones a los BAFTA además de haber ganado uno en 2019 gracias a su actuación en Patrick Melrose, cuatro nominaciones a los premios Emmy y tres nominaciones a los Globo de Oro hasta la fecha. En noviembre de 2013, fue galardonado por el BAFTA Los Ángeles con un premio Britannia para el artista británico del año por «sus actuaciones magistrales en televisión, cine y teatro». En agosto de 2014, fue premiado con el Emmy al mejor actor en miniserie o telefilme por la aclamada serie británica Sherlock. Obtuvo también el Premio a Mejor Actor en los GQ Men of the Year 2014 y el premio a Mejor Actor en los TV Choice Awards del Reino Unido.

Es considerado uno de los actores británicos más respetados y admirados de su generación y de mayor popularidad en Hollywood.

Biografía
Benedict nació en Londres (Inglaterra), hijo de los actores Timothy Carlton (nombre de nacimiento Timothy Carlton Cumberbatch) y Wanda Ventham. Tuvo (fallecida en 2021) una media hermana mayor por parte de madre llamada Tracy Tabernacle. Su bisabuelo, Henry Arnold Cumberbatch, fue cónsul general británico en Turquía. Su abuelo, Henry Carlton Cumberbatch, era un oficial de submarino condecorado en las dos guerras mundiales y una figura prominente de la alta sociedad de Londres. Cumberbatch también es un primo lejano del astronauta Chris Hadfield, a través de ascendencia británica compartida.

Su educación transcurrió en dos colegios independientes, Brambletye School en West Sussex y en Harrow School, una de las más prestigiosas escuelas privadas al noroeste de Londres, siendo su abuela la que se encargara de la costosa colegiatura y siendo ahí donde comenzó como actor. Después de sus estudios, tomó un año sabático para enseñar Inglés en un monasterio tibetano. Posteriormente asistió a la Universidad de Mánchester, donde realizó sus estudios en arte dramático; después de graduarse continuó su preparación como actor en la London Academy of Music and Dramatic Art.

Carrera actoral

Cine
En 2002, Cumberbatch participó en el cortometraje Hills Like White Elephants, adaptación de la obra homónima de Ernest Hemingway; más tarde, en 2003, participó en To Kill A King. No fue hasta el año 2006 en que su interpretación de William Pitt en la película Amazing Grace le valió una nominación al British Breakthrough Acting Award por parte del London Film Critics Circle. Ha participado también en las películas Atonement (2007), The Other Boleyn Girl, adaptación de la novela del mismo nombre (2008), y en The Whistleblower (2010), protagonizada por Rachel Weisz.

En 2011, interpretó a Peter Guillam, mano derecha de George Smiley, en la película Tinker Tailor Soldier Spy, dirigida por Tomas Alfredson; adaptación de la novela homónima de John le Carré, protagonizada por Gary Oldman y Colin Firth. Esta cinta estuvo nominada a tres premios Óscar. Ese mismo año participó en War Horse, bajo la dirección de Steven Spielberg, interpretando al Mayor Stewart.

Participó en la trilogía cinematográfica de El hobbit (2012-2014), interpretando dos personajes: al dragón Smaug, por medio de captura de movimiento y prestando su voz a este, y también prestando su voz para dar vida al Nigromante.

En enero de 2012, su publicista confirmó que se uniría al reparto de Star Trek: en la oscuridad como el nuevo villano, poniéndose a las órdenes de J. J. Abrams. 2012 fue uno de sus años más prolíficos, ya que también se unió al reparto de la película dirigida por Steve McQueen 12 Years a Slave y al drama familiar August: Osage County.

En el año 2013 participó en las películas Star Trek: en la oscuridad, 12 Years a Slave, August: Osage County, El hobbit: la batalla de los Cinco Ejércitos y tuvo su primer protagónico en el papel de Julian Assange en The Fifth Estate. Además, se confirmó que daría vida a Brian Epstein, el mánager de The Beatles en una película biográfica a cargo de su director de Sherlock Paul McGuigan y que sería producida por Tom Hanks. En 2014 se estrenó The Imitation Game, donde interpretó al famoso matemático Alan Turing.

En diciembre de 2014, Marvel confirmó que Benedict Cumberbatch desempeñaría el papel protagonista en la película sobre el Doctor Strange. La película comenzó su rodaje en mayo de 2015, en los estudios Pinewood-Shepperton, y fue estrenada el 4 de noviembre de 2016.

En 2017, trabajó en Brighton en el rodaje de The Current War, interpretando a Thomas Alva Edison, con el director Alfonso Gómez-Rejón y junto a los actores Tom Holland y Michael Shannon. En 2018 trabajó en la superproducción Avengers: Infinity War, repitiendo su rol de Doctor Strange en compañía de un reparto coral. Ese mismo año prestó su voz en las películas El Grinch y Mowgli: Legend of the Jungle, esta última basada en El libro de la selva, de Rudyard Kipling. También participó de la miniserie Patrick Melrose, por la cual recibió elogios.

Filmografía

Cine

Televisión
Cumberbatch empieza en la televisión con interpretaciones en programas como Heartbeat (2000), Tipping The Velvet (interpretando a Freddy en 2002), Cambridge Spies en 2003, y también en la serie Fortysomething (2003), protagonizada por Hugh Laurie, en la cual interpretó a Rory. En 2004 protagonizó Hawking, película televisiva donde interpretó a Stephen Hawking, valiéndole una nominación como mejor actor en los premios BAFTA. También apareció en la miniserie Dunkirk, interpretando al Teniente Jimmy Langley. Posteriormente, protagonizó la miniserie To the Ends of the Earth, basada en la trilogía de William Golding. Más tarde, en 2007, protagonizó junto a Tom Hardy la adaptación del libro Stuart: A Life Backwards. En 2008 fue nominado en los Satellite Awards en la categoría de Mejor Actor en una miniserie o película televisiva, por su participación en el drama de BBC. The Last Enemy.

En el año 2009, participó en la película para televisión Marple: Murder Is Easy, interpretando a Luke Fitzwilliam. Su actuación en Small Island le valió otra nominación en los premios BAFTA por Mejor Actor de Reparto. En mayo de 2009, narró la serie-documental South Pacific, siendo transmitida por BBC Two. Posteriormente, en una entrevista para Digital Spy en 2010, Cumberbatch mencionó ser fan de la serie Doctor Who y que podría participar con un personaje recurrente, pero tiempo después decidió no trabajar en la serie.

En 2010, interpretó a Sherlock Holmes en la serie de tres episodios Sherlock, obteniendo buenas críticas por su trabajo; la segunda temporada comenzó a transmitirse en Inglaterra en 2012. El personaje de Holmes interpretado por Cumberbatch se caracteriza por respetar la asexualidad de su referente literario.
En el año 2015, se afirmó que la serie Sherlock terminará cuando el actor protagonista no quiera grabar más, palabras textuales de Cumberbatch.

Protagonizó junto a Rebecca Hall y Adelaide Clemmens la miniserie, Parade's End, adaptación de la tetralogía homónima de Ford Madox Ford; la serie fue producida por la BBC y HBO, y su estreno fue en 2012.

En el 2015 participa en la segunda temporada de The Hollow Crown de BBC en el papel de Ricardo III y en el especial de Navidad de Sherlock. El 1 de enero del 2017 es estrenada la cuarta temporada de Sherlock. En 2018 participa de la miniserie Patrick Melrose.

Teatro
Desde 2001, Cumberbatch se ha desempeñado en roles importantes en más de una docena de obras en el Regent's Park Open Air Theatre, Almeida Theatre, Royal Court Theatre y en el Royal National Theatre. Fue nominado como mejor actor de reparto por su papel como Tesman en Hedda Gabler, un papel que desempeñó en el Almeida Theatre el 16 de marzo de 2005.

El 14 de noviembre de 2010 actuó en The Children's Monologues, obra que contó con la participación de reconocidos actores como Sir Ben Kingsley y Gemma Arterton, presentándose en el teatro Old Vic. El 5 de febrero de 2011 interpretó a Víctor Frankenstein y su criatura en la obra Frankenstein, dirigida por Danny Boyle y presentada en el Royal National Theatre. También actuó como Hamlet en la obra de William Shakespeare de mismo nombre que fue dirigida por Lyndsey Turner a partir de agosto de 2015 en el Barbican Centre de Londres.

Actuaciones de voz

Vida personal
Benedict Cumberbatch ha venido manteniendo su alta privacidad y sus relaciones personales al margen de su carrera. Mantuvo una relación de doce años con Olivia Poulet, a quien conoció en la Universidad de Mánchester, que terminó en ruptura a principios de 2011.

Posteriormente, Benedict mantuvo una relación con Sophie Hunter. Ambos anunciaron su compromiso de boda el día 5 de noviembre de 2014 a través del periódico The Times. En enero de 2015, confirmaron que serían padres de su primogénito. El 14 de febrero de 2015, la pareja contrajo matrimonio en una íntima ceremonia en la isla de Wight, al sur de Inglaterra. El 1 de junio de 2015, su esposa dio a luz al primer hijo de la pareja, un niño llamado Christopher Carlton. El 3 de marzo de 2017, la pareja dio la bienvenida a su segundo hijo, un niño llamado Hal Auden. En 2019, nació su tercer hijo, Finn.

Premios y nominaciones

Cine y televisión

Teatro

Otros

Véase también
Sherlock (serie de televisión)
Patrick Melrose
Doctor Strange
Parade's End

Referencias

Enlaces externos

BenedictCumberbatch.co.uk, sitio web no oficial de Benedict Cumberbatch

Actores de cine de Inglaterra
Actores de teatro de Inglaterra
Actores de televisión de Inglaterra
Actores de voz de Inglaterra
Candidatos al premio Óscar al mejor actor
Ganadores del premio BAFTA
Ganadores del premio BAFTA al mejor actor de televisión
Paseo de la Fama de Hollywood
Hombres feministas
Reparto de la trilogía de El hobbit
Budistas de Inglaterra

Benedict Cumberbatch


عقربا بلدة سورية في غوطة دمشق التابعة لمحافظة ريف دمشق و هي مفصل غوطتي دمشق الشرقية والغربية على طريق مطار دمشق الدولي، ترتفع 659 م عن سطح البحر, تقع بين المليحة وببيلا وهي من التجمعات السكانية ذات الكثافة العالية. تبعد حوالي 3 كم عن باب شرقي باتجاه مطار دمشق الدولي.

تحدها المدن والبلدات التالية: جرمانا, ببيلا, المليحة, السيدة زينب, بيت سحم وشبعا وتعتبر مركز استراتيجي و حيوي في ربط مدن الغوطة الغربية مع الغوطة الشرقية ومركز دمشق, يغلب على أهلها العمل بالزراعة و التجارة, كما يوجد بها عدد كبير من المعامل الضخمة كمعامل المواد الغذائية بأشكالها المتنوعة, إضافة إلى أنها تمتلك رقعة من الأراضي المأهولة للزراعة تبلغ مساحتها حوالي ثمانية آلاف دنم, تشتهر بزراعة الأشجار المثمرة وفي مقدمتها الجوز والمشمش, و تحوي عدد كبير من المزارع والفيلات.

يبلغ عدد سكان البلدة 6799 نسمة حسب احصاء مكتب الأمم المتحدة لتنسيق الشؤون الإنسانية: التجمعات السكانيّة السوريّة، التعداد السكاني العام 2004.

انظر أيضًا
 قائمة بلدات سوريا

مراجع وهوامش

أماكن مأهولة في منطقة دوما
أماكن مأهولة في منطقة مركز ريف دمشق
بلدات سوريا
قرى سوريا
قرى محافظة ريف دمشق

عقربا (ريف دمشق)


Skógarmúrmeldýr (fræðiheiti: Marmota monax), stundum stytt sem einungis múrmeldýr, er tegund múrmeldýra sem finnst um norðurhluta Norður-Ameríku.

Tenglar

Múrmeldýr

Skógarmúrmeldýr


Mayberry R.F.D. (abbreviation for Rural Free Delivery) is an American television series produced as a spin-off continuation of The Andy Griffith Show. When star Andy Griffith decided to leave his series, most of the supporting characters returned for the retitled program, which ran for three seasons (78 episodes) on the CBS Television Network from 1968 to 1971.

During the eighth and final season of The Andy Griffith Show, widower farmer Sam Jones (Ken Berry) and his young son Mike (Buddy Foster) are introduced and gradually become the show's focus. Sheriff Andy Taylor takes a back seat in the storylines, establishing the new premise. Sheriff Taylor and newlywed wife Helen made guest appearances on Mayberry R.F.D. until late 1969 before they relocated with Opie. Mayberry R.F.D. was popular throughout its entire run but was canceled after its third season in CBS's "rural purge" of 1971.

Plot and characters

Father and son stories involving Sam and Mike Jones are reminiscent of the episodes that starred Andy Griffith. Both characters are introduced in the last season of The Andy Griffith Show (TAGS), beginning with Sam's election as head of the town council. Most of the town folk from TAGS continued their roles. Loyal Mayberry citizens Goober Pyle (George Lindsey), Clara Edwards (Hope Summers), Emmett Clark (Paul Hartman) and Howard Sprague (Jack Dodson) are seen regularly.

Sheriff Andy Taylor and his sweetheart, Helen Crump (Aneta Corsaut), marry in the new title's first episode. Both Andy and Helen make additional appearances during the first season (mostly Andy, who remains Sheriff of Mayberry in the early appearances.) Griffith and Coursaut leave the series for good in late 1969 with a move to Charlotte, North Carolina, as the explanation.  Aunt Bee (Frances Bavier) becomes Sam's housekeeper but leaves after the second season to be replaced by Sam's cousin, Alice Cooper (Alice Ghostley).

Don Knotts as Barney Fife and Ronny Howard as Opie Taylor both appear in the first episode, with Barney serving as Andy's best man for the wedding. Actress Arlene Golonka (who played Howard Sprague's sweetheart Millie Hutchins/Swanson in the Griffith show) becomes Sam's love interest in the retitled seasons.

A recurring African American character named Ralph (Charles Lampkin) lives with a teen daughter and pre-teen son next to the Jones farm. Mary Lansing appeared occasionally as Emmett's wife, Martha. As with its predecessor, Mayberry R.F.D. continued under the sponsorship of General Foods and its products.

Notable guest stars
 Farrah Fawcett played a showgirl in "Millie the Model" (October 20, 1969).
 Jodie Foster, sister of regular cast member Buddy Foster, played a fairy in "The Church Play" (November 18, 1968) and a little girl in "All for Charity" (October 12, 1970).
 Teri Garr played a cashier in "Miss Farmerette" (December 23, 1968).
 Will Geer played Captain Wolford in "Aunt Bee's Cruise" (part one on January 13, 1969; part two on January 20, 1969).
 Natalie Schafer played Cornelia Willoughby in "Goober the Housekeeper" (November 9, 1970).

An NBC reunion movie, Return to Mayberry, was produced in 1986 and featured many original performers from The Andy Griffith Show. Ken Berry, Buddy Foster and Arlene Golonka did not appear, nor did The Andy Griffith Show regulars Frances Bavier, Elinor Donahue, and Jack Burns. Nevertheless, Return does share continuity with the R.F.D. storyline, by maintaining that Andy and Helen are married. However, Andy and Helen's son, Andy Jr., is never mentioned.

Episodes

Home media
On April 8, 2014, Warner Home Video released the first season on DVD in Region 1. It was re-released as a manufacture-on-demand (MOD) DVD  via the Warner Archive Collection label on February 27, 2018.

The complete series was released on DVD on June 13, 2023.

Reception and ratings

The final episode of The Andy Griffith Show was titled "Mayberry R.F.D." and added an Italian-American family to the Sam Jones homestead. The producers chose to forgo a big overhaul and instead stuck with the winning premise of a widower, his son and the matronly Aunt Bee. Therefore, the series was much the same as The Andy Griffith Show, without Andy Taylor and son Opie.

Mayberry R.F.D. was consistently in the top ten in the Nielsen ratings the first two years of its run, but dropped to number 15 during its third and final season. That year CBS, seeking a more urban image, canceled all its rural-themed shows including Green Acres, Hee Haw and The Beverly Hillbillies in what became known as the "rural purge".

References

Bibliography
 Fernandes, David; & Dale Robinson. A Guide to Television's "Mayberry R.F.D.", McFarland & Company, Inc, 1999.

External links

 Mayberry R.F.D. and The Andy Griffith Show background article (archived)

1968 American television series debuts
1971 American television series endings
1960s American sitcoms
1970s American sitcoms
American television spin-offs
CBS original programming
English-language television shows
Television shows set in North Carolina
The Andy Griffith Show

Mayberry R.F.D.


Lisa Ferraday () a fost o actriță și model americană de origine română. La naștere numele ei era Elisabeth de Mezey.  Ca actriță, ea a apărut în piese de teatru, radio și televiziune, dar este cel mai bine cunoscută pentru aparițiile sale ca o  în mai multe filme Columbia Pictures din anii 1950, cum ar fi China Corsair. În perioada 1945 - 1949 a fost căsătorită cu Elmer L. Kincaid iar în perioada 1958 - 2004 a fost căsătorită cu John W. Anderson II.

Filmografie
 Death of a Scoundrel (1956) - Zina Monte
 The Kentuckian / Omul din Kentucky (1955) - jucător
 California Conquest (1952) - Helena de Gagarine
 Last Train from Bombay (1952) - Charlane
 Rancho Notorious / Ferma nelegiuiților (1952) - Maxine
 The Belle of New York (1952) - Frenchie
 The Merry Widow / Văduva veselă (1952) - Marcella
 The Snows of Kilimanjaro / Zăpezile de pe Kilimanjaro (1952) - Vendeuse
 China Corsair (1951) - Tamara Liu Ming
 Flame of Stamboul (1951) - Lynette Garay
 I Was an American Spy (1951) - Dorothy Fuentes
 Show Boat (1951) - Renee
 Too Young to Kiss (1951) - Nina Marescu
 Under My Skin / Povestea unui Jocheu (1950) - Rol de o replică
 Sky Liner (1949) - Mariette Le Fare

Note

Bibliografie
  Alan G. Fetrow. Feature Films, 1950-1959: A United States Filmography. McFarland, 1999.

Legături externe

 Lisa Ferraday - Biography

Nașteri în 1921
Nașteri pe 10 martie
Decese în 2004
Decese pe 22 martie
Actori de film americani
Actori de radio americani
Actori de televiziune americani
Actrițe americane
Actrițe americane din secolul al XX-lea
Actrițe române
Actrițe române din secolul al XX-lea
Arădeni
Cetățeni naturalizați ai Statelor Unite ale Americii
Români expatriați în Statele Unite ale Americii

Lisa Ferraday


Steven Joseph McMahon (Halewood, Inglaterra, 20 de agosto de 1961) es un exfutbolista que se desempeñaba como centrocampista. Actualmente ejerce de entrenador y como comentarista del canal ESPN Asia.

Clubes

Jugador

Entrenador

Palmarés

Liverpool FC

 FA Premier League: 1985-86, 1987-88, 1989-90
 FA Cup: 1986, 1989
 FA Community Shield: 1987, 1989, 1990, 1991

Centrocampistas de fútbol
Futbolistas de la selección de fútbol de Inglaterra en los años 1980
Futbolistas de Inglaterra en la Copa Mundial de 1990
Futbolistas del Everton Football Club
Futbolistas del Aston Villa Football Club
Futbolistas del Liverpool Football Club en los años 1980
Futbolistas del Liverpool Football Club en los años 1990
Futbolistas del Manchester City Football Club
Futbolistas del Swindon Town Football Club
Futbolistas de Inglaterra en la Eurocopa 1988
Entrenadores de fútbol de Inglaterra

Steve McMahon


236984 Astier este un asteroid din centura principală și a fost descoperit de astronomul amator francez Patrick Sogorb, în anul 2008.

Descoperirea asteroidului
Asteroidul a fost descoperit la data de 4 august 2008, la Eygalayes, de astronomul amator Patrick Sogorb și a primit denumirea 2008 PP21.

Denumirea asteroidului
Asteroidul poartă numele în onoarea actorului Alexandre Astier, la propunerea descoperitorului, Patrick Sogorb.

Caracteristici
236984 Astier prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă majoră egală cu 2,20 u.a., de o excentricitate  de 0,13 și de o înclinație de 3,8°, în raport cu ecliptica.

Note

Bibliografie

Legături externe

Centura de asteroizi
Asteroizi cu nume de oameni
Obiecte astronomice descoperite în 2008

236984 Astier


Alexandra Ripley ( Braid; January 8, 1934 – January 10, 2004) was an American writer best known as the author of Scarlett (1991), written as a sequel to Gone with the Wind. Her first novel was Who's the Lady in the President's Bed? (1972). Charleston (1981), her first historical novel, was a bestseller, as were her next books On Leaving Charleston (1984), The Time Returns (1985), and New Orleans Legacy (1987).

Biography
Born Alexandra Elizabeth Braid in Charleston, South Carolina, she attended the elite Ashley Hall and received a Bachelor of Arts degree from Vassar College in Poughkeepsie, New York in 1955 with a major in the Russian language. She was married three times: from 1958 to 1963 to Leonard Ripley, an early partner and recording engineer at Elektra Records, from 1971 to 1981 to Thomas Martin Garlock (1929–2008), and in 1981 to John Vincent Graham (1926–2007), a former professor at the University of Virginia, from whom she was legally separated at the time of her death.

She died of natural causes at her home in Richmond, Virginia, is survived by two daughters.

Selected works

Novels
1972: Who's the Lady in the President's Bed? (as B.K. Ripley)
1981: Charleston
1984: On Leaving Charleston
1985: The Time Returns
1987: New Orleans Legacy
1991: Scarlett
1994: From Fields of Gold
1997: A Love Divine

Non-fiction
1974: Caril (as B.K. Ripley, with Nanette Beaver & Patrick Trese)

References

External links

1934 births
2004 deaths
Writers from Charleston, South Carolina
Vassar College alumni
American women novelists
20th-century American novelists
20th-century American women writers
Novelists from South Carolina
21st-century American women

Alexandra Ripley


Nicklas Helenius Jensen (* 8. Mai 1991 in Svenstrup) ist ein dänischer Fußballspieler.

Karriere

Verein
Nicklas Helenius hatte mit dem Fußballspielen in der Jugend von Svenstrup-Godthåb IF begonnen, bevor er in die Nachwuchsabteilung von Aalborg BK wechselte. In seinem letzten Jahr kam er auch zu einigen Einsätzen für die zweite Mannschaft, bei denen er auch zwei Treffer erzielte.

Er kam am 16. Mai 2010 zu seinem Debüt im Profifußball, als er am 33. Spieltag der Superligaen gegen HB Køge in der 78. Minute für Mathias Wichmann eingewechselt wurde. Helenius und drei andere Spieler gehörten fortan in der neuen Saison zum Profikader. Im Juni 2010 verlängerte er seine Vertragslaufzeit bis 2014. Ende August 2010 nahm er mit der zweiten Mannschaft an einem Reservemannschaftsturnier teil. Im Spiel gegen den Ligakonkurrenten Silkeborg IF erzielte er ein Tor. Sein erstes Punktspieltor erzielte er am 12. September 2010 am achten Spieltag gegen AC Horsens, nachdem er in der 77. Minute für Jones Kusi-Asare eingewechselt worden war und in der Nachspielzeit zum 2:3-Endstand traf. Trotz eines Stammplatzes und eines guten Eindruckes beim Trainer sagte Helenius, dass er noch hart an sich arbeiten müsse. In der Saison 2010/11 spielte sein Verein gegen den Abstieg; Helenius kam zu insgesamt 29 Einsätzen und fünf Treffern. Auch in der folgenden Saison war er Stammspieler. In 32 Spielen erzielte er 14 Treffer und belegte den zweiten Platz in der Torjägerliste hinter Dame N'Doye.

Zur Rückrunde der Saison 2015/16 wurde Helenius bis Saisonende an den deutschen Zweitligisten SC Paderborn 07 verliehen. Beim 1:1 im Ostwestfalen-Derby bei Arminia Bielefeld am 22. Spieltag der Saison 2015/16 erzielte er sein erstes Tor in der zweiten Bundesliga.

Nationalmannschaft
Zu Beginn des Jahres kam er für die dänische U-21-Nationalmannschaft zum Einsatz. Sein Debüt absolvierte er am 20. Januar 2011 er beim 3:0-Sieg gegen Katar in der Anfangself; zu Beginn der zweiten Halbzeit wurde er für Matti Lund Nielsen ausgewechselt. Am 6. September 2011 erzielte er in der Qualifikation zur U-21-Fußball-Europameisterschaft 2013 seinen ersten Treffer. Im ersten Spiel beim 3:0-Sieg gegen Nordirland traf er zum 1:0.

Am 28. März 2011 debütierte er für die dänische U-20-Nationalmannschaft, als er gegen die Altersklassenkontrahenten aus Portugal antrat. Bei seinem Einstand kam er von Anfang an zum Einsatz und wurde in der 79. Minute für Şaban Özdoğan ausgewechselt. Am 31. Mai 2011 erzielte er seinen ersten Treffer für die Altersklasse beim 2:1-Sieg gegen Österreich mit dem Tor zum 1:0. Dieses Spiel war sein zweiter und letzter Einsatz für die U-20.

Für Dänemarks A-Nationalmannschaft kam Helenius zum ersten Mal am 15. August 2012 zum Einsatz. Bei einer 1:3-Freundschaftsspielniederlage gegen die Slowakei wurde er zur zweiten Halbzeit für Nicklas Bendtner eingewechselt.

Weblinks

 Nicklas Helenius in der Datenbank von danskfodbold.com (dänisch)
 Nicklas Helenius auf der Website des dänischen Fußballverbandes (dänisch)

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Dänemark)
Fußballspieler (Aalborg BK)
Fußballspieler (Aston Villa)
Fußballspieler (SC Paderborn 07)
Fußballspieler (Odense BK)
Fußballspieler (Silkeborg IF)
Däne
Geboren 1991
Mann

Nicklas Helenius


O Campeonato Paranaense de Futsal de 2003 - Campeonato Paranaense de Futsal, cujo nome usual é Chave Ouro, foi a 9ª edição da mais importante competição da modalidade no estado, sua organização é de competência da Federação Paranaense de Futsal.

A edição 2003, foi decidida entre o Cascavel  e a equipe do Toledo, no clássico da soja, sendo que o título ficou para o clube Cascavelense.

Tabela Primeira Fase

Segunda Fase

Grupo A

Grupo B

Play-Offs

Premiação

Campeonato Paranaense de Futsal
2003 no Paraná
Futsal paranaense

Campeonato Paranaense de Futsal de 2003


Eldrid Lunden (* 5. Oktober 1940 in Naustdal) ist eine norwegische Lyrikerin und Professorin für Kreatives Schreiben an der Hochschule Telemark.

Leben und Werk
Eldrin Lunden begann 1961 ihr Studium in Oslo und arbeitete parallel dazu als Assistentin beim Norwegischen Meteorologischen Institut. 1973 wurde sie Dozentin an der Hochschule Oslo, 1976 Assistenzprofessor an der Hochschule Volda und seit 1996 ist sie an der Hochschule Telemark die erste und auch einzige norwegische Professorin für Kreatives Schreiben. In den 60er Jahren arbeitete sie an der studentischen Literaturzeitschrift Profil mit, die sich "durch die Weiterentwicklung modernistischer Formen auszeichnete und deren erklärte Absicht es war, einen auch politisch motivierten Paradigmenwechsel in der norwegischen Kultur herbeizuführen". Zeitweise war sie das einzige weibliche Mitglied der Redaktion. Ab 1970 distanzierte sich allmählich von den politischen Aktivitäten der Gruppe und ging ihren eigenen Weg.

1968 veröffentlichte Lunden ihren ersten Gedichtband f.eks juli (z. B. Juli). Ihre Lyrik, oft nur wenige Zeilen lang, ist fast aphoristisch und sehr komprimiert. In ihrer 1975 bis 1977 erschienenen Lyrik-Trilogie Inneringa (Eingekreist), Hard, mjuk (Hart, weich) und Mammy, blue befasst sie sich mit Fragen der Frauenbewegung und Selbstbestimmung. Mammy, blue, ein Blues über die Situation der Frau, bezieht sich auf den Titel eines 1971 erschienenen Songs von Roger Whittaker: "Mammy ist in der Schlagerversion die schwarze Sklavenfrau des 19. Jahrhunderts, die in eine Mutterrolle gezwungen wird, ohne selbst Mutter zu sein. […] Geschildert wird in dem Gedichtzyklus der Weg zunehmender Identitätsbildung." In ihrer 2000 erschienenen Veröffentlichung Til Stades (An Ort und Stelle), eine Art Reisejournal, wechseln sich Gedichte mit lyrischer Prosa ab. Sie schrieb auch Essays.

Lunden schreibt in Nynorsk. Ihre Gedichte wurden in viele Sprachen übersetzt. Sie erhielt zahlreiche Auszeichnungen und wurde 2003 Ehrendoktor der Universität Göteborg. Sie war von 1994 bis zu dessen Tod 2014 mit dem zehn Jahre älteren Autor und Literaturwissenschaftler Reidar Ekner verheiratet. Ihre ältere Schwester war die Historikerin und Professorin an der Universität Oslo Kåre Lunden.

Zitat

Auszeichnungen
 1982: Nynorsk litteraturpris
 1984: Sokneprest Alfred Andersson-Ryssts fond
 1989: Doblougpreis
 1992: Aschehougprisen
 1997: Melsom-prisen
 2000: Brageprisen
 2000: Amalie Skram-prisen
 2005: Mads Wiel Nygaards legat
 2007: Halldis Moren Vesaas-prisen
 2021: Nordischer Preis der Schwedischen Akademie

Veröffentlichungen

Norwegische Originalausgaben
 1968: F.eks. juli
 1975: Inneringa
 1976: Hard, mjuk
 1977: Mammy, blue
 1982: Gjenkjennelsen
 1982: Essays
 1987: Dikt i utval
 1989: Det omvendt avhengige
 1990: Noen må ha vore her før
 1994: Dikt i samling 1968-1990
 1996: Slik Sett
 2000: Til stades
 2001: Samla dikt, 1968-2000
 2004: Kvifor måtte Nora gå?
 2005: Flokken og skuggen
 2008: Modernisme eller litterær populisme? Eit essay om Arne Garborg og Knut Hamsun○

Deutschsprachige Veröffentlichungen
 Du mußt dich jetzt entscheiden, Wiedererkennen u. a. In: die horen. Nr. 163: Das Fremde in nächster Nähe. Literatur & Kunst aus Norwegen. Wirtschaftsverlag, Bremerhaven 1991, .
 Gjenkjennelsen / Wiedererkennen. Aus dem Norwegischen von Hannah Möckel-Riehe. Norske Samlaget, Oslo / Kleinheinrich, Münster 1992, ISBN 3-926608-74-9.
 Gjennomblikk. maleri, grafikk, kunstnerbok, skulptur, installasjon, fotografi, performance / Durchblicke. In: Zu Texten von Eldrid Lunden. (Red.: Gerlinde Creutzburg; Inga Rensch; Übers.: Verena Krusché und Mareike Holfeld). Neues Kunsthaus Ahrenshoop, Edition Hohes Ufer, Ahrenshoop 2000, ISBN 3-934216-07-2.

Literatur
 Dag Aanderaa: Eldrid Lunden. In: Store norske leksikon.
 Sigrid Bø Grønstøl: Eldrid Lunden. In: Allkunne. Nynorsk kulturhistorie.
 Ole Karlsen: Lunden på sitt beste. In: Dag og Tid. Fri vekeavis for kultur og politikk vom 29. Oktober 2005.
 Janke Klok: Eldrid Lunden. In: Norway – Poetry International Web.
 Unni Langås: Dialogues in poetry. An Essay on Eldrid Lunden. Alvheim & Eide, Fyllingsdalen 2010. (PDF)
 Thomas Seiler: Eldrid Lunden: Das lyrische Werk. In: Kindlers Neues Literaturlexikon, Supplementband 22, München 1998, S. 53–55.
 Thomas Seiler: Modernismus. In: Jürg Glauser (Redaktion): Skandinavische Literaturgeschichte. Metzler, Stuttgart 2006, ISBN 3-476-01973-X.

Weblinks

 Eldrid Lunden in: Store norske leksikon (norwegisch)

Einzelnachweise

Autor
Literatur (Norwegisch)
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Lyrik
Essay
Hochschullehrer (Universität Südost-Norwegen)
Ehrendoktor der Universität Göteborg
Träger des Sankt-Olav-Ordens (Ritter 1. Klasse)
Frauenrechtler (Norwegen)
Norweger
Geboren 1940
Frau

Eldrid Lunden


An Physoceras perrieri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Physoceras perrieri in nahilalakip ha genus nga Physoceras, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Physoceras

Physoceras perrieri


Henry Ross Perot (27. júní 1930 – 9. júlí 2019) var bandarískur athafnamaður, milljarðamæringur og mannúðarvinur. Hann var stofnandi og framkvæmdastjóri hugbúnaðarfyrirtækjanna Electronic Data Systems og Perot Systems. Perot bauð sig sjálfstætt fram í bandarísku forsetakosningunum 1992 og fyrir Umbótaflokkinn í forsetakosningunum 1996. Í báðum kosningunum vann hann engin fylki og hlaut enga kjörmenn en framboð hans voru þó með þeim fylgismestu utan stóru stjórnmálaflokkanna í sögu Bandaríkjanna.

Æviágrip
Ross Perot var sonur baðmullarkaupmanns frá smábænum Texarkana í Texas og ólst upp í sárri fátækt. Hann gekk í herskóla og gegndi fjögurra ára þjónustu í bandaríska sjóhernum en árið 1957 var hann ráðinn hjá tæknifyrirtækinu IBM sem sölumaður og var afar afkastamikill í því starfi. Árið 1962 hætti Perot störfum hjá IBM og stofnaði eigið fyrirtæki, EDS, með þúsund dollara bankaláni. Fyrirtækið efnaðist vel á næstu árum og árið 1969 hóf Perot að selja hlutabréf í því og græddi þannig verulegar fjárhæðir.

Árið 1984 keypti General Motors EDS af Perot og réð Perot um leið sem stjórnanda til þess að reyna að koma lagi á fjárhagshalla fyrirtækisins. Ross mislíkaði skrifræðið innan GM og gagnrýndi óskilvirkni fyrirtækisins án afláts. Hann lauk að endingu störfum hjá fyrirtækinu þegar GM greiddi honum 700 milljónir dollara fyrir síðasta eignarhlut hans í EDS til þess að losna við hann úr stjórninni.

Perot var gagnrýninn á Víetnamstríðið og vakti athygli árið 1969 þegar hann reyndi að senda jólapakka til bandarískra stríðsfanga í Norður-Víetnam. Þegar tveir starfsmenn Perots voru fangelsaðir í Íran vegna samningsdeilna í kjölfar írönsku byltingarinnar 1979 borgaði Perot sveit málaliða til þess að fara til Írans og frelsa þá úr haldi. Björgunaraðgerð þeirra varð fyrirmyndin að bókinni Á arnarvængjum eftir spennusagnahöfundinn Ken Follet.

Perot var þekktur fyrir að viðhalda ströngum reglum um klæðaburð meðal starfsmanna sinna, sem urðu að klæðast hvítum skyrtum með bindum á vinnustað og máttu ekki láta sér vaxa skegg.

Forsetaframboð 1992

Perot lýsti því yfir í sjónvarpsviðtali við Larry King á CNN í febrúar 1992 að hann hefði áhuga á að gefa kost á sér sem óháður frambjóðandi í forsetakosningunum 1992 ef hann næði nógu miklum stuðningi í öllum fylkjum Bandaríkjanna. Perot steig fram sem pólitískur utangarðsmaður sem gæti barist gegn spillingu í Washington og beitt viðskiptaviti sínu til þess að koma lagi á fjármál ríkisins. Hann sagðist ætla að spara ríkissjóðnum allt að 180 milljarða dollara á ári með því að uppræta sóun og misnotkun ríkisfjármuna. Perot talaði jafnframt fyrir auknu beinu lýðræði í bandarískum stjórnmálum með fjölgun þjóðaratkvæðagreiðslna og sagðist vilja koma á einróma stjórn með stofnun fjölda "rafeindaráðhúsa."

Margar tillögur Perots féllu vel í kramið meðal bandarískra kjósenda og í skoðanakönnunum mældist Perot um skeið með meira fylgi en bæði sitjandi forseti Bandaríkjanna, Repúblikaninn George Bush, og mótframbjóðandi hans úr Demókrataflokknum, Bill Clinton. Í þessum könnunum höfðaði Perot jafnt til hefðbundinna kjósenda beggja hefðbundnu stjórnarflokkanna.

Í júlí 1992 tilkynnti Perot óvænt að hann hygðist hætta við framboð sitt. Hann lýsti því yfir að hann vildi koma í veg fyrir að enginn frambjóðandi fengi meirihluta í kjörmannaráðinu og að fulltrúadeild Bandaríkjaþings yrði þá falið að velja forsetann. Jafnframt sagðist hann gefa stóru flokkunum tveimur tækifæri til að sýna að þeim væri alvara í efnahagsmálum. Með því að draga framboð sitt til baka kom Perot í veg fyrir að mótframbjóðendur hans og fjölmiðlar héldu áfram að rannsaka feril hans til að grafa upp upplýsingar sem gætu komið höggi á hann. Hann losaði sig einnig við stjórnarteymi kosningabaráttu hans sem hann var ekki ánægður með. Þrátt fyrir að vera hættur við framboð hélt Perot þó áfram að koma fram opinberlega og fjármagna kosningaherferðina.

Í október tilkynnti Perot að hann væri hættur við að hætta við og myndi bjóða sig fram eftir allt saman. Hann tilkynnti jafnframt að stríðshetjan James Stockdale yrði varaforsetaefni hans í kosningunum. Með þessum viðsnúningi hafði Perot hins vegar tapað tiltrú margra stuðningsmanna sinna og mældist nú langt á eftir Clinton og Bush í skoðanakönnunum. Perot hafði komist á kosningaseðil í öllum fylkjum Bandaríkjanna og fékk því að taka þátt í sjónvarpskappræðum forsetaframbjóðendanna og með góðri frammistöðu sinni þar vann hann sér aftur nokkurn stuðning. Framboð hans náði þó aldrei aftur þeim meðbyr sem það hafði haft við upphaf ársins.

Þegar forsetakosningarnar 1992 voru haldnar hlaut Perot 19% atkvæða og lenti í þriðja sæti á eftir Clinton, sem hlaut 43% atkvæða, og Bush, sem hlaut 37,4%. Perot sótti fylgi um allt landið en þar sem hann hlaut ekki meirihluta atkvæða í neinu fylki hlaut hann engin atkvæði í kjörmannaráðinu sem kýs forsetann. Framboð Perots var engu að síður eitt fylgismesta óháða framboð í bandarískri stjórnmálasögu.

Forsetaframboð 1996
Perot bauð sig aftur fram til forseta í forsetakosningunum 1996, í þetta sinn fyrir nýstofnað stjórnmálaafl, Umbótaflokkinn. Í þessum kosningum náði Perot aldrei jafnmiklu fylgi og árið 1992 og á kjördag lenti hann í þriðja sæti á eftir Clinton forseta og Bob Dole, frambjóðanda Repúblikana. Í þetta sinn hlaut Perot 8,4% atkvæða gegn 40,7% sem Dole hlaut og 49,2% sem Clinton hlaut.

Dauði
Ross Perot lést þann 9. júlí árið 2019 úr hvítblæði sem hann hafði greinst með fyrr sama ár.

Tilvísanir

Bandarískir athafnamenn
Bandarískir milljarðamæringar
Bandarískir sjóliðar
Bandarískir stjórnmálamenn
Frambjóðendur til embættis forseta Bandaríkjanna 1992
Frambjóðendur til embættis forseta Bandaríkjanna 1996
Mannvinir

Ross Perot


Galeottiella, maleni rod trajnica smješten u vlastiti podtribis Galeottiellinae, dio tribusa Cranichideae. Vrste roda Galeottiella su kaćunovke iz visokih planina Meksika i susjedne Gvatemale.

Vrste
 Galeottiella orchioides (Lindl.) R.González ex Rutk., Mytnik & Szlach.
 Galeottiella sarcoglossa (A.Rich. & Galeotti) Schltr.

Izvori

Cranichideae

Galeottiella


La motonave Mar Cantábrico  fue un transporte de guerra abordado y capturado el 8 de marzo de 1937, en aguas del cabo Mayor en la costa cantábrica, por el crucero pesado Canarias de la Armada del bando sublevado en la Guerra Civil Española. Tras su captura fue transformado en crucero auxiliar del bando nacional.
En el otoño de 1937 intercepta el carguero griego Victoria, que con 6.600 trb fue el mayor buque civil apresado en toda la contienda.

El buque
Construido en 1930 para la Compañía Marítima del Nervión en los astilleros Euskalduna de Bilbao, con las siguientes características: 6 632 toneladas de registro bruto y 7 500 de carga, 123 metros de eslora, 16,36 de manga y 10,36 de puntal. Su planta propulsora la constituían dos motores Diesel, con una potencia de 4 500 caballos que le permitían alcanzar una velocidad de 15 nudos. Disponía de algunos camarotes.

Guerra Civil

En julio de 1936 se encontraba en el puerto de Valencia donde fue incautado. Destinado a buque prisión, allí fueron recluidos los militares de la guarnición que se habían rendido al fracasar en Valencia el golpe de Estado en España de julio de 1936.

El 6 de agosto embarca las tropas que al mando del capitán Uribarri ocupan si dificultad las Islas Pitiusas, primera fase del fracasado Desembarco de Mallorca. Las disputas con el jefe de la expedición, el capitán del aire Alberto Bayo, obligan a Uribarri a regresar a Valencia con sus tropas en el Mar Cantábrico. El buque acude al puerto de Mahón y en la madrugada del 16 de agosto transporta una parte importante de la guarnición de Menorca que desembarca en Mallorca junto con la expedición de milicianos de Bayo procedentes de Cataluña que habían tomado Ibiza. Por el fracaso en el desembarco fue destituido el capitán de la nave, siendo reemplazado por Serafín Santa María.

Viaje a Estados Unidos
El Mar Cantábrico recibió la orden de viajar a Nueva York para recoger un cargamento de armamento y material de aviación (según el corresponsal de The Times llevaría 11 aviones, 32 cocinas de campaña, y alimentos y ropa), por un valor de casi tres millones de dólares que fueron pagados a la compañía Vimalert de Jersey City, que posiblemente era una empresa fantasma soviética.

En ese momento Estados Unidos mantenía una política de no intervención, pero solo tenía fuerza moral sobre sus ciudadanos, no legal, algo que estaba a punto de cambiar porque el Senado había aprobado el 6 de enero de 1937 una ley una de cuyas consecuencias sería la prohibición de enviar remesas de armas a España. Cuando la ley entró en vigor dos días después, el 8 de enero, el Mar Cantábrico ya había zarpado.

Las gestiones realizadas por Félix Gordón Ordás fructifican y pese a que el 6 de enero de 1937 el Senado de los Estados Unidos aprueba la Neutrality Act por 80 votos a favor y ninguno en contra, el Mar Cantábrico consigue zarpar con su cargamento de armas, aunque no pudo cargar con diez modernos aviones.
La noticia de la salida fue conocida por el bando nacional.

Hace escala en el puerto de Veracruz donde completa carga, partiendo hacia España el 19 de febrero de 1937. Un agente nacional destacado en México precisa su verdadero rumbo.

El barco partió de Veracruz con un cargamento dividido en tres destinos: Barcelona, Bilbao y Santander, para confundir a los agentes de Franco. El capitán abre un sobre un día después de la salida del puerto y en su interior está la clave X (realizada por el embajador Gordón Ordás) y el destino: Santander.

Clave X: la clave del Mar Cantábrico
La derrota, la fecha y el lugar de la llegada del buque no se mantuvieron en secreto porque los diversos mensajes que envió el ministro de Marina y Aire Indalecio Prieto al presidente del gobierno vasco José Antonio Aguirre avisándole de que el barco llegaría a Santander el 5 o el 6 de marzo, primero, y luego el 8 de marzo, además de decirle qué claves llevaba y dándole detalles del cargamento, fueron interceptados por los nacionales. También es posible que los nacionales conociesen el rumbo por lo que les hubieran dicho los oficiales del destructor José Luis Díez que habían desertado en Burdeos después de la batalla del cabo Machichaco del 5 de marzo de 1937.

El Mar Cantábrico disponía de una clave para comunicarse con Madrid por radio. Para algunos autores el desciframiento por los servicios criptoanalíticos franquistas tuvo un papel decisivo en la captura del buque.

El ministro de Marina y Aire, Indalecio Prieto Tuero, transmitió tres mensajes (dos el 21 de febrero y otro poco antes de la fecha de arribada del carguero al golfo de Vizcaya) que facilitaron al crucero Canarias la localización exacta del Mar Cantábrico. La Segunda Sección de Estado Mayor de la Comandancia General de Baleares disponía de un Negociado de Información cuyo técnico era el teniente Baltasar Nicolau Bordoy e integrado tanto por pacientísimos escuchas de turnos, empleados de Telégrafos, y por descifradores reclutados entre jugadores de ajedrez y crucigramistas. Durante la guerra civil consiguieron descifrar, al menos, cuarenta y cuatro claves y códigos. Un par ("Victoria" y "Bocho") tienen que ver con la captura del "Mar Cantábrico".

En la base naval de Ferrol, el Estado Mayor conocía desde cuatro día antes de la captura la aproximación del "Mar Cantábrico" hacia el norte. Este conocimiento se prueba en el hecho de que el "Canarias" fue destinado a la vigilancia de la zona portuaria de Bilbao, obligándole la Base sorpresivamente a cambiar su rumbo cuando se dirigía al Mediterráneo el 4 de marzo después de una reparación en los astilleros ferrolanos. Como se relata en "Armas para la República".

Abordaje por el crucero Canarias

De Ferrol había salido el crucero Canarias al mando del capitán de navío Salvador Moreno, con la misión de interceptar a los mercantes Galdames y Mar Cantábrico, de los que se tenía información de que llevaban armas y suministros para la República.

Para ponerlo más difícil la motonave cambia su nombre por el británico de Adda matriculado en New Castle, emplea lonas embreadas para alterar su perfil y cambia colores. Manuel Azaña recibe una comunicación de Indalecio Prieto indicándole como el 8 de marzo se aproximaría al puerto de Santander.

La dotación del Canarias asume las operaciones de abordaje y captura del transporte de guerra y su dificilísima conducción al puerto de Ferrol, en medio de una mar bravía y amenazado por los incendios y las explosiones constantes de parte de las toneladas de municiones que transportaba.

Crucero Auxiliar
El 22 de mayo de 1937 el Mar Cantábrico se incorpora como transporte de guerra a la flota nacional una vez reparado y el 25 de junio se transforma en crucero auxiliar, con el montaje en cubierta de piezas de artillería, ametralladoras y cañones antiaéreos, interviniendo el 23 de diciembre en la incursión al puerto de Castellón.

El 5 de marzo de 1939 acude a Cartagena en auxilio de los sublevados y ante la imposibilidad de entrar en el puerto intenta el sin éxito el desembarco en Portman en la mañana del 7 de marzo.

En esta operación sobre Cartagena, el buque es utilizado como buque insignia por el almirante jefe de la flota sublevada, Francisco Moreno, hermano del comandante del "Canarias".

Laureada Colectiva
El 30 de septiembre de 1938 fue concedida la Cruz Laureada de San Fernando al teniente de navío D. Alfredo Lostau Santos y la Laureada Colectiva a la dotación de presa del "Mar Cantábrico" entre cuyos marineros figuraba Carlos María Rey-Stolle.

Buque mercante
En 1939 el Segundo Gobierno de Francisco Franco devuelve el buque a sus propietarios y tras deshacer las reformas que lo habían convertido en una unidad de la armada retornó en 1940 a la actividad comercial.

En 1967 la naviera vende a su hermano, Mar Negro a una sociedad mancomunada por las empresas montañesas Naviera Castilla y Transportes de Petróleos, permaneciendo en la matrícula de Bilbao como Río Pisueña. En 1971 fue adquirido por el armador mexicano Navimex y con el nombre de Río Frío cubre su última etapa, siendo desguazado en Kaohsiung el año 1973.

Referencias

Bibliografía

Batallas de la Armada de España
Batallas de la guerra civil española
Buques de guerra de los años 1930
España en 1937
Guerra civil española en Cantabria
Batallas navales de la guerra civil española
Buques de la guerra civil española

Mar Cantábrico (1930)


Paula Castaño (Cartagena, Colombia, 1 de enero de 1983) es una actriz colombiana conocida por participar en cine en las películas colombianas El cielo interpretando a "Ángela" y en El arriero interpretando a "Virginia" en el 2009, año en donde debutó como actriz. Luego participó en telenovelas como Chepe Fortuna, La traicionera, Niche, y Diomedes, el Cacique de La Junta.las Villamizar " interpretando a "Sara" Además ha participado en obras de teatro como No sé si cortarme las venas o dejármelas largas en el papel de Julia

Biografía
Paula inició su carrera en la televisión en el 2000 como presentadora y coguionista del Magazín cultural La Cúpula emitido por un canal regional de Cartagena de Indias. Como actriz debutó en la película colombiana El cielo dirigida por Alessandro Basile interpretando a "Ángela": la película fue rodada en el 2001 pero no se estrenó en los cines colombianos hasta el 2009. Paula viajó a Madrid, España para realizar sus estudios en Arte dramático en la escuela "La Cuarta Pared" y luego se especializó en "Dirección de actores" con Jaume Nadal en Barcelona en el 2006. En España actuó en obras de teatro como El piano y Estación de juego y en cortometrajes como Tentación, Test para tontos, Silhouettes, El cielo por la ventana y See You una obra hablada en inglés en el 2006 además de participar como asistente de dirección en varias obras teatrales.

En su regreso a Colombia participó de la película El arriero interpretando el papel de "Virginia". Luego hizo su primer papel en la televisión con su personaje de "Milagros" en la telenovela Chepe Fortuna en el 2010 y continuó con personajes en La traicionera, Lynch, Niche y en el 2015 como "Betsy Liliana" en Diomedes, el Cacique de La Junta.

Filmografía

Televisión

Cine

Teatro

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Cartagena de Indias
Actrices de televisión de Colombia
Actrices de cine de Colombia
Actrices de teatro de Colombia

Paula Castaño


Los reyes del mundo  é um filme dos gêneros drama e road movie coproduzido internacionalmente em 2022 e dirigido por Laura Mora. Ambientado em Medellín, o filme é sobre cinco amigos adolescentes que vivem nas ruas. Como resultado, eles deixam a cidade colombiana para recomeçar no campo. O filme estreou em setembro de 2022 no 70º Festival Internacional de Cinema de San Sebastián, onde ganhou a Concha de Ouro de Melhor Filme.

Sinopse
Rá, Culebro, Sere, Winny e Nano vivem nas ruas de Medellín. As cinco crianças não têm mais contato com suas famílias. Eles formam uma espécie de clã fraterno no qual devem abrir caminho em um mundo paralelo sem leis. Ao fazer isso, defendem ideais como amizade e dignidade, mas também exibem desobediência e resistência. Numa perigosa viagem entre o delírio e o nada, o grupo sai da cidade e adentra-se nas profundezas do interior colombiano. Lá eles esperam encontrar um pedaço de terra que Rá herdou de sua falecida avó. Como milhares de outros colombianos, ela já foi violentamente expulsa pelos paramilitares. Após sua morte, Rá recebeu a "terra prometida" por meio de um programa de restituição do governo. Os meninos fazem amigos que os ajudam a avançar, mas também os alertam sobre os perigos de sua companhia. Eles também conhecem profissionais do sexo que lhes fornecem cuidados de maternidade de curto prazo.

Elenco

 Carlos Andrés Castañeda como Rá
 Davison Florez como Sere
 Brahian Acevedo como Nano
 Cristian Campaña como Winny
 Cristian David Duque como Culebro

Lançamento

Festivais
Los reyes del mundo estreou em 21 de setembro de 2022 no 70º Festival Internacional de Cinema de San Sebastián. A obra foi previamente exibida para distribuidores internacionais no Festival Internacional de Cinema de Toronto de 2022, juntamente com outros dez filmes aclamados pela crítica. Seguiram-se outros convites nos programas dos festivais de cinema de Zurique (setembro) e Chicago (outubro).

Teatral
O filme foi lançado nos cinemas na Colômbia em 13 de outubro de 2022, com números de público de abertura abaixo das expectativas (28.117 ingressos nos primeiros 5 dias de exibição nos cinemas).

Internacional
Em 24 de outubro de 2022, a Netflix adquire o filme para distribuição nas Américas (exceto Colômbia e México), estreando na plataforma em 4 de janeiro de 2023. A Bteam Pictures fez a distribuição nos cinemas da Espanha.

Recepção
Cristóbal Soage (Cineuropa) elogiou o filme como uma "obra extraordinária" e a diretora Mora "como um dos maiores talentos do cinema latino-americano moderno", bem como os jovens actores com o mesmo nome. É "uma história alucinógena tão cruel e dolorosa quanto fascinante". Ele também adorou o trabalho de câmera de David Gallego, que captura "a beleza comovente da selva colombiana [...] em todo o seu esplendor". Soage descreveu as cenas entre os meninos e as profissionais do sexo como "particularmente comoventes". "No final, sentimos que assistimos a uma obra importante, um retrato de um tempo e de um lugar tão abrangente e preciso quanto poético e comovente", diz o crítico.

Guy Lodge (Variety) viu um "drama cru e inusitado sobre a maioridade" que transcende o sentimentalismo que tende a dominar o gênero "com uma energia delirante e até surreal em seus cinco andares de crianças de rua de Medellín".

Prêmios
Por Los reyes del mundo, Laura Mora ganhou a Concha de Ouro no Festival Internacional de Cinema de San Sebastián, além do Prêmio Feroz Zinemaldia e o Prêmio SIGNIS da Associação Católica Mundial pela comunicação. Também foi convidado para competições internacionais de longas-metragens nos festivais de Zurique e Chicago.

Ver também

 Lista de inscrições ao Oscar 2023 de melhor filme internacional

Filmes de drama da Colômbia
Filmes de drama da década de 2020
Filmes gravados na Colômbia
Filmes ambientados na Colômbia
Filmes em língua espanhola

Los reyes del mundo


Halk arasında "beyin yiyen amip" olarak bilinen Naegleria fowleri, teknik olarak gerçek amip olarak sınıflandırılmayan Percolozoa şubesine ait Naegleria cinsinin bir türüdür, ancak şekil değiştiren bir amipoflagellat ekskavattır. Patojenik olabilen, serbest yaşayan, bakteri yiyen bir mikroorganizmadır ve naegleriasis veya primer amipli meningoensefalit (PAM) adı verilen son derece nadir, ani, şiddetli ve genellikle ölümcül bir beyin enfeksiyonuna neden olur. Bu mikroorganizma tipik olarak göletler, göller, nehirler, kaplıcalar, endüstriyel veya enerji santrallerinden gelen sıcak su deşarjı, jeotermal kuyu suyu, kötü bakımlı veya minimum klorlu (0,5 mg/m3 altında) yüzme havuzları, su ısıtıcıları, toprak ve musluk suyuna bağlı borular gibi ılık tatlı su kaynaklarında bulunur. Amoeboid ya da geçici kamçılı evrede görülebilir.

Etimoloji
Organizmaya, Adelaide Çocuk Hastanesinde Avustralyalı bir patolog olan ve primer amipli meningoensefalit vaka raporlarının orijinal serisinin ilk yazarı olan Malcolm Fowler'ın adı verilmiştir.

Yaşam döngüsü

Naegleria fowleri termofilik, serbest yaşayan bir amiptir. Sıcak ve ılık tatlı su havuzlarında, göllerde ve nehirlerde ve kaplıcaların çok ılık sularında bulunur. Su sıcaklığı yükseldikçe sayıları da artar. Amip, 1960'larda Avustralya'da tanımlanmıştır ancak Amerika Birleşik Devletleri'nde evrimleşmiş gibi görünmektedir. N. fowleri kist, trofozoit (ameboid) ve biflagellat olmak üzere üç şekilde görülür. Sadece amoeboid trofozoit evresinin bulunduğu katı insan dokusunda kist oluşturmaz, ancak kamçılı formu beyin-omurilik sıvısında bulunmuştur.

Kist aşaması
Trofozoitler, ortamın geçici olarak sert olduğu zamanlarda hayatta kalmak için kist formuna dönüşür. Kist, tek bir çekirdeği çevreleyen, yaklaşık 7-15 µm çapında, küresel, tek katmanlı, pürüzsüz bir duvardır.

Kist, amip için olumsuz koşullara direnen, esnek ve yaşamı koruyan bir kapsüldür. Kist oluşumuna neden olan faktörler arasında yiyecek eksikliği, aşırı kalabalık, kuruma, atık ürünlerin birikmesi ve soğuk ortam yer alır. Koşullar iyileştiğinde, amip kistin ortasında görülen gözenek veya ostiole yoluyla kaçabilir. N. fowleri'nin 10 °C'nin altındaki sıcaklıklarda kistleştiği tespit edilmiştir.

Trofozoit aşaması
Trofozoit, organizmanın aktif olarak beslenebildiği ve bölünebildiği, insanlar için enfektif aşamadır. Trofozoit, olfaktör epiteline tutunur ve burada olfaktör hücresi aksonunu takip ederek kribriform plakadan (burun boşluğunda) beyne ulaşır. Protozoan organizmanın 25 °C civarında dönüşen ve 42 °C civarında en iyi şekilde büyüyen bu üreme aşaması, ikili fisyon yoluyla çoğalır.

Trofozoitler bir çekirdek ve onu çevreleyen esnek bir zar ile karakterize edilir. Pseudopodia ile hareket ederler, yani vücutlarının hücre zarının bazı kısımlarını (pseudopodlar) uzatırlar ve daha sonra hareketi zorlamak için bunları protoplazma ile doldururlar. Psödopodlar hücre boyunca farklı noktalarda oluşur ve böylece trofozoitin yön değiştirmesine izin verir. Serbest yaşam durumlarında trofozoitler bakterilerle beslenir. Dokularda, kırmızı kan hücrelerini fagosite ettikleri (avı içine alıp sindirerek tükettikleri) ve sitolitik maddeler salgılayarak ya da sitolitik membran proteinlerini kullanarak hücreden hücreye temas yoluyla dokuyu tahrip ettikleri görülmektedir.

Kamçılı
Kamçılıyken armut şeklindedir ve iki kamçılıdır. Bu aşama yüzme veya dalış sırasında burun boşluğuna solunabilir. Bu iki kamçılı form, trofozoitler damıtılmış suya yerleştirme gibi iyonik konsantrasyonda bir değişikliğe maruz kaldığında ortaya çıkar. Kamçılı form insan dokusunda bulunmaz, ancak beyin-omurilik sıvısında bulunabilir. Burun boşluğuna girdikten sonra kamçılı form trofozoite dönüşür. Kamçılı formun trofozoite dönüşümü birkaç saat içinde gerçekleşir.

Ekoloji
Naegleria fowleri toprak ve suda yaşayan ekskavatlardır. N. fowleri kurumaya ve aside karşı duyarlıdır. Deniz suyunda hayatta kalamaz. Bu amip en iyi orta derecede yüksek sıcaklıklarda büyüyebilir ve bu da yaz aylarındaki enfeksiyonları daha olası hale getirir. N. fowleri fakültatif bir termofildir ve 46 °C'ye kadar sıcaklıklarda büyüyebilir. Yeterli bakteriyel besin kaynağına sahip ılık, tatlı su amipler için bir yaşam alanı sağlar. İnsan yapımı su kütleleri, bozulmuş doğal habitatlar veya topraklı ve klorsuz / filtrelenmemiş su bulunan alanlar, birçok amip enfeksiyonunun meydana geldiği yerlerdir.

N. fowleri'nin kargaşa dönemlerinde geliştiği görülmektedir; flagellat-boş hipotezi Naegleria'nın başarısının normal, termosensitif protozoal faunanın tükenmiş popülasyonundan kaynaklanan rekabetin azalmasına bağlı olabileceğini açıklamaktadır. Başka bir deyişle, N. fowleri, besin kaynağını tüketen diğer yırtıcıların yokluğunda büyür. Bu hipotez, termal kirlilik gibi insan kaynaklı rahatsızlıkların, kaynak rakiplerini ortadan kaldırarak N. fowleri bolluğunu artırdığını öne sürmektedir. Ameoboflagellatlar, dağılma için evrimleşmiş hareketli bir kamçılı evreye sahiptir ve bu da bir ortam rakip organizmalardan temizlendiğinde avantajlıdır.

Patojenite

N. fowleri, naegleriasis (primer amipli meningoensefalit, amipli ensefalit/menenjit veya sadece Naegleria enfeksiyonu olarak da bilinir) adı verilen ve genellikle ölümcül olabilen bir beyin enfeksiyonuna neden olabilir. Enfeksiyonlar çoğunlukla N. fowleri içeren suyun burun yoluyla solunması ve ardından burun ve koku alma sinir dokusuna girerek kribriform plakadan beyne gitmesiyle ortaya çıkar. N. fowleri kontamine suyun yutulmasıyla enfeksiyona neden olmaz. Enfeksiyonlar tipik olarak sıcak iklim tatlı sularında yüzdükten sonra ortaya çıkar, ancak Minnesota, ABD gibi daha soğuk iklimlerde de vakalar görülmüştür. Nadir vakalarda enfeksiyon, burun çaydanlığı gibi bir burun çalkalama cihazındaki kontamine su ile burun veya sinüs çalkalamadan kaynaklanmıştır.

N. fowleri normalde bakterileri yer, ancak insan enfeksiyonları sırasında trofozoitler astrositleri ve nöronları tüketir. N. fowleri'nin kribriform plakadan geçmeyi tercih etmesinin nedeni bilinmemektedir, ancak nörotransmitter asetilkolinin bir uyarıcı olarak hareket ettiği öne sürülmüştür, çünkü hayvan CHRM1'in yapısal bir homologunun Naegleria ve Acanthamoeba'da mevcut olduğu gösterilmiştir.

N. fowleri flagellatlarına burundan maruz kalındıktan sonra semptomların ortaya çıkması bir ile dokuz gün (ortalama beş) sürer. Belirtiler arasında baş ağrısı, ateş, bulantı, kusma, iştah kaybı, zihinsel durum değişikliği, koma, göz kapağı düşüklüğü, bulanık görme ve tat alma duyusunun kaybı yer alabilir. Daha sonraki belirtiler arasında boyun tutulması, konfüzyon, dikkat eksikliği, denge kaybı, nöbetler ve halüsinasyonlar yer alabilir. Belirtiler ortaya çıkmaya başladıktan sonra ölüm genellikle iki hafta içinde gerçekleşir. N. fowleri ile enfekte olmuş bir kişi enfeksiyonu başka bir kişiye yayamaz. 2009'dan 2017'ye kadar Amerika Birleşik Devletleri'nde 34 enfeksiyon rapor edilmiştir.

Nadiren gözlemlense de Naegleria fowleri enfeksiyonu hayvanlarda görülebilir. Deneysel olarak fareler, kobaylar ve koyunlar enfekte olmuştur ve Güney Amerika tapirleri ve sığırların naegleriasise yakalandığı rapor edilmiştir. Hayvan enfeksiyonu muhtemelen oldukça göz ardı edilmektedir.

Tedavi

Temel antimikrobiyal tedavi, hücre zarı sterollerine bağlanarak patojeni inhibe eden ve böylece hücre zarının bozulmasına ve patojenin ölümüne yol açan antifungal ilaç amfoterisin B'den oluşur; ancak bu tedaviyle bile ölüm oranı %95'ten fazladır. Günümüzde yeni tedaviler aranmaktadır. Hücre hayatta kalma sinyal yolu PI3K/Akt/mTOR'u bozarak patojeni inhibe eden antiparazitik bir ilaç olan Miltefosin, karışık sonuçlarla birkaç vakada kullanılmıştır.

Etkili tedavi için kilit faktör tanı hızıdır. Naegleriasis nadir görülen bir durumdur ve genellikle olası bir tanı olarak düşünülmez; bu nedenle, klinik laboratuvarın mikroorganizmayı tanımlaması, amip etiyolojisinin ilk kez düşünüldüğü an olabilir. Hızlı tanımlama, tanı ve tedavide gecikmelerin önlenmesine yardımcı olabilir. Amip kültürleri ve N. fowleri için gerçek zamanlı PCR çalışmaları naegleriasis için tanı koydurucudur, ancak çoğu kurumda hazır bulunmazlar ve bir referans laboratuvarında gerçekleştirilmeleri gerekir. Naegleriasisin 1 ile 7 gün arasında değişen değişken bir inkübasyon süresi olduğundan, hastanın başvuru zamanı da mikroorganizmanın tanımlanmasını etkileyebilir. Naegleriasisin klinik belirtileri ateş, ense sertliği ve şiddetli baş ağrısı gibi bakteriyel ve viral menenjitlere benzer. Semptomlar uzun süreli bulantı, kusma ve hatta nöbetlere kadar ilerleyebilir. Hastalık 7-10 gün gibi kısa bir sürede ölüme yol açabilen akut hemorajik nekrotizan meningoensefalite ilerleyebilir. Tedavide değişken bir gecikme, semptomların ortaya çıkması; sağlık kuruluşuna tedavi için varış; tanı çalışması (muhtemelen bakteriyel menenjitin ilk tanısı) ve son olarak tanıdan, önerilen tedavinin başlatılmasına kadar geçen süre dahil olmak üzere bakımın birçok aşamasındaki zaman aralıklarına ikincil olabilir. Naegleriasisin başarılı tedavisi nadir görülen bir durumdur ve ancak doğru tanı konulduktan sonra denenebilir; bu da mikroorganizmanın tıbbi teknoloji uzmanları ve patologlar tarafından hızlı bir şekilde tanınmasına bağlıdır. Tıbbi teknologların zamanında BOS değerlendirmesi yapmaları, naegleriasis tanısını araştırmaları ve özellikle yaz aylarında menenjit ortamında amip aramaları kritik önem taşımaktadır.

Ayrıca bakınız
 Entamoeba histolytica - amoebiasis veya amipli dizanteriye neden olan bir amip
 Nekrotizan fasiit - belirli bakteri türlerinin neden olduğu "et yiyen hastalığı"
 Toxoplasma gondii - toksoplazmoz hastalığına neden olan ve kedi tarafından taşınan protozoon

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Hastalık Kontrol ve Önleme Merkezlerinden Naegleria bilgi sitesi

Termofiller
1970'te tanımlanan türler
Percolozoa
Parazitik excavata

Naegleria fowleri


المنتتدى العالمي للماء هو أكبر تظاهرة عالمية تتناول قضايا الماء، وهو ينظم كل ثلاث سنوات من طرف المجلس الدولي للماء بمشاركة البلد المنظم. ويتم اختيار تاريخ المنتدى في شهر مارس لكن يستثنى اليوم العالمي للماء في 22 مارس.

التسلسل الزمني للمنتديات السابقة
 أول منتدى كان في مراكش ب سنة 1997 .
 ثاني منتدى كان في لاهاي ب سنة 2000 .
 ثالث منتدى كان ب ونظم في ثلاث مدن هي أوساكا، كيوتو وشيغا (محافظة) سنة 2003 .
 رابع منتدى كان بمكسيكو ب سنة 2006 .
 خامس منتدى كان بإسطنبول ب سنة 2009 .
 سادس منتدى كان بمرسيليا ب سنة 2012 .
 سابع منتدى كان بدايغو ب سنة 2015 .
 ثامن منتدى كان ببرازيليا ب سنة 2018 .

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي على الشبكة

انظر أيضا
 يوم الماء العالمي

مراجع

بيئة طبيعية
ماء
مؤتمرات دولية

المنتدى العالمي للماء


Nicolas Meloche (né le  à LaSalle dans la province de Québec au Canada) est un joueur professionnel canadien de hockey sur glace. Il évolue au poste de défenseur.

Biographie

Statistiques
Pour les significations des abréviations, voir statistiques du hockey sur glace.

En club

|-
| 2013-2014 || Drakkar de Baie-Comeau || LHJMQ ||54 ||6 ||19 ||25 ||47 ||22 ||0 ||8 ||8 ||8
|-
| 2014-2015 || Drakkar de Baie-Comeau || LHJMQ ||44 ||10 ||24 ||34 ||99 ||12 ||4 ||6 ||10 ||22
|-
| 2015-2016 || Drakkar de Baie-Comeau || LHJMQ ||25 ||8 ||8 ||16 ||54 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2015-2016 || Olympiques de Gatineau || LHJMQ ||28 ||5 ||12 ||17 ||38 ||9 ||1 ||2 ||3 ||10
|-
| 2016-2017 || Olympiques de Gatineau || LHJMQ ||26 ||7 ||14 ||21 ||38 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2016-2017 || Islanders de Charlottetown || LHJMQ ||35 ||9 ||17 ||26 ||35 ||13 ||3 ||4 ||7 ||30
|-
| 2017-2018 || Rampage de San Antonio || LAH ||58 ||5 ||12 ||17 ||59 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2017-2018 || Eagles du Colorado || ECHL ||5 ||1 ||0 ||1 ||0 ||24 ||1 ||5 ||6 ||41
|-
| 2018-2019 || Eagles du Colorado || LAH ||55 ||6 ||15 ||21 ||53 ||4 ||0 ||2 ||2 ||0
|-
| 2019-2020 || Barracuda de San José || LAH ||41 ||0 ||7 ||7 ||34 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2020-2021 || Sharks de San José || LNH  ||7 ||0 ||1 ||1 ||0 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2020-2021 || Barracuda de San José || LAH ||29 ||0 ||9 ||9 ||28 ||4 ||1 ||3 ||4 ||2
|-
| 2021-2022 || Sharks de San José || LNH ||50 ||2 ||5 ||7 ||39 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2021-2022 || Barracuda de San José || LAH ||10 ||1 ||0 ||1 ||14 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2022-2023 || Wranglers de Calgary || LAH || 64 ||4 ||17 ||21 ||66 ||5 ||0 ||0 ||0 ||6
|-
| 2023-2024 || Salavat Ioulaïev Oufa || KHL || || || || || ||

Au niveau international

| 2014 || align="left"| Défi mondial -17 ans ||6 ||1 ||1 ||2 ||4 || align="left"| place
|-
| 2014 || align="left"| Ivan Hlinka -18 ans ||5 ||0 ||1 ||1 ||6 || align="left"| Médaille d'or

Récompenses
2013-2014 : nommé dans la première équipe d'étoiles des recrues de la LHJMQ.

Références

Naissance en juillet 1997
Naissance à Montréal
Joueur international canadien de hockey sur glace
Défenseur de hockey sur glace
Choix de repêchage de l'Avalanche du Colorado
Joueur du Drakkar de Baie-Comeau
Joueur des Olympiques de Gatineau
Joueur des Islanders de Charlottetown
Joueur du Rampage de San Antonio
Joueur des Eagles du Colorado (ECHL)
Joueur des Eagles du Colorado
Joueur du Barracuda de San José
Joueur des Sharks de San José
Joueur des Wranglers de Calgary (LAH)

Nicolas Meloche


ගලේවෙල  යනු ශ්‍රී ලංකාවේ මධ්‍යම පළාතේ	මාතලේ දිස්ත්‍රික්කයේ	පිහිටි නගරයකි. ගලේවෙල ප්‍රාදේශීය සභාව මගින් පාලනය සිදුකරයි.

ආශ්‍රිත ලිපි
ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය සභා
ශ්‍රී ලංකාවේ නගර ලැයිස්තුව

බාහිර සබැදි
Department of Census and Statistics -Sri Lanka

ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන

ගලේවෙල


Omo, rijeka u Etiopija
 Omotski narodi, žive oko rijeke Omo
 Nacionalni park Omo, u Etiopiji

Omo (razdvojba)


Mareşal, Türk Kara Kuvvetleri ve Türk Hava Kuvvetlerinde en yüksek olan askerî rütbe. Türk Deniz Kuvvetlerindeki karşılığı büyükamiraldir. Bu rütbe en yüksek askerî rütbe olmakla beraber diğer rütbelerden önemli bir farkı kıdem ve bekleme ile kazanılamamasıdır. Bu rütbe savaşta üstün yararlılıkları görülen ve en az orgeneral ya da oramiral rütbesine sahip subaylara TBMM tarafından ilgili kanuna dayanarak verilir.

NATO kodu OF-10'dur.

Köken bilimi
Mareşal sözcüğü Türkçeye Fransızca maréchal kelimesinden geçmiştir. Maréchal (nalbant, komutan) sözcüğü, Latince kökenli mariscalcus sözcüğünden gelir. Latince Mariscalcus kelimesi, Cermence (Eski Almanca) at ve uşak kelimelerinden unsurlar taşır.

Tarihçe

Osmanlı İmparatorluğu

Türkiye Cumhuriyeti
Müşîr, 1923-1935 yılları arasında Türkiye Cumhuriyeti'ndeki en yüksek askerî rütbedir. 10 Haziran 1935 tarihinde kabul edilen
"2771 sayılı Ordu Dâhili Hizmet Kanunu" ile Türkçe karşılığı mareşal olmuştur.

Türk Silahlı Kuvvetleri'nde savaşta olağanüstü yararlılıkları görülen en az orgeneral (denizci ise oramiral) rütbesine sahip hayattaki ya da ölmüş olan orgenerallere, TBMM tarafından kanunla verilen bir askerî rütbedir. Bu rütbe yukarıda belirtilen şartlar haricinde süre beklemeyle kazanılamamaktadır.

Günümüze kadar iki asker müşir (mareşal) rütbesine terfi ettirildi:

Rütbeler

Türkiye

Osmanlı İmparatorluğu
1909-1920

Kaynakça

Mareşal (Türkiye)


යනු ජපනයේ ඔකිනාවා ප්‍රාන්තය තුළ පිහිටි දූපත් සමූහයක් වේ. එසේම එය ප්‍රාන්තයේ ප්‍රධාන දූපත් සමූහය වෙයි.

ආශ්‍රිත

 Names of Okinawa

මූලාශ්‍ර

Archipelagoes of Japan
Islands of Okinawa Prefecture
Archipelagoes of the Pacific Ocean

ඔකිනාවා දූපත්


Walenty Wójcik (* 9. September 1914 in Byszówka; † 22. November 1990 in Sandomierz) war ein polnischer römisch-katholischer Geistlicher und Weihbischof in Sandomierz.

Leben
Der Sohn von Walenty und Franciszka Wójcik besuchte das Gymnasium und trat nach dem Abitur 1934 ins Priesterseminar in Sandomierz ein. Am 11. Juni 1939 wurde er zum Priester geweiht. Während des Zweiten Weltkrieges arbeitete er in der Gemeindepastoral. Im Dezember 1945 begann er ein Studium an der Fakultät für Kirchenrecht an der Katholischen Universität Lublin und promovierte dort. Er wurde Professor und Präfekt am Priesterseminar im Sandomierz, dann Notar und Richter am Diözesangericht.

Am 26. Oktober 1960 ernannte ihn Papst Johannes XXIII. zum Weihbischof in Sandomierz und zum Titularbischof von Baris in Hellesponto. Die Bischofsweihe spendete ihm sein Diözesanbischof Jan Kanty Lorek. Mitkonsekratoren waren Piotr Kalwa, Bischof von Lublin und Franciszek Jop, Weihbischof in Sandomierz.

Seine letzte Ruhestätte fand er in Krypta der Kathedrale von Sandomierz.

Weblinks

  (polnisch)

Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Titularbischof
Weihbischof
Pole
Geboren 1914
Gestorben 1990
Mann

Walenty Wójcik


Hayatımı Yaşarken, özgün ismiyle Living My Life, Emma Goldman'ın kaleme aldığı otobiyografisidir. İki cilt halinde 1931 ile 1934'te yayımlanmıştır. (Türkçesi: iki cilt, Emine Özkaya-Beril Eyüboğlu, 1997, Metis-Kaos ortak yayını).

Goldman eseri sürgündeyken, 3 yılda yazmıştır. Eserde yazar kişisel ve politik yaşamını, kendi üslubu ve hayata dair düşünceleriyle harmanlayarak sunmaktadır. Özellikle dönemin anarşist grup ve düşünceleri ve yazarın hayatı ile kişiliği açısından önemli bir eser olarak tanındığı gibi, 1917 sonrası Bolşevik yönetimin işçi sınıfına karşı işlediği suçlara ilişkin önemli bir tanıklık ve Sovyetler Birliği'nin ilk devrimci eleştirisi olarak kabul edilir.

Dış bağlantılar
 Living My Life, tam metin, Anarchist Archives  (İngilizce)

Otobiyografik kitaplar
1931 kitapları
1934 kitapları
Anarşizm kitapları
İngilizce kitaplar
Amerikan kitapları
Kapak resmi aranan kitaplar

Hayatımı Yaşarken


West Haven, Connecticut is a city in the United States.

West Haven or Westhaven may also refer to:

 Westhaven, California (disambiguation)
 West Haven, Oregon, United States
 West Haven, Utah, United States
 West Haven, Vermont, United States
 Westhaven Nunatak, Antarctica

See also
 Haven (disambiguation)
 New Haven (disambiguation)
 East Haven (disambiguation)
 North Haven (disambiguation)
 South Haven (disambiguation)
 Westhaven Marina, Auckland, New Zealand

West Haven (disambiguation)


Teoriile cu privire la ordinea universală impusă de perspectiva islamică întrunesc aspecte religioase și speculații filosofice, raportându-se în aceeași măsură la metodele și abordările științifice bazate în mod tradițional pe studiul astronomiei. În primele secole ale islamului orientările cosmologice aveau ca premisă revelația divină și relatările Profetului, acest model fiind răspândit în întreaga societate. Învățăturii formale a științelor religioase i s-au adăugat credințele și practicile astrologice, toate acestea fiind instrumentate în cadrul unui sistem filosofic menit să reconcilieze o serie de principii divergente - sincretism ce se datorează deopotrivă influenței tradiției și filosofiei grecești asimilate și continuate de către gânditorii arabi.

Universul și structura sa: perspectiva coranică
Conform revelației coranice, Universul este "rânduit în șapte tării" (2:29) deasupra cărora este așezat Tronul cel Mare ('arș):

Spune: Cine este Domnul celor șapte ceruri? Domnul Tronului cel Mare? (23:86)

Dumnezeu este Cel care a creat șapte ceruri și pământul deopotrivă cu ele. Porunca pogoară între ele ca să știți că Dumnezeu are putere asupra tuturor și aspura tuturor se întinde știința sa. (65:12)

Ambiguitatea cu privire la ordonarea spațială a cerurilor, fie ca dimensiuni suprapuse, fie înconjurând pământul asemenea unor orbite este alimentată de interpretările diferite ale versetelor coranice. Corpurile cerești – soarele, luna, stelele – ocupă spațiul intermediar dintre pământ și cele șapte ceruri, fiind situate sub cel mai de jos dintre acestea, în timp ce mișcarea lor pe firmament se produce în jurul orbitelor proprii. Pământul este considerat a fi plat, văzut asemenea unui covor întins de însuși Creatorul său.
Totodată, abordările teologice marchează diferența dintre universul nevăzut ('Ālam Al-Ġayb) care nu poate fi perceput prin simțuri și cel observavil ('Ālam Aș-Șuhūd):

El este Dumnezeu! Nu este Dumnezeu afară de El. El este Cel ce cunoaște tăinuitul și mărturisitul. El este Milosul, Milostivul! (59:22)

Această dilemă a dualității determină scopul existenței în sine – cel de a ajunge la cunoașterea absolută, fie pe calea revelației, fie pe cea a rațiunii.
Contradicțiile aparente între cele două căi sunt edificate de către Al-Ġazālī (m. 1111) într-un sistem de gândire ce întrunește aspecte ale filosofiei aristotelic-avicenniene, precum și ale  teologiei islamice. Rolul atribuit intelectului este asociat modelului profetic cărora li se adaugă necesitatea inspirației (ilhām):

Odată 'Aișa, Allah fie mulțumit de ea, l-a întrebat: "O, trimis al lui Allah, prin ce se poate dobândi cel mai mare merit în lumea de jos?". "Prin minte", răspunse Profetul. "Dar în lumea de apoi?" continuă ea. "Tot prin minte."

În viziunea lui Al- Ġazālī lumea însăși este o proiecție a intelectului divin, idee asimilată în mod tradițional cosmogoniei islamice alături de credința în deplina unitate a creației (waḥdat al-wuğūd).

Aspecte ale cosmogoniei
Originile Universului și evoluția acestuia sunt puternic corelate cu revelația coranică. "Creatorul, Alcătuitorul, Plăsmuitorul" (59:24) se identifica cu prima causa a creației ex nihilo, în timp ce cauza secundă detrmină forma materiei, așa cum este închipuită de Al-Bāri' (Plămăditorul), Al-Muṣawwir (Plăsmuitorul).

Ibn Ṭufayl (m.1185), abordând la rândul său o cale de mijloc între sufism și raționalismul elenizant, face referire în opera sa filosofică la "Ființa necesară ființării", "Autorul formei" :

Știa că, neapărat, tot ce e produs trebuie să aibă și un producător. Astfel se desenă în sufletul său convingerea că există un autor al formei, fā'il – dar liniile acestei convingeri erau deocamdată grosolane, neclare. [...] Cum materia din orice corp are nevoie de formă, aceasta nevădindu-se și neavând realitate decât prin forma sa, cum forma nu-și datorează existența decât faptei acelui fā'il , autor, înțelese că toate lucrurile au nevoie, ca să existe, de acest autor, că niciunul nu poate ființa fără el – care le e cauza, ele fiindu-i efectele, fie că au trecut în ființare fiind create după neant, fie că n-au avut început în timp și nu le-a precedat neantul; în ambele situații ele sunt cauzate și depind de el pentru a exista. Dacă el n-ar avea durată, nici ele n-ar dura; daca el n-ar ființa, nici ele n-ar fi ...(Ibn Ṭufayl apud Grete, 2014:466)

Spre deosebire de greci care considerau universul fără început sau sfârșit, filosofii medievali și teologii musulmani au atras atenția asupra delimitării temporale inerente actului de creație. Ideea de finitudine temporală este inspirată și împărtășită de toate cele trei religii abrahamice. În "Incoerența filosofilor" Al- Ġazālī apără doctrina aș'arită potrivit căreia universul creat este temporal finit, doctrină opusă celei aparținând lui Aristotel care invocă în acest sens o cauză primă și susține că universul este etern. De asemenea, Al- Ġazālī propune un nou model al lumilor posibile, susținând ca lumea cunoscută reprezintă cea mai bună versiune a acestora.

Teologul și filosoful Faḫr Ad-Dīn Ar-Rāzī (1149-1209) respinge  viziunea lui Aristotel cu privire la existența sigulară a universului și propune o nouă interpretare luând în considerare posibilitatea existenței unor universuri multiple. În felul acesta, el invocă drept argument următorul verset coranic: Mărire lui Dumnezeu, Domnul cerurior, Domnul pământului, Domnul tuturor lumilor!(45:36)

Geocentrism și heliocentrism
Prin intermediul traducerilor din limba greacă, modelul ptolemeic pătrunde în mediile științifice ale gânditorilor islamici, acesta fiind inițial adoptat întocmai și constituind astfel baza interpretărilor și cercetărilor astronomice.

O primă inițiativă de reformă a sistemului astronomic a fost susținută de califul abbasid Al-Ma'mūn (m.833) printr-un program bazat pe observații astronomice, întrucât teoria lui Ptolemeu începea să fie pusă la îndoială. Activitatea științifică s-a desfășurat la Bagdad și Damasc, iar în urma observațiilor o serie de discrepanțe au determinat o reexaminare critică conținută în paginile unor lucrări de mari dimensiuni, precum opera științifică ce aparține lui Al-Bīrūnī (973-1048). Aceasta constă într-o sinteză a tradițiilor astronomice grecești, indiene și arabe, fiind evidențiată în același timp relația dintre știință și filosofie.

Al-Bīrūnī a aplicat în cercetarea sa metode matematice și deși a acceptat teoria geocentrică a lui Ptolemeu, a atras atenția asupra unor fenomene astronomice care puteau fi justificate pornind de la prezumția că pamântul se învârte în jurul soarelui. Cât privește percepția mișcării, el admite posibilitatea ca pamântul să se învârtă în jurul axei sale, deși notează în Al-Qānūn Al-Mas'ūdi că pământul nu are o mișcare proprie.

Ibn Haytam (m. 1309) încearcă de asemenea să reformeze sistemul astronomic, contribuind prin lucrarea sa, Aș-Șukūk ʿalā Baṭlamyūs la transmiterea unor observații în ceea ce privește mișcarea corpurilor cerești. Observațiile lui au avut influență asupra unei școli moderne de astronomie –observatorul astronomic de la Maragha – reprezentate de Mu'ayyad Ad-Dīn al-'Urdī (d. 1266), Nasīr al-Dīn At-Tūsī (1201–1274), Nağm al-Dīn al-Qazwīnī al-Kātibī (d. 1277), Quṭb al-Dīn Aș-Șīrāzī (1236–1311), Sadr Al-Buḫari (c. 1347), Ibn Aș-Șāṭir (1304–1375). Aceștia au reușit să reformeze vechiul sistem și au propus noi modele planetare opuse celui ptolemeic. Mișcarea de rotație a pământului în jurul axei este dovedită, iar în cele din urmă teoria heliocentrică este luată în considerare.

Tradiția astronomică andaluză, printre ai cărei exponenți se numără Ibn Bāğğah (1095-1138), Ibn Ṭufayl (m.1185) și Ibn Rușd (1126-1198), se remarcă prin abordările sale filosofice, mai degrabă decât matematice. Povestea alegorică Ḥayy bin Yaqḍān ilustrează această tendință:

I se vădi deci limpede că tăriile cerești au formă de sferă; convingerea îi fu întărită văzând că Soarele, Luna și toate celelalte astre revin la răsărit după ce dispăruseră la apus, și că se arată aceeași măreție deopotrivă la răsărit, la mijlocul drumului și  la apus. Or, dacă mișcarea n-ar fi fost în cerc, i s-ar fi arătat fără îndoială mai apropiate la un moment dat; iar dimensiunuile și volumele lor aparente ar fi diferite, fiind în apropiere mai mari și în depărtare mai mici. Nefiind așa, sfericitatea îi părea neîndoielnică. Continuă să cerceteze mișcarea Lunii, văzând că e dirijată dinspre occident spre orient, ca și mișcarea tuturor planetelor; ajunse cu încetul să cunoască o mare parte din știința cerului. Descoperi că mișcarile astrelor nu se pot explica decât printr-un anume numar de sfere, conținute toate în una singură, care e cea mai înaltă, și face să se rotească toate celelalte dinspre răsărit spre apus timp de o zi și o noapte. (Ibn Ṭufayl apud Grete, 2014:463-464)

Însă modelele cele mai apropiate de heliocentrism își revendică apartenența la tradiția estică, observațiile științifice matematice având prevalență asupra argumentelor de natură filosofică și a principiilor metafizice, acestea caracterizând cu pecădere tradiția greacă.

Note

Islam

Cosmologia islamică


රෑ දනියෙල් දවල් මිගෙල් 2 () 2000 ශ්‍රී ලාංකික සිංහල විකට, ක්‍රියාදාම චිත්‍රපටය අධ්‍යක්ෂණය කරනු ලැබූයේ රෝයි ද සිල්වා වන අතර ඊ.ඒ.පී. චිත්‍රපට වෙනුවෙන් සෝමා එදිරිසිංහ මෙම චිත්‍රපටය නිෂ්පාදනය කරන ලදි. මෙය 1998 දී තිර ගත වූ රෑ දනියෙල් දවල් මිගෙල් 1 හි රෑ දනියෙල් දවල් මිගෙල් චිත්‍රපට මාලාවේ දෙවන චිත්‍රපටය යි. මුල් චිත්‍රපටයේ සේම මෙම චිත්‍රපටයේ ද ප්‍රධාන නළුවන් ලෙස විකට තරු නළු ජෝඩුව බන්දු ටෙනී ද ඔවුන්ගේ සහයට රන්ජන් රාමනායක, සංගීතා වීරරත්න, මදුරංග චන්දිමාල් ආදීහූ රංගනයෙන් දායක වේ. සංගීතය සැපයුමෙන් සෝමපාල රත්නායක දායක විය. මෙම චිත්‍රපටිය එකල චිත්‍රපට අතර අති සාර්ථක චිත්‍රපටයක් බ්ලෝක්බස්ටර් වූ අතර මෙය දින 100 කඩඉම පසු කරමින් තිරගත විය. එය ශ්‍රී ලාංකීය සිංහල සිනමාවේ 932 වන චිත්‍රපටය වෙයි.
කතා සාරාංශයරෑ දනියෙල් දවල් මිගෙල් 2 කොටස එතැන් සිට...''

රෑ දනියෙල් හා දවල් මිගෙල් හිර ගෙදරට නියම විය. ඔවුන්ට ඇති චෝදනා 560කට ඔවුන් වරදකරුවන් වූ බැවින් අවුරුදු 1200ක සිර දඬුවමක් නියම විය. මිනී මැරුම්, ස්ත්‍රී දූෂණ වැනි කිසිම බරපතළ චෝදනා නොමැති නිසා ඔවුන් හට අවුරුදු 500ක පමණක් හිර දඬුවමක් නියම විය. ඔවුන් හිර ගෙදරට ගොස් අවුරුදු දෙකක් වත් ම ඔවුන්ට අවුරුදු 498ක ප්‍රසාද දීමනාවක් වශයෙන් ඔවුන්ව නිදහස් කිරීය.

දෙදෙනාම නිදහස් වී එළියට බසිත් ම අඅවුරුදු දෙකකට පෙර චණ්ඩිගේ මඟුලට කුලියට ගත් ඇඳුම් ඉල්ලා ගැනීමට ලොන්ඩරි හිමිකරු පැමිණ, ඔවුන්ගේ ඇදුම් අදුරා ගෙන ගියේය. ඇදුමක් නොමැතිව පාරේ බැස යාමට නොහැකි නිසා ඔවුන් හෝටලයක හින්දි ජාතික ජෝඩුවකගේ ඇදුම් සොරා ගැනීය. යලිත් ඔවුන් පොලීසියට හසුවිය.

රංගනය

බන්දු සමරසිංහ - දනියෙල්
ටෙනිසන් කුරේ - මිගෙල්
රන්ජන් රාමනායක - චණ්ඩි
සංගීතා වීරරත්න - මධුරී
මධුරංග චන්දිමාල් සේනාරත්න - සංජය
සුමනා අමරසිංහ - ගුණවංශ මහත්මිය
රෝයි ද සිල්වා - කෝබ්‍රා
රොනී ලීච් - රහස් පොලිසිය
ගැමුණු විජේසූරිය
ලාල් කුමාර - රිචඩ්
මංගල ප්‍රේමරත්න
සංජීවනි පෙරේරා
නිමාලි උප්පලා
වසන්ති ගුණරත්න
උපාලි කීර්තිසේන - හැරී
වාසනා දන්තනාරායන
රුවන්ති මංගලා
ශාලිකා සුභසිංහ
දිල්හානි තෙන්නකෝන්
රෝෂිණි තෙන්නකෝන්
කුෂාණි විරක්කොඩි
චමිල කොඩිකාර
ප්‍රියන්ත විජේකෝන්
ෆීලික්ස් ප්‍රේමවර්ධන

ගීතයන්
සංගීත අධ්‍යක්ෂණය - සෝමපාල රත්නායක
ගීත ප්‍රබන්ධය - හේමසිරි හල්පිට

අපි පිස්සෝ රජ පිස්සෝ - නුවන් ගුණවර්ධන, සංගීත් වික්‍රමසිංහ සහ පිරිස
ශ්‍රී දේවී නාම් - නුවන් ගුණවර්ධන, චම්පා කල්හාරි සහ පිරිස
කව්දැයි කව්දැයි - නුවන් ගුණවර්ධන, සංගීත් වික්‍රමසිංහ, චම්පා කල්හාරි, කුෂාණි සඳරේඛා, බන්දු සමරසිංහ
කවුදෝ කියා මා දන්නේ නෑ - නුවන් ගුණවර්ධන, චම්පා කල්හාරි
ඉර එළිය වැටෙනා - නුවන් ගුණවර්ධන, කුෂාණි සඳරේඛා, නිරෝෂා විරාජිනී

නිෂ්පාදනය
අංග රචනය - ඉමල් ශානක පීරිස්
කලා අධ්‍යක්ෂණය - මොහාන් ඇඩෑම්ස්
සටන් අධ්‍යක්ෂණය - ලාල් කුමාර
නැටුම් අධ්‍යක්ෂණය - වාසනා තල්පාවිල
ශබ්ද පරිපාලනය - ලයනල් ගුණරත්න
ශබ්ද සහාය - ඩබ්ලිව්. ජී. පොඩිරත්න, විමල් රණවක, පී. ජයවීර, සුනිල් උපාලි, කේ. වී. නන්ද කුමාර, රංජිත් පෙර්රා
සැකසුම - සරසවි චිත්‍රාගාරය, දළුගම
ගීත පටිගත කිරීම - මර්වින් බෙන්ස් (නෙළු ශබ්දාගාරය)
රසායනාගාර කටයුතු - ප්‍රසාද් රසායනාගාරය (මදුරාසිය)
නිෂ්පාදක විධායක, කොණ්ඩා මෝස්තර, ඇඳුම් නිර්මාණය සහ නැටුම් පුහුණුව - සුමනා අමරසිංහ
නිශ්චල ඡායාරූප- අතුල ජයසුන්දර
පසුතල දර්ශන - සුනෙත් නන්දලාල්
ප්‍රචාරක කළමනාකරණය - නිහාල් සංජය, කේ. පී. රාජ්
ධාවන කාලය - පැය 2 වි. 30 දිග අඩි 12500  පිටපත් 15

ආශ්‍රිත

රෑ දනියෙල් දවල් මිගෙල් 2


An Peristeria serroniana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni João Barbosa Rodrigues, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Peristeria serroniana in nahilalakip ha genus nga Peristeria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Peristeria

Peristeria serroniana