Pascuala Ilabaca Argandoña (Gerona, España; 13 de abril de 1985) es una cantante y compositora chilena, destacada por su voz y el acompañamiento del acordeón y piano en sus canciones.  Su obra ha sido descrita como: "Composición contemporánea, las tradiciones étnicas del mundo y la raíz folclórica chilena". También es parte de Samadi, un grupo de música étnica iniciado en 2005, que recopila repertorios de India, África, Latinoamérica, Medio Oriente y Europa.

Biografía
Pascuala Ilabaca nació en Gerona, España en el año 1985. Llega a Chile en 1987, en donde se radica desde entonces, vive en la ciudad de Valparaíso.  Es la hija del pintor Gonzalo Ilabaca y la vitralista Pilar Argandoña. Cuando era niña viajó mucho junto a sus padres quienes le enseñaron a leer mientras recorrían Chile de arriba abajo. La familia también viajó fuera de Chile. A los 12 años vivió en India, donde volvió para estudiar después de terminar su carrera en la Universidad con el maestro Pandith Pashupatinath Mishra en Benarés, India. A los 15, vivió en México con su familia, luego volvió a Valparaíso donde fue al colegio Winterhill de Viña del Mar donde terminó sus estudios junto a su hermana Danila Ilabaca Argandoña.

Sigue una dieta vegetariana.

Carrera musical

Ilabaca tocó música desde su niñez.  Su primera incursión en un escenario fue a los 6 años, cuando hizo de telonera para la banda punk "Los Parkinson", amigos de sus padres. Ilabaca estudió en el conservatorio, y luego en la Pontificia Universidad Católica de Valparaíso (PUCV) con el profesor Eduardo Cáceres en el Instituto de Música, donde era la única mujer del curso, a finales de su carrera.

En la PUCV compuso obras para piano y tabla hindú junto con obras para piano y voz. En 2005, grabó su primer disco Caleidoscopio con cinco amigos, otros jóvenes compositores de Valparaíso.  En el año 2008, sacó junto a Jaime Frez y Cristian Retamal el disco Pascuala Canta a Violeta, lo cual Ilabaca considera como su primer disco como cantante en homenaje a la folclorista chilena Violeta Parra.  Estudió canto en India entre los años 2008 y 2009, y allá empezó recopilando música de distintos lugares, lo cual llevó al lanzamiento de dos discos en 2010, Perfume o Veneno, disco de Samadi, y Diablo Rojo Diablo Verde primer disco como compositora, autora e intérprete.
Actualmente toca con su banda Fauna, que se empezó a formar en el año 2008 con el disco Pascuala le canta a Violeta, y según Ilabaca, se consagró con la grabación de Diablo Rojo Diablo Verde.  La banda creció e incluye Juan Nuñez (guitarra), Christian Chino Chiang (bajo), Jaime Frez (batería), Miguel Razzouk (clarinete y saxo).

Ha realizado 19 giras internacionales en los países de Chile, Argentina, Perú, Colombia,Brasil, México, España, Portugal, Bélgica, Francia, Suiza, Italia, Alemania, R.Unido, Holanda, EE. UU. e India.

Los hitos de su carrera son: Main Concerts Portland, Festival WasserMusic Berlin 2017, Festival Etnosur 2017, Teatro del Lago Chile, Festival Womad Chile 2015, Festival Womad UK 2016, Festival St nazare Les Escales 2016, Festival de jazz de Londres 2014, Concierto en Filarmónica de Berlín, Alemania 2014, Festival Pirineos Sur, España 2014, Festival Fusion Alemania 2014, Festival Lollapalooza Chile 2013, Festival TFF Rudolstadt 2012, FIL Guadalajara México 2011, entre otros.

Ha trabajado en diversos proyectos audiovisuales. La productora Trinacrio creó un documental de hora y cuarto sobre ella, el cual fue estrenado en el Festival de Cine de Viña del Mar, Chile, y expuesto en el Festival del Instituto Cervantes en Tokio, Japón.

Sus discos están editados en Chile y en Europa por Petit Indie, BCN.

En 2019 fue jurado del Festival del Huaso de Olmué.

Referentes

Ilabaca dice que su primera influencia musical fue Janis Joplin, porque le gusta el trabajo femenino "en un mundo que suele ser masculino".  Cuenta en sus influencias el porteño Álvaro Peña-Rojas, quien colaboró en la banda The 101'ers con Joe Strummer, el cantante de la banda punk The Clash.  Peña era un amigo de sus padres y él e Ilabaca tocaron piano a cuatro manos.  Su referente mayor es Violeta Parra, lo cual es evidente en el contenido de sus proyectos e intereses tanto con su sonido musical.  De Violeta, dice que, "En ella está todo: la queja, la crudeza, la simpleza, el análisis, la depresión y también la pasión y la creación".

Premios
 2010: Guitarpin de oro, con Inti-Illimani (Festival del Huaso de Olmué)
 Premio del Público, al Mejor Videoclip Chileno, por «Lamenta la canela»
 2013: Independent Music Awards de Nueva York (EE. UU.), con Busco Paraiso
 2015: Top of the World por la revista Songlines, por Busco Paraiso, Reino Unido
 2016: Premio Pulsar a Mejor Cantautora
 2018: Top of the World en Reino Unido

Discografía
 2008: Pascuala le canta a Violeta
 2010: Perfume o Veneno
 2010: Diablo Rojo, Diablo Verde
 2012: Busco paraíso
 2014: Me saco el sombrero
 2015: Rey Loj
 2018: El mito de la pérgola
 2021: Amatoria EP
 2022: Lucero
 2023: Alegriste

Referencias y notas de pie

Enlaces externos

 Sitio oficial
 Sitio en Myspace.
 Descarga Discos de Pascuala Ilabaca

Cantantes femeninas de Chile
Cantantes de folclore de Chile
Cantantes en español
Cantautoras de Chile
Alumnado de la Pontificia Universidad Católica de Valparaíso
Multiinstrumentistas
Vegetarianos

Pascuala Ilabaca


La Copa Santiago de Futebol Juvenil, también conocida como Torneio Internacional de Futebol Juvenil Romeu Goulart Jacques, es una competición internacional de fútbol Sub-17, disputada anualmente en la ciudad brasileña de Santiago, en Rio Grande do Sul.

Esta competición es organizada por el Cruzeiro de Santiago, y lleva el nombre del fundador del club, teniente Romeu Goulart Jacques. Es disputada desde 1989, y fue reconocida por la CBF, en 1993, y por la FIFA, en el año siguiente.

Campeones

Títulos por club

Títulos por país

Enlaces externos
 Página oficial
 RSSSF

Competiciones de fútbol base
Competiciones de fútbol en Brasil
Deporte en Río Grande del Sur

Copa Santiago de Futebol Juvenil


Fanø Krogaard er en dansk kro og hotel beliggende i Nordby på Fanø. Kroen blev kongelig privilegeret landevejskro i 1664, og er en af de ældste i landet.

Eksterne henvisninger
 Fanø Krogaard's officielle websted

Kroer i Danmark
Etableret i 1664
Krogård

Fanø Krogaard


Joseph Parry (Merthyr Tydfil, Gales, 21 de mayo de 1841 - Penarth, Gales, 17 de febrero de 1903) fue un compositor y músico británico, conocido sobre todo por ser el autor de Myfanwy y Aberystwyth (un himno) usado en el Nkosi Sikelel' iAfrika, parte del himno nacional de Sudáfrica.

La familia de Parry emigró a los Estados Unidos en 1854, cuando él tenía 13 años de edad, y se convirtió en obrero metalúrgico en Danville (Pensilvania). Había allí una gran comunidad galesa, y se implicó en el fortalecimiento de la cultura galesa localmente. Cuando, en 1865, fue admitido en el Gorsedd en el Eisteddfod Nacional de Gales, asumió el nombre bárdico de "Pencerdd America".

Se convirtió en masón en 1867, mientras estaba en Pennsylvania. Su canción de  1875, Ysgytwad y Llaw (El estrechar de manos) parece referirse a su conexión con este movimiento. Volvió al Reino Unido y estudió música en Londres con William Sterndale Bennett y en la Universidad de Cambridge. En 1873 se convirtió en Profesor de Música en la Universidad de Gales.

En 1876, se unió a la logia masónica de Aberystwyth, y se convirtió en su organista. Su ópera, Blodwen, fue interpretada por vez primera en el Temperance Hall de la ciudad el 21 de mayo de 1878, y fue un enorme éxito, alcanzando más de 500 representaciones por todo el mundo para el año 1896. Su oratorio, Saul of Tarsus ("Saúl de Tarso"), fue un encargo del Eisteddfod Nacional en Rhyl en 1892, y también un gran éxito. Alrededor del año 1881, la familia Parry abandonó Aberystwyth y se fue a vivir a Swansea.

Residente de Penarth en sus últimos años, Parry murió allí y se encuentra enterrado en el cementerio de St. Augustine, Penarth.

Fue el protagonista de una dramatización de la BBC en 1978 titulada Off to Philadelphia in the Morning  basada en el libro de Jack Jones, otro de los famosos hijos de Merthyr Tydfil.

El cottage en 4 Chapel Row, Merthyr Tydfil, donde Parry nació, está actualmente abierto al público como un museo.

Referencias
Notas

Licencia

Enlaces externos

Foto de la tumba de Joseph Parry en Penarth
Biografía de Joseph Parry en BBC Wales

Compositores del Reino Unido
Compositores de ópera del Reino Unido
Alumnado del St John's College (Cambridge)
Profesores de la Universidad de Gales
Emigrantes galeses hacia Estados Unidos
Galeses del siglo XIX
Protestantes de Gales
Fallecidos en Gales

Joseph Parry


Yazan Al-Naimat (en ), né le  à Wadi Al-Seer, est un footballeur international jordanien. Il joue au poste d'attaquant avec le club d'Al Ahli SC.

Biographie

En club

En sélection
Avec les moins de 23 ans, il participe au championnat d'Asie des moins de 23 ans en janvier 2020. Lors de cette compétition organisée en Thaïlande, il joue quatre matchs. Il délivre une passe décisive contre la Corée du Nord en phase de poule, puis marque un but lors du quart de finale perdu contre la Corée du Sud.

Il joue son premier match international le 1er février 2021, lors d'une rencontre amicale remportée 2-0 contre le Tadjikistan. Le 30 mars 2021, il marque son premier but en sélection lors d'un match amical gagné 2-1 contre le Bahreïn.

En fin d'année 2021, il participe à la Coupe arabe de la FIFA organisé au Qatar. Lors de cette compétition, il joue trois matchs. Il se met en évidence en étant l'auteur d'un doublé en phase de poule contre la Palestine, puis un but lors du quart de finale perdu face à l'Égypte.

Notes et références

Liens externes

Footballeur international jordanien
Joueur de l'Al-Ahli Doha
Naissance en juin 1999
Naissance en Jordanie

Yazan Al-Naimat


An Helictotrichon macrostachyum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Benedict Balansa, Ernest Saint-Charles Cosson ngan Guy Durrieu, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johannes Jan Theodoor Henrard. An Helictotrichon macrostachyum in nahilalakip ha genus nga Helictotrichon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Helictotrichon

Helictotrichon macrostachyum


Zadužbina, arheološko nalazište u Cisti Velikoj, općina Cista Provo, zaštićeno kulturno dobro

Opis dobra
Objekti na nalazištu nastali su od 15. do 20. stoljeća. Arheološko nalazište "Zadužbina" u Cisti Velikoj nalazi se južno od magistralne ceste Trilj-Imotski. Radi se o plitkoj vrtači gdje se tijekom srednjeg vijeka (a vjerojatno i ranije) gradi bunar u čijoj se neposrednoj blizini razvija groblje sa stećcima. Danas je sačuvano desetak ukrašenih stećaka (sljemenjaci, ploče i sanduci) koji se prema svojim dekorativnim motivima (lov, kolo, ljiljan, rozete, križevi, arkade, ukrštena koplja, vegetabilni motivi) mogu datirati široko u 15. stoljeće i srodni su stećcima u okolici. Uz bunar i stećke nalazi se i veliki naplav s kojega se puni cisterna (gustirna, čatrnja) za vodu sagrađena krajem 19. ili početkom 20. stoljeća.

Zaštita
Pod oznakom Z-5462 zavedeno je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "arheološka baština".

Izvori

Zaštićene kopnene arheološke zone i nalazišta u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Cista Provo
Stećci u Hrvatskoj
Arheološki lokaliteti u Hrvatskoj

Zadužbina (arheološko nalazište)


An Aristida contorta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ferdinand von Mueller. An Aristida contorta in nahilalakip ha genus nga Aristida, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aristida

Aristida contorta


San Bartolomé es el más pequeño de los 7 núcleos de población del municipio de Úbeda, en la provincia de Jaén.

La aldea se encuentra situada a menos de 5 km de Úbeda, en dirección de Torreperogil. Las poblaciones más cercanas son El Teatino (2,4 km), Torreperogil (3,5 km), Sabiote (4 km), Úbeda (4,4 km) y El Campillo —ubicado a la paralela de la carretera que los separa—.

Historia
Antiguamente era también conocida como Torre Garcí Fernández por la torre con restos de muralla ibérica que se encontraba en su territorio. De este antiguo recinto fortificado del , construido sobre restos de la época iberorromana, en el que se observan sillares ciclópeos, se destaca una torre ligeramente posterior, de mampostería y planta cuadrada —de 8.25 por 8.45 m— a cuyo alrededor se desarrolló la aldea. Fue llamada Torre Garcí Fernández en alusión al caballero que recibió en donación el poblado después de la reconquista cristiana de Úbeda por parte de Fernando III de Castilla. La torre fue señorío de Juan de la Cueva, señor de Torreperogil. A su lado se encuentra la Ermita de San Bartolomé del  —que se encuentra derrumbada por el deterioro desde hace unas tres décadas—: «situada en la plaza de su nombre es rectangular, dividida en 3 naves por pilares cuadrados y columnas, su techumbre es de madera de buen trabajo. El retablo del altar mayor de buen gusto tiene un cuerpo de orden dórico y un segundo de orden corintio coronados por un ático. En los intercolumnios se ven algunas estatuas y bajos relieves de mucho mérito. La portada principal es sencilla: sobre la puerta tiene una estatua del Santo titular de escasa importancia». Hoy abandonada, se encuentra en estado ruinoso.

Tras el derrumbe de la Iglesia, algunos vecinos y vecinas de la zona guardaron el santo, la pila bautismal y algunas pertenencias de la iglesia en sus domicilios propios para que no se quedasen allí. Otras cosas, en cambio, fueron robadas y nunca más se han vuelto a ver, aunque hay rumores de que han llegado a manos de algunos celibrities. Al carecer de Iglesia, los y las residentes de la zona construyeron una pequeña capilla en el 2009 en la que se encuentran los santos y la pila bautismal de la Iglesia. De la antigua población subsisten los restos de un vetusto palacio próximo a la ermita, el que fue Palacio de Gondomar, y lo que fue su molino de aceites anexo al mismo.

En un censo del  San Bartolomé es mencionado, el más pequeño caserío del Arciprestazgo de Úbeda, dependiente del Obispado de Jaén. Constan en el registro solamente de 7 casas. No obstante el poblado creció y para 1804 constituía un priorato rural dependiente del Obispado de Jaén.

Torre Garcí Fernández fue completamente abandonada tras las invasiones napoleónicas, cuando sus casi  habitantes tuvieron que refugiarse en Úbeda tras ser la población destruida por las tropas invasoras. Continuó siendo parroquia pero desde 1820 había venido a menos y en septiembre de 1826 el Provisor del obispado de Jaén pedía información a la ciudad de Úbeda sobre el estado de abandono de la aldea. Además, en su pintoresco entorno nace el arroyo del Val, alrededor del cual se conservan un bellísimo y autóctono bosque-jardín caducifolio de ribera.

Antiguamente existía un colegio llamado Villa Encarnita en el cual se daban clases hasta la EGB —equivalente a la Educación Primaria del sistema educativo actual—. Este colegio fue desapareciendo poco a poco debido a que no se podía optar a estudios superiores en él y al éxodo rural de la zona. El colegio en la actualidad se ha habilitado como un establo de caballos de un residente.

Actualmente ha recuperado población como zona de segunda residencia y se está urbanizando, instalándose porterías y canastas de fútbol, fuentes, bancos, quioscos, asfaltado de las calles, señalización de tráfico, alumbrado y red de agua para zonas que antes no tenían, etc.

Transportes

Carreteras
El acceso a San Bartolomé por carretera asfaltada solo se realiza a través del norte de la aldea por la que pasa la carretera N-322, encontrándose cerca de la proyectada autovía A-32.

Festividades
Se celebra la festividad en honor a San Bartolomé y a la Virgen Blanca el 24 de agosto, día de su santoral. En estas fiestas se realizan una misa y una pequeña procesión por la aldea paseando a los santos, siendo San Bartolomé llevado por hombres y la Virgen Blanca por mujeres. En esta misa acude un sacerdote de la localidad de Úbeda a oficiarla.

También se realizan diferentes actividades lúdicas para todas las edades y una verbena en la que actúan artistas locales y de los alrededores.

Notas y referencias

Bibliografía

Úbeda
Pedanías de la provincia de Jaén

San Bartolomé-El Campillo


Safe condition, happiness & misery er en kortfilm instrueret af Lars Mathisen efter manuskript af Lars Mathisen.

Handling
Udstillingsdokumentar af videoinstallationen Happines & Misery: Århus 1999 og København 2000. Happines & Misery bevæger sig i et område mellem fremmedgørelse og indlevelse. Tre mennesker i en stue. Et konstrueret rum af bagprojektionslærreder; et interiør af fire synkrone DVD projicerede billeder. Et møbleret rum af blandet nordisk og indisk oprindelse. Dialogen et sammenstød mellem filosofiske forhandlinger og hidkastede sproglige hverdagsbrokker.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2001

Kortfilm fra Danmark

Safe condition, happiness & misery


Stolnoteniski klub Zrinski je hrvatski bosanskohercegovački stolnoteniski klub iz Tuzle.

Osnovan je nakon osamostaljenja BiH pri HNK Zrinskom pri kojem je djelovala i košarkaška sekcija, KK Zrinski koja je igrala u najjačoj ligi u BiH, te rukometna sekcija, RK Zrinski.

Muška i ženska sekcija natjecali su se u europskim kupovima. Stolnotenisačice odnosno stolnotenisači Zrinskog natjecali su se 1994. u Europskom kupu prvaka odnosno u ETTU Kupu Nancy Evans.

Izvori

Hrvatski šport u Bosni i Hercegovini
Šport u Tuzli
Zrinski
Zrinski

STK Zrinski Tuzla


Valde & Theo er en kortfilm instrueret af Peter Harton efter manuskript af Peter Harton.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2001

Kortfilm fra Danmark

Valde & Theo


La Antigua e Ilustre Cofradía del Santísimo Cristo de la Clemencia, Nuestro Padre Jesús de la Caída, Santa María Magdalena y María Santísima del Mayor Dolor es una cofradía con sede canónica en la Iglesia Parroquial de Santa María Magdalena en la ciudad de Jaén (España). Realiza su salida procesional durante la Semana Santa jiennense, en la tarde noche del Martes Santo.

Historia
Fue fundada el 17 de marzo de 1593 en el Real Convento de Santo Domingo, desapareció por falta de cofrades en 1832 y se reorganizó en 1850. Se incorporó a la Semana Santa en 1945 tras reorganizarse por segunda vez y contando con solo cuatro cofrades. Realizó su primera estación de penitencia en 1946. El 15 de junio de 2013, Año de la Fe, la cofradía participó en la Fides Sancti Regni con Ntro. Padre Jesús de la Caída.

Escudo

El escudo es una cruz florlisada de gules que se originó en la cruz de los Dominicos del convento donde se fundó la cofradía. Este estaba compuesto por una cruz florlisada con esmaltes sable y plata por mitad en cada eje. Los pétalos de esas flores de lis apenas sobresalían del eje de la cruz del que procedían, ni tampoco llegaban, en dirección descendente, a los ejes transversales al suyo.

Con el paso del tiempo, a través de distintas interpretaciones artísticas, esos pétalos se fueron alargando y engrosando, conservando su simetría y tendiendo a la tangencia entre unos y otros, llegando a la forma actual. Está forma ya se observaba en los dos remates de varal que la cofradía tenía en su anterior etapa no penitencial y que aún hoy conserva. En 1945 con la reorganización de la cofradía como penitencial se acordó que ese fuera el escudo de la cofradía, cambiando el color sable por el gules. Este color hace que se confunda con la cruz de la Orden Militar de Calatrava.

Iconografía

 Nuestro Padre Jesús de la Caída, de Emilio Navas Parejo en 1956.

 Santísimo Cristo de la Clemencia, de Salvador de Cuéllar en 1593.

 Santa María Magdalena, atribuida a Mateo de Medina en el , es una imagen de la santa arrodillada.

 María Santísima del Mayor Dolor, de Alfredo Muñoz Arcos en 1946. La alcaldesa Carmen Peñalver le donó su bastón de mando.

 San Juan Evangelista, atribuido a Pío Mollar Franch en el .

Itinerario
 Cursiva= Puntos de interés | Negrita= Carrera Oficial

Plaza de la Magdalena (Punto de interés)
 Molino de la Condesa
 Ctra. de Córdoba
Millán de Priego (Punto de interés)
 Plaza de los Jardinillos
 Madre Soledad Torres Acosta
Roldán y Marín
Plaza de la Constitución
Bernabé Soriano
Plaza de San Francisco
 Campanas
Maestra (Punto de interés)
 Plaza de la Audiencia
 Martínez Molina
 Plaza de Sta. Luisa de Marillac
Santo Domingo (Punto de interés)
 Plaza de la Magdalena

Paso por la carrera oficial

Orden de entrada en la carrera oficial - (Martes Santo)

Véase también
 Jaén
 Semana Santa en Jaén
 Martes Santo

Referencias

Enlaces externos
Últimas noticias de la Cofradía en pasionenjaen.com

Clemencia
Jaen
Jaen

Cofradía de la Clemencia (Jaén)


Sullivan Stapleton (født 14. juni 1977) er en australsk skuespiller.

Filmografi

Film
300: Rise of an Empire (2014)
The Hunter (2011)
Animal Kingdom (2010)
December Boys (2007)
Darkness Falls (2003)
Der er ingen regler (1995)

Tv-serier
Blindspot (2015 - nu)

Eksterne henvisninger

Personer fra Melbourne
Filmskuespillere fra Australien

Sullivan Stapleton


14988 Tryggvason este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
14988 Tryggvason este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kitt Peak National Observatory în cadrul proiectului Spacewatch. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,02 ua, o excentricitate de 0,34 și o înclinație de 8,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 14001-15000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

14988 Tryggvason


Miezgovce este o comună slovacă, aflată în districtul Bánovce nad Bebravou din regiunea Trenčín. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 280 de locuitori.

Istoric
Localitatea Miezgovce este atestată documentar din 1389.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Miezgovce


Pouteria decussata, também conhecido como preguiceira, é uma espécie do gênero Pouteria .

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1942 por Charles Baehni.
O seguinte sinônimo já foi catalogado:
 Barylucuma decussata  Ducke

Forma de vida
É uma espécie terrícola e arbórea.

Descrição

Distribuição
A espécie é encontrada no estado brasileiro de Pará.
Em termos ecológicos, é encontrada no domínio fitogeográfico de Floresta Amazônica, em regiões com vegetação de floresta de terra firme.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Alves-Araújo, A.; Nichio-Amaral, R. Pouteria  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Pouteria decussata no projeto Flora e Funga do Brasil
 Pouteria decussata no portal do Centro Nacional de Conservação da Flora (Brasil)

Pouteria
Espécies descritas em 1942
Plantas
Flora do Brasil

Pouteria decussata


Die römisch-katholische Kirche St. Katharina ist die neobarocke Dorfkirche von Scheuern im Saarland. Sie gehört heute zum Dekanat St. Wendel und zum Bistum Trier.

Geschichte

Es existieren Dokumente, in denen Scheuern schon im 14. und 15. Jahrhundert als Pfarrort genannt wird. Im Gegensatz zu den Nachbarorten Lindscheid und Niederhofen gehörte die Pfarrei Scheuern nie zum Herzog von Lothringen, sondern war bis 1500 nur der Abtei St. Mauritius Tholey zum Zahlen verpflichtet.

Anfang des 17. Jahrhunderts übernahmen die Mönche der Abtei Tholey den Gottesdienst in Scheuern. 1729 entstand unter Abt Casparius ein einfacher Barockbau als Kirche. Ab 1739 gehörte Scheuern zum Dekanat Wadrill und zum Bistum Trier. 1784 kamen die Orte Niederhofen und Lindscheid von der Pfarrei Thalexweiler zu Scheuern dazu.

Um 1900 musste das alte Pfarrhaus mit Stall und Scheune abgerissen und durch ein neues ersetzt werden. 1910 kam in der Kirchengemeinde der Wunsch auf, eine neue Kirche zu bauen. Pfarrer Johannes Tressel schrieb 1911 einen Brief an das Bischöfliche Generalvikariat in Trier, in dem er sich über den baulichen Zustand des Gotteshauses beklagte und auch die räumliche Beschränkung aufgrund der gewachsenen Mitgliederzahl der Gemeinde (ca. 1150 Mitglieder im Jahr 1902) erwähnte. Schon im Jahr zuvor hatte er den Mainzer Dombaumeister Ludwig Becker mit der Planung für eine neue Kirche beauftragt. Becker und sein Kollege Anton Falkowski planten eine aufwändige neobarocke Kirche. Doch der Plan wurde vom Generalvikar abgelehnt, da er zu aufwändig sei und dem "Gepräge einer Dorfkirche" nicht entspreche.

In den Jahren 1912 bis 1916 entstand der neue Kirchenbau. Aus der alten Kirche wurden Seitenaltäre, Kreuzwegstationen, das Taufbecken und die Statuen der Heiligen Mauritius, Wendelinus und Barbara übernommen. Nachdem man die Glocken im Ersten Weltkrieg zur Herstellung von Kriegsmaterial opfern musste, erhielt der Turm im Oktober 1922 ein neues Geläut mit drei Glocken. 1942 wurden diese erneut konfisziert. 1935 ergänzte man während einer Restaurierung die Ausstattung malte und das Gebäude neu aus.

Den Zweiten Weltkrieg überstand das Gotteshaus weitgehend unbeschadet. Erst im April 1945 geriet das Gebäude unter Artilleriebeschuss der US-Amerikaner, dabei schlugen zwei Granaten ein. Dabei wurde das Gewölbe auf der Westseite zerstört, das Dach war über dem Altarraum eingestürzt und der Turm der Kirche beschädigt. Nach einer Sanierung des Daches wurde 1957 der Innenraum saniert, dabei wich man stark von der Originalbemalung ab und übermalte teilweise auch die reichen Goldflächen. Außerdem wurden die prunkvollen Leuchten durch einfache Ballonleuchten ersetzt. Als der Kirchenvorstand 1978 beschloss, den Chorraum nach den Maßgaben des Zweiten Vatikanischen Konzils umzugestalten, wurde auch der Innenraum in alten Prunk wiederhergestellt. Zum Abschluss erhielt die Kirche 1985 ihren heutigen Zelebrationsaltar.

Architektur

Die Basilika besitzt ein reich verziertes Tonnengewölbe im Mittelschiff und dem Querhaus. Der eingezogene Chor mit halbrundem Abschluss wurde golden ausgemalt. Die Orgel thront auf einer geschwungenen Empore mit runder Ausbuchtung. Dem Langhaus zur Seite gestellt wurde ein 46 m hoher Turm über quadratischem Grundriss, der sich seitlich neben dem Hauptportal auf der Westseite des Gebäudes befindet. Das Hauptportal aus gelbem Sandstein auf der südlichen Giebelseite wurde aufwendig im Barockstil gestaltet. Die Fenster sind mit einer Sandsteinlaibung und einer aufwändigen Verdachung verziert.

Ausstattung
Im Zentrum des Chores steht der marmorne Hochaltar im Neobarockstil. Das große Altarbild zeigt die Kirchenpatronin Katharina von Alexandrien in einer visionären Begegnung mit dem Jesuskind. Es stammt von dem Münchener Kunstmaler Franz Michael Ronge. Links und rechts davon stehen zwischen Säulen die Holzstatuen von Petrus und Paulus. Bekrönt wird der Altaraufbau mit einer von Engeln flankierten Gottesmutter über der der Heilige Geist in Form einer Taube schwebt.

Die beiden barocken Seitenaltäre stammen noch aus der Vorgängerkirche aus dem Jahr 1729. Auf der einen Seite ist die Gottesmutter Maria zu sehen, auf der anderen der hl. Josef. In seinem Altar befindet sich eine Bronzeplatte mit dem Heiligen Grab, in das bei der Karfreitagsprozession der Leichnam Christi am Kreuz gelegt wird.

Der aufwendig gestaltete Schalldeckel der Kanzel wird auf seiner Spitze von einer Figur des hl. Johannes des Täufers bekrönt. Unter der Kanzel ist der Grundstein verlegt.

Die bunten Glasfenster zeigen vor allem Heilige wie Wendelin, Aloisius von Gonzaga, die hl. Anna und den hl. Nepomuk. Über dem Hauptportal zeigt eine Szene den Guten Hirten. Die beiden Glasfenster in den Giebeln des Querschiffes thematisieren Kindheit und Jugend.

Orgel

1920 erbaute die Bonner Firma Johannes Klais eine Orgel mit vier Registern. Das Instrument war nur ein Teilausbau und sollte später auf sechzehn Register erweitert werden, wurde aber nie weitergebaut. 1955 wurde die bisherige Orgel durch die Firma Haerpfer & Erman/Boulay (Lorraine) nach eigener Disposition ausgebaut und erweitert. Heute besitzt die romantische Haerpfer-Orgel 17 Register, verteilt auf zwei Manuale und Pedal. Die Trakturen sind pneumatisch. Das Instrument hat folgende Disposition:

 Koppeln:
 Normalkoppeln: II/I, I/P, II/P
 Suboktavkoppeln: II/I
 Superoktavkoppeln: II/I
 Spielhilfen: Piano, Forte, Tutti, Zungen ab

Anmerkung:

Literatur
 Gertrud P. Fels, Wolfgang Fels: Franz Michael Ronge (1853–1925), Ein wiederentdeckter Maler des kirchlichen Späthistorismus. In: Das Münster, Zeitschrift für christliche Kunst und Kunstwissenschaft, 1, 2019, 72. Jahrgang, Regensburg 2019, S. 3–24, hier S. 17, 21.
 Arno J. Graf: Festschrift zum 100jährigen Weihejubiläum der Pfarrkirche St. Katharina. Pfarrei St. Katharina, Scheuern 2016.
 Erwin Scholl: St. Katharina in Scheuern, die Kirche des Bohnentales. Hrsg. vom Historischen Verein Scheuern, 2004.
 Erwin Scholl: St. Katharina Scheuern – die Kirche im Bohnental. Pfarrgemeinde St. Katharina Scheuern, Scheuern [ca. 2009].

Weblinks

 Webseite der Pfarreiengemeinschaft.

Einzelnachweise

Scheuern, Katharina
Scheuern
Scheuern, Katharina
Bauwerk in Tholey
Scheuern, Katharina
Scheuern, Katharina
Scheuern, Katharina
Scheuern, Katharina
Religion (Tholey)

St. Katharina (Scheuern)


Magnetski pol je krajnja točka trajnoga magneta ili elektromagneta, mjesto na kojem je najveća magnetska indukcija. U elektrostrojarstvu, magnetski su polovi osnovni dijelovi električnih generatora i električnih motora.

Objašnjenje
Ako magnet pospemo željeznom piljevinom, vidjet ćemo da će se ona najviše nahvatati na krajevima, dok će je prema sredini biti sve manje. Krajevi magneta koji imaju najveću privlačnu silu zovu se magnetski polovi, i to je jedan sjeverni, a drugi južni. Međusobno djelovanje polova možemo pokazati pomoću magnetske igle.

Magnetska igla je magnet izrađen od tankog kaljenog čeličnog lima koji ima oblik vrlo produženog romba. U njegovu težištu smještena je kapica s udubljenim glatkim ležajem kojim igla leži na okomitom čeličnom šiljku. Ako magnetsku iglu pokrenemo iz mirovanja, vidjet ćemo da će ona, kad se poslije njihanja umiri, uvijek zauzeti isti položaj. Prema tome će uvijek jedan te isti njen kraj biti okrenut prema sjeveru, a drugi prema jugu. Sjeverni pol označuje se s N, a južni sa S.

Ako sjevernom polu magnetske igle približimo sjeverni pol drugoga magneta, igla će se udaljiti. Približimo li južni pol magneta sjevernom polu magnetske igle, igla će biti privučena. Isti slučaj imamo i s južnim polom. Iz toga proizlazi da se istoimeni magnetski polovi odbijaju, a raznoimeni privlače.

Sastavimo li dva jednaka i ravna magneta tako da sjeverni pol bude uz sjeverni, a južni uz južni, vidjet ćemo da ovakav dvostruki magnet drži na svojim krajevima mnogo više željezne piljevine nego svaki za sebe. Međutim, približimo li takvom magnetu koji drži željeznu piljevinu protivni pol drugoga magneta, jedan će dio piljevine otpasti. Iz toga izlazi da se istoimeni magnetski polovi pojačavaju, a raznoimeni oslabljuju u svom učinku.

Dipol

Dipol u elektrotehnici, je tvorevina koja ima dva električna ili dva magnetska pola. Hertzov dipol poseban je oblik električnog dipola u kojem naboji neprestano titraju, a tomu je posljedica emitiranje elektromagnetskih valova u prostor. Pojava je osobito izražena ako je dipol ostvaren vodičem kojemu je duljina cjelobrojni višekratnik polovice valne duljine emitiranih valova. Zato je poluvalni Hertzov dipol osnovna sastavnica mnogih antena.

Kvadrupol

Kvadrupol (lat. u složenicama quadru-: četvero-, prema quattuor: četiri + -pol) je sustav dvaju dipola na maloj udaljenosti i time u jakom međudjelovanju (interakciji), zbog čega je njegovo djelovanje na okolinu bitno drugačije od djelovanja dvaju dipola. Postoje magnetski i električni kvadrupoli. Općenito, niz pravilno razmještenih dipola može činiti multipol, pa je kvadrupol prvi član niza iza dipola. Proučavanje svojstava kvadrupola i općenito multipola važno je u teoriji elektromagnetskog zračenja, dok se kvadrupolni raspored elektroda rabi na primjer kao maseni filtar snopa iona ili kao elektrostatska leća, a kvadrupolni raspored magneta kao magnetska leća.

Zemljin magnetski pol

Zemljin magnetski pol je točka u kojoj je Zemljino magnetsko polje okomito, to jest gdje je magnetska deklinacija 90°. Zemljini magnetski polovi tijekom vremena mijenjaju svoj položaj, u prosjeku nekoliko desetaka kilometara godišnje.

Geomagnetski pol
Geomagnetski pol je točka presjeka slobodne Zemljine površine i osi magnetskoga dipola koji najbolje približuje (aproksimira) Zemljino magnetsko polje. Os dipola prolazi Zemljinim središtem, a prema Zemljinoj osi rotacije priklonjena je oko 11,5º. Sjeverni geomagnetski pol nalazi se na sjeverozapadnom Grenlandu, a južni na Antarktici.

Magnetski monopol

Magnetski monopol je odvojeni magnetski pol, magnetski ekvivalent električnom naboju, zamišljena (hipotetička) čestica koja bi posjedovala magnetski (sjeverni ili južni) naboj. Postojanje takve čestice omogućilo bi postavljanje Maxwellovih jednadžbi potpuno simetričnih s obzirom na električni i magnetski naboj (kao što gibanje električnoga naboja proizvodi magnetsko polje, tako bi gibanje magnetskoga naboja proizvodilo električno polje). Razmatranjem kvantne mehanike elektrona u prisutnosti magnetskoga monopola, Paul Dirac izveo je uvjet kvantizacije koji objašnjava diskretnost električnoga naboja (1931.). Istodobno, takvi Diracovi monopoli posjedovali bi ekstremno jako vezanje, koje bi olakšavalo njihovo otkrivanje. Svi dosadašnji pokusi pokazuju da u prirodi nema magnetskih monopola.

Izvori

Elektromagnetizam

Magnetski pol


Neuenkirchen er en administrationsby og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Landhagen i den nordvestlige del af Landkreis Vorpommern-Greifswald. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

Geografi

Neuenkirchen er beliggende omkring to kilometer nord for Greifswald, nord for floden Ryck ved Greifswalder Bodden.

Bundesstraße B 105 (tidligere B 96) går gennem kommunen. Nærmeste banegård er Greifswald ved jernbanen Angermünde-Stralsund.

I kommunen ligger ud over Neuenkirchen, landsbyerne:

 Kieshof-Ausbau
 Leist I
 Leist II
 Leist III
 Oldenhagen
 Wampen

Eksterne kilder og henvisninger

 Kommunens websted
 Befolkningsstatistik

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Landhagen
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Neuenkirchen (ved Greifswald)


بروتوكول أينشتاين  هو معيار يستعمل للقياس الدقيق للمسافة بين جسمين في الفضاء. ولإيجاد المسافة بين نقطتين يتم إرسال الضوء من النقطة A إلى النقطة B، ثم ترسل إشارة على الفور باستخدام الضوء من النقطة B إلى النقطة A. تجرى الحسابات التي تتم باستخدام هذه البيانات الصيغة التالية:
.

البروتوكول
نظرًا لوجود العديد من العوامل التي تدخل في عملية قياس مسافة في الفضاء تم إعداد بروتوكول لترتيب الأهمية والأولوية عند قياس المسافة باستخدام الضوء من A إلى B وبالعكس.

مراجع

فيزياء فلكية

بروتوكول أينشتاين


Playtime este un film de comedie francez din 1967, regizat de Jacques Tati.

Distribuție
 Jacques Tati - domnul Hulot
 Barbara Dennek - Barbara
 John Abbey - Lacs
 Reinhard Killdehoff - German Director
 Yves Barsacq - domnul Hulot's old

Referințe

Legături externe

  Details about distribution, the 2003 70mm restoration and historical data
 Criterion Collection essay by Jonathan Rosenbaum
 DVDTalk review of the 2006 Criterion DVD, and comparison with the 2001 version
 Article from The Guardian by Playtime extra and writer Peter Lennon

Filme din 1967
Filme franțuzești
Filme de comedie
Filme de comedie din anii 1960
Filme regizate de Jacques Tati
Filme cu acțiunea în Paris
Filme în limba germană
Filme în limba franceză
Filme în limba engleză

Playtime


Școala municipală de fizică și de chimie industrială a orașului Paris (École supérieure de physique et de chimie industrielles de la ville de Paris, ESPCI ParisTech), fondată în anul 1882, este o universitate tehnică de stat din Paris (Franța).

Secții
 Master
Domeniu: Inginerie
 Doctorat
Domeniu: fizică, chimie, biologie, biotehnologie
 MOOC.

Profesori de vază
Éliane Montel, chimistă și fiziciană franceză

Absolvenți celebri
 Paul Boucherot, inginer francez
 Frédéric Joliot-Curie, fost un chimist francez, laureat al Premiului Nobel pentru chimie (1935)
 Paul Langevin, fizician și inventator francez
 Paul-Gilbert Langevin, muzicolog și fizician francez.

Legături externe
 ESPCI Web

Universitatea din Paris
Universități din Franța
Universități tehnice
Paris


Die Oikos University ist eine private christliche Bildungseinrichtung ohne staatliche Anerkennung mit Sitz in Oakland, Kalifornien.

Geschichte
Die Universität wurde 2004 von Pastor Jongin Kim gegründet. Kim ist derzeit der Rektor und führt die private Bildungseinrichtung zusammen mit dem Vorstands-Vorsitzenden Young-Kyo Choi. Sie ist eng mit der Praise God Korean Church und der Shepherd University of San Francisco verbunden.

Fächer
An der Hochschule werden, einer privaten Berufsschule vergleichbar, Theologie, Musik, Krankenpflege und asiatische Medizin gelehrt. Sie ist seit dem 13. Mai 2011 unter der Lizenz des California Bureau of Private Postsecondary Education zugelassen und wird von dem Board of Vocational Nursing and Psychiatric Technician akkreditiert. Seit 2011 hat die Einrichtung eine Genehmigung, angewandte Akupunktur zu lehren.

Die Bildungseinrichtung unterliegt keiner staatlichen Aufsicht und hat keine staatliche Anerkennung durch das Bildungsministerium der Vereinigten Staaten oder den Council for Higher Education Accreditation.

Amoklauf
Am 2. April 2012 ereignete sich auf dem Campus ein Amoklauf. Dabei wurden sieben Personen getötet und drei verletzt. Es war die höchste Opferzahl seit dem Amoklauf an der Virginia Tech 2007, bei dem 32 Menschen getötet wurden. Der 43-jährige Täter koreanischer Abstammung, ein früherer Student der Hochschule, ergab sich eine Stunde später in einem acht Kilometer entfernten Supermarkt in Alameda, zu dem er mit dem Auto eines seiner Opfer geflüchtet war. Der Täter One L. Goh muss sich nicht vor Gericht verantworten, nachdem er auf nicht schuldig plädiert hatte, wurde er vom zuständigen Richter am 8. Januar 2013 freigesprochen. Da ihm wegen einer psychischen Störung nicht der Prozess gemacht werden kann, wurde Goh stattdessen in einer Psychiatrie untergebracht.

Weblinks
Offizielle Website

Einzelnachweise

Oakland
Private Hochschule in den Vereinigten Staaten
Organisation (Oakland)
Gegründet 2004

Oikos University


Teras ya da Taraça, bir yapının yer seviyesinden yüksek, kullanılabilir dış alanı olarak tanımlanabilir. Terasların görünüm ve özellikleri birçok şekilde olabilmesine rağmen, teraslar bir evin balkondan daha genişce, üstü açık olan bölümleridir. Terasların kullanım alanları oldukça çeşitlidir. Teraslar, küçük çapta Bahçecilik yapmak ya da özel kullanımlar için tasarlanır.Terasların tasarlanması aşamasında Peyzaj mimarlığı hizmetlerinin kullanılması büyük önem taşır.

Ayrıca bakınız

 Balkon
 Sundurma
 Veranda
 Kameriye

Evin bölümleri
Mimari öğeler
Peyzaj mimarlığı

Teras (Mimarî)


Robert Jolin Osborne () a fost un actor, istoric de film, prezentator de televiziune american și autorul cel mai bine cunoscut ca primar gazdă pentru un post de televiziune Turner Classic Movies (TCM). Înainte de TCM, Osborne fusese editorialist la The Hollywood Reporter și apoi realizator-prezentator al emisiunilor de la The Movie Channel. Osborne a scris, de asemenea, istoria oficială a Premiilor Oscar, publicată inițial în 1988 și revizuită cel mai recent în 2013.

Primii ani
Osborne s-a născut pe 3 mai 1932, în micul oraș Colfax, Washington, unde și-a petrecut copilăria. Părinții săi au fost Robert Eugene Osborne, un profesor de la o școală publică, și Hazel Ida (născută Jolin). Osborne a absolvit Școala de Jurnalism de la Universitatea din Washington.

Cariera
Osborne și-a început cariera lucrând ca actor la studioul Desilu deținut de Desi Arnaz și Lucille Ball. El a lucrat alături de Lucille Ball, care se ocupa de educația unor tineri interpreți precum Osborne și actrița-cântăreață Carole Cook.

Una din primele apariții la televiziune ale lui Osborne a fost într-un episod din 1959 al serialului Westinghouse Desilu Playhouse intitulat "Chain of Command", cu Hugh O'Brian în rol principal. El a apărut, de asemenea, în episodul de Crăciun "The Desilu Revue" (decembrie 1959) al Desilu Playhouse. De asemenea, a obținut roluri mici în emisiuni TV precum The Californinas și în episodul pilot "The Clampetts Strike Oil" al sitcomului The Beverly Hillbillies, în rolul lui Jeff Taylor. Nu a dorit să semneze un contract pentru apariția în serial, deoarece s-a gândit că nu va avea succes, și și-a concentrat atenția, în schimb, pe apariția în reclamele de televiziune.

Ball i-a sugerat să-și concentreze eforturile pentru a deveni jurnalist, după cum afirma el adesea sub formă de glumă: "mai ales după ce m-a văzut jucând". După The Beverly Hillbillies, Osborne s-a concentrat mai mult pe scris și jurnalism. În 1965 Osborne a publicat prima sa carte intitulată Academy Awards Illustrated.

În 1977, Osborne a început o carieră de lungă durată ca editorialist pentru The Hollywood Reporter. În anul următor, el a publicat 50 Golden Years of Oscar, care a obținut în 1979 Premiul National Film Book. După ce a devenit membru al Los Angeles Film Critics Association, el a fost ales președinte în 1981 și a îndeplinit această funcție până în 1983. În 1982 Osborne a început un stagiu de cinci ani ca reporter de divertisment la Channel 11 KTTV din Los Angeles. În plus, el a început să scrie seria de articole Rambling Reporter pentru The Hollywood Reporter, care a apărut de cinci ori pe săptămână.

În 1984, Osborne a început să realizeze și să prezinte emisiuni pentru The Movie Channel, obținând în 1984 Premiul pentru jurnalism al Publicists Guild of America. În anul următor, a început o relație cu Academy of Motion Picture Arts and Sciences (AMPAS), când a realizat un spectacol omagial dedicat actriței Shirley Temple la Teatrul Samuel Goldwyn al Academiei de Film din Beverly Hills. În 1988, AMPAS l-a însărcinat să scrie 60 Years of the Oscar; mai târziu, el a scris cinci ediții revizuite ale volumului, cea mai recentă fiind 85 Years of the Oscar în 2013.

În 1994 Ted Turner a fondat Turner Classic Movies ca un concurent al American Movie Classics (cunoscut în prezent ca AMC). Osborne a fost ales ca gazdă a emisiunilor nocturne. În afară de prezentarea a patru filme în primetime timp de șapte zile pe săptămână, el a organizat o emisiune specială de interviuri "Private Screening" cu actori și regizori celebri. Începând din 2006, Osborne a realizat emisiuneaThe Essentials a TCM. Colegii săi de platou au fost Molly Haskell în 2006-2007, Carrie Fisher în 2007-2008, Rose McGowan în 2008-2009, Alec Baldwin în 2009-2011, Drew Barrymore și în cele din urmă Sally Field.

Osborne a participat, de asemenea, la evenimentele organizate la Centrul Paley pentru Media din New York, omagiind carierele în televiziune ale lui Lucille Ball și Cloris Leachman. Începând din 2005, Osborne a găzduit "Festivalul de Film Clasic Robert Osborne", organizat anual la Athens, Georgia. Evenimentul non-profit este organizat de Colegiul de Jurnalism și de Comunicare al Universității din Georgia. În 2010, Osborne a găzduit primul Festival de Film de la Classic TCM și a participat la festivalurile anuale ulterioare.

În 2011, TCM a anunțat că Osborne va lua "o scurtă pauză de la îndatoririle sale de gazdă a TCM pentru intervenții chirurgicale minore, urmată de o vacanță". Osborne a continuat, cu toate acestea, să apară în emisiunile de sâmbătă seara "The Essentials", cu Alec Baldwin. În 2012 Osborne a început să împartă o parte din îndatoririle sale de găzdă cu Ben Mankiewicz. Mankiewicz a prezentat filme de maximă audiență în două nopți pe săptămână, precum și multe evenimente în timpul zilei. Osborne a declarat că va continua să lucreze "atâta timp cât voi fi sănătos și atâta timp cât cred că arăt O.K. în fața camerei". El a mai spus: «Dacă eu nu aș putea să o fac cu entuziasm, atunci ar fi timpul să renunț.»

În 2014, ca parte a unui contract exclusiv cu Disney, Turner Classic Movies a fost de acord să sponsorizeze The Great Movie Ride. Atracția a avut parte de o reînnoire în 2015, cu adăugarea unui nou pre-show și a unui post-show găzduite de Osborne. Modificările au fost prezentate pe 29 mai 2015.

Moartea
Osborne a părăsit televiziunea la începutul anului 2016, din cauza unei probleme de sănătate nedezvăluite public, și a ratat o serie de evenimente anuale TCM pe parcursul acelui an. Câțiva ani mai devreme, în 2011, el a pierdut patru luni de emisiuni din cauza unei "intervenții chirurgicale minore, urmate de o vacanță".

Osborne a murit în apartamentul său din New York, situat în complexul The Osborne de pe West 57th Street, în ziua de 6 martie 2017. Potrivit medicilor, a murit din cauze naturale. Avea vârsta de 84 de ani.

Viața personală
Osborne s-a mutat la New York la sfârșitul anilor 1980. În timpul vieții sale s-au aflat puține detalii despre viața sa personală, dar după moartea sa s-a confirmat că era de 20 de ani într-o relație cu regizorul și producătorul teatral David Staller; acesta din urmă a confirmat mass-mediei  vestea morții lui Osborne. Staller a dezvăluit, de asemenea, în numărul din 6 martie 2017 al The New York Daily News că Osborne suferea de insuficiență renală de mai mulți ani și avea și alte probleme de sănătate.

Premii și onoruri
Osborne a obținut în 1984 Premiul pentru jurnalism al Publicists Guild of America. De asemenea, el a primit titlul de doctor honoris causa al Academy of Art University în 2005 și a fost distins cu o stea pe Vine Street de pe Hollywood Walk of Fame în 2006. În 2007 el a primit Premiul William K. Everson din partea National Board of Review.

În ianuarie, 2016, Osborne a primit Premiul William Cameron Menzies din partea Art Directors Guild, recunoscându-i-se activitatea de 35 de ani ca jurnalist, critic și istoric de film.

Lucrări
Cărți

Prefețe

Referințe

Legături externe
 Official website

 Robert Osborne's column in The Hollywood Reporter (2009)
  Turner Classic Movies biography.
 Cinema Retro interview with Robert Osborne
 Gilbert Gottfried's Amazing Colossal Podcast long-form interview with Robert Osborne, July, 2014

Nașteri în 1932
Decese în 2017
Scriitori americani din secolul al XX-lea
Scriitori americani din secolul al XXI-lea
Biografi americani
Prezentatori de televiziune din Statele Unite ale Americii
Teoreticieni ai filmului

Robert Osborne


Paraphyllum možre označavati:
 Paraphyllum (alge) Me.Lemoine, 1970, fosilni rod algi
 Paraphyllum (Animalia) J.L. Hancock, 1913, rod kukaca iz porodice Tetrigidae

Paraphyllum


"Context Is for Kings" este al treilea episod al serialului TV  Star Trek: Discovery care are  loc în anul 2256. A avut premiera pe CBS la 1 octombrie 2017. Este regizat de Akiva Goldsman. Este scris de  Gretchen J. Berg, Aaron Harberts și Craig Sweeny, după o poveste de Bryan Fuller, Berg și  Harberts. Acest episod marchează prima apariție a navei spațiale  și prima apariție a actorilor principali  Jason Isaacs, Anthony Rapp și  Mary Wiseman..

Potrivit scenaristului și producătorului Aaron Harberts, episoadele precedente "The Vulcan Hello" și "Battle at the Binary Stars" au format un fel de "prolog" , în timp ce acest episod ar fi cel "pilot".

Prezentare

La șase luni de la aflarea sentinței sale, Burnham se află într-o navetă de transfer către o închisoare dintr-o mină de dilitiu de pe Tellun. Din cauza unei specii spațiale denumită GS54 care consumă electricitatea navetei, este teleportată de  urgență pentru a fi salvată la bordul navei . După ce petrece câteva zile pe navă, Burnham primește ordin de la căpitanul navei, misteriosul Gabriel Lorca, de a asista la o misiune științifică. Burnham îl aude pe locotenentul Paul Stamets, un astro-micolog care conduce misiunea, discutând despre un viitor experiment cu un coleg servind pe o altă navă spațială. Lorca, curând, este informat despre un incident care a avut loc pe nava soră  și care a ucis întregul echipaj. Stamets conduce o echipă la bordul acestei nave pentru a investiga și descoperă întregul echipaj mort și deformat, precum și un grup de klingonieni uciși de o creatură necunoscută. Lorca îi cere mai târziu lui Burnham să lucreze pentru el, în ciuda sentinței sale, explicându-i că a deviat naveta pentru ca ea să ajungă pe nava acestuia, totul pentru ca Burnham să ajute la dezvoltarea unui nou mod de a zbura, lucru care va duce pentru început la câștigarea războiului cu klingonienii. De asemenea, în mod secret, creatura monstruoasă de pe Glenn a fost transportată la bordul lui Discovery.

Distribuție

Producție
Titlul episodului și un scurt rezumat au fost dezvăluite de către Paramount Television la 16 septembrie 2017, împreună cu un teaser trailer.

Primire

Referințe și note

Bibliografie suplimentară

Legături externe

 Streaming at CBS All Access

Episoade de televiziune din 2017
Episoade din Star Trek: Discovery

Conjunctura este apanajul regilor


الجمعية الوطنية لحقوق الإنسان بالسعودية جمعية وطنية تُعنى بحقوق الإنسان، مقرها الرئيسي مدينة الرياض، أنشأت عام 9 مارس 2004م الموافق 18 1 1425 هجري، والجمعية جهة وطنية ذات طابع مستقل ليس لها أي ارتباط حكومي،

ومن مهامها الدفاع عن الإنسان المقيم في أراضي المملكة ، وتتعاون في ذلك مع جمعيات حكومية وأهلية داخل المملكة وخارجها. وتختلف الجمعية الوطنية لحقوق الإنسان عن هيئة حقوق الإنسان السعودية التي أنشئت بتاريخ 8\8\1426 هـ.

اختصاصاتها
من أهدافها الوقوف ضد الظلم والتعسف والتعذيب والعنف وعدم التسامح. حيث تختص في
 تطبيق الأنظمة المتعلقة بحقوق الإنسان والواردة في نظام المملكة الأساسي للحكم والأنظمة الداخلية.
 السعي لنشر ثقافة الحقوق بين الناس.
 العمل على القضايا الحقوقية المشتركة مع الهيئات الدولية والمنظمات الدولية غير الحكومية.
 تدقيق ودراسة المواثيق الدولية المتعلقة بحقوق الإنسان.
 تشجيع التعاون الإقليمي والدولي لتعزيز وحماية حقوق الإنسان.
 تلقي الشكاوى ومتابعتها مع الجهات المختصة.
 عمل ونشر الدراسات المتعلقة بحقوق الإنسان.
 التأكد من تنفيذ التزامات المملكة تجاه قضايا حقوق الإنسان.

أجهزة الجمعية
الرئيس السابق : د. مفلح بن ربيعان القحطاني

الرئيس الحالي : خالد بن عبد الرحمن الفاخري

الجمعية العمومية: تتكون من جميع الأعضاء المؤسسين، ومن الأعضاء الذين تم قبول انضمامهم لاحقًا.

المجلس التنفيذي: يتكون من تسعة أعضاء منهم الرئيس ونائبيه، ويتولى المجلس إدارة أعمال الجمعية بما يحقق الأهداف التي أنشأت لها.

رئاسة الجمعية: تختص بالمهام التي تخص رئيس الجمعية فيما يتعلق بتمثيله دوليًا، ورئاسة اجتماعات الجمعية، وإبرام العقود والصفقات وغيرها من المهام.

وصلات خارجية
الموقع الرسمي للجمعية.

اُنظر أيضا
 هيئة حقوق الإنسان السعودية
 حقوق الإنسان في السعودية

مراجع

وصلات خارجية
 الجمعية الوطنية لحقوق الإنسان (الموقع الرسمي للجمعية)
 هيئة حقوق الإنسان السعودية.

تأسيسات سنة 2004 في السعودية
منظمات أسست في 2004
منظمات حقوق الإنسان في السعودية

الجمعية الوطنية لحقوق الإنسان (السعودية)


Familie II er en dokumentarfilm fra 1997 instrueret af Marie Rømer Westh efter manuskript af Marie Rømer Westh.

Handling
Billeder og sekvenser hentet fra familiesammenkomster, weekendbesøg osv. Værket er tænkt som et familieportræt og som et portræt af familieportrættet. Samtidigt vil det formelt søge at forvalte aspekter omkring begreberne familie og beslægtethed. FAMILIE II er et uddrag fra FAMILIE I et installationsprojekt, men er samtidigt et selvstændigt værk.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1997

Familie II


Juan de las Cabezas Altamirano (1565 – 19 de dezembro de 1615) foi um prelado católico romano que serviu como Bispo de Arequipa (1615), Bispo de Santiago da Guatemala de 1610 a 1615 e Bispo de Santiago de Cuba de 1602 a 1610.

Ligações externas
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)

Bispos católicos
Bispos nomeados pelo Papa Paulo V
Bispos nomeados pelo Papa Clemente VIII

Juan de las Cabezas Altamirano


Julius Ludwig Ernst Wilhelm Schwarz (* 25. September 1862 in Rostock; † 11. Juli 1934 in Grand Rapids, Michigan) war ein deutscher Orgelbauer.

Leben

Julius Schwarz war ein Sohn des Tischlers und Inspektors des Rostocker Krankenhauses Heinrich Schwarz. Er erlernte den Beruf des Orgelbauers von 1876 bis 1880 in der Werkstatt von Friedrich Mehmel in Stralsund, bereits 1880 war er bei der Reparatur der Orgel der St.-Johannis-Kirche in Lassan beteiligt. Seine Wanderjahre führten ihn nach Barmen zu Richard Ibach, und nach Borna zu Richard Kreuzbach. 1887 meldete er eigene Werkstatt in Rostock an. Paul Faust aus Schwelm erlernte hier das Orgelbauerhandwerk. Schwarz war der Erste, der in Mecklenburg Orgeln mit einer pneumatischen Traktur baute, er fertigte etwa 35 Orgelneubauten, hauptsächlich in Mecklenburg aber auch in die Lausitz, nach Hamburg und Norwegen. 1892 und 1894 erfolgten Umzüge in größere Werkräume. Nach der Auslieferung von zwei Orgeln in Kirchen in Stavanger in Norwegen 1898 und der Übergabe seiner Rostocker Firma wegen Zahlungsschwierigkeiten an Carl Börger im Jahr 1900 ging Julius Schwarz nach Norwegen und wurde Teilhaber der Firma NOREG in Sandnes. Er entschloss sich 1903 zusammen mit seiner Frau Marie und 3 Kindern zur Auswanderung nach Amerika. Ein Lebenszeichen von ihm stammt vom 3. Juli 1903 bei seiner Ankunft im Hafen von New York, wo er von Bord des Auswanderungsschiffes Carpathia ging. Im Jahre 1920 wohnt die Familie in Grand Rapids, Kent, Michigan, United States. Dort lässt J. Schwarz 1931 ein Patent zum Bau von Akkordeons registrieren.

Werkverzeichnis (Auswahl)

Literatur

 Helmut Klöpping: Der Rostocker Orgelbauer Julius Schwarz, Versuch einer Biografie. Bergisch Gladbach 2009.
 Hermann Fischer: Julius Schwarz. In: 100 Jahre Bund Deutscher Orgelbaumeister. 1991.
 Schwarz, Julius. In: Uwe Pape, Wolfram Hackel, Christhard Kirchner (Hrsg.): Lexikon norddeutscher Orgelbauer. Band 4. Berlin, Brandenburg und Umgebung einschließlich Mecklenburg-Vorpommern. Pape Verlag, Berlin 2017. S. 533

Weblinks

Einzelnachweise

Unternehmer (Rostock)
Orgelbauer (19. Jahrhundert)
Orgelbauer (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1862
Gestorben 1934
Mann

Julius Schwarz (Orgelbauer)


Rolf Sievers (* 23. Januar 1902 in Leipzig; † 26. April 1949 ebenda) war ein deutscher Schriftsteller und Kabarettist. Er ist auch bekannt als Rolf A. Sievers. Zudem verwendete er mehrere Pseudonyme, darunter: Peter Sillje, Rudi Mente, K. A. Lauer und Anton Seifert.

Leben
Rolf Sievers besuchte von 1918 bis 1919 das Königin-Carola-Gymnasium. Bereits in dieser Zeit war er an der Gründung der von Adriaan Michiel van den Broecke jun. herausgegebenen Zeitschrift Evoe beteiligt und gehörte zu den Mitarbeitern der 1919 von Hans Reimann begründeten satirischen Zeitschrift Der Drache. Später lieferte er auch Beiträge für die Weltbühne. Außerdem war er Herausgeber der satirischen Halbmonatszeitschrift: Hört, Hört!

1921 gehörte er neben Woldemar Sacks, Hans Merkel und Herbert Weißbach zum Ensemble des von Eugen Ortner gegründeten Kabaretts Der Rauch, das als eine der ersten Kabarettbühnen Leipzigs nach sechsmonatiger Spielzeit wieder geschlossen werden musste.

Zugleich schrieb er Texte für das am 1. Februar 1921 von Hans Reimann, dem Regisseur Hans Peter Schmiedel, dem Pelzhändler Dr. Walter Franke und dem Schauspieler Hans Zeise-Gött gegründete politisch-literarische Kabarett Die Retorte. Für diese überregional bedeutsame Kabarettbühne lieferten auch Walter Mehring, Max Herrmann-Neiße, Klabund und Joachim Ringelnatz Beiträge, die zum Teil von ihnen selbst oder durch Schauspieler der Städtischen Bühnen wie Lina Carstens vorgetragen wurden. 1923 musste das in der Pfaffendorfer Straße 4 beheimatete Theater seinen Spielbetrieb inflationsbedingt einstellen.

Rolf Sievers, der von sich behauptete, an sämtlichen Kabarettgründungen und sämtlichen Kabarettpleiten in Leipzig beteiligt gewesen zu sein, war auch aktiv dabei, als im August 1930 im Gildesaal der Gaststätte Südbräu in der Zeitzer Straße 36 das Leipziger Kabarett Die Litfaßsäule aus der Taufe gehoben wurde. Als Hausdichter war er für die tagesaktuelle Zeitkritik zuständig. Grafiker wie Max Schwimmer entwarfen die Plakate. Nicht ohne Stolz bezeichnete sich Sievers gerne als Litfascisten. Nach der Machtergreifung 1933 musste das liberale, sich mit seinen Texten gegen deutsch-nationale Tendenzen und Antisemitismus wendende Kabarett die Tätigkeit einstellen.

Während der Nazi-Zeit bewahrte sich Rolf A. Sievers seine integre Haltung, so daß er 1945 als erster Intendant der Leipziger Bühnen eingesetzt werden konnte.

Als Ferdinand May und Joachim Werzlau am 17. November 1945 das Literarische Kabarett, das sich ab 1947 Die Rampe nannte, im ehemaligen Leipziger Lehrervereinshaus mit dem Programm: Bitte recht freundlich! eröffneten, gehörte Sievers bis zu seinem frühzeitigen Tod zu den Hausautoren und trat dort zeitweilig auch als Conférencier auf.

Zitate
 Hoch zu Ross (Text: Rolf Sievers, Musik: Conny Odd)

Doch hat auf alle Fälle der Mensch vom Jongleur was geerbt!
Der Beruf hat auf die Seele abgefärbt, abgefärbt, abgefärbt!
Ich hab durch sämtliche Zeiten mich - wie man so sagt: durchjongliert!
Mir ist deshalb auch bei weitem nichts passiert - nichts passiert - nichts passiert!
Bei Brühnig, da stand ich im Zentrum, bei Hindenburg - treunational!
Bei Adolf - da war ich ein Nazi - und heute? Na, wenn schon - egal!
Einmal rechts, einmal links schwenkt die Gesinnung hin und her!
Einmal rechts, einmal links, denn ich bin ja ein Jongleur.
Ich bitt' die Herren und Damen,
Nun suchen Sie mal für das Kind 'nen Namen!
Nun raten Sie nur, es ist ja gar nicht schwer -
Wie heißt das Kind? Gesinnungsjongleur!

Werke (Auswahl)
 Runter mit dem Zylinder! Ein politisches Cabarett-Programm, L. Kannegießer, Leipzig 1924
 Essays: Attacken (1924), Gestern und Übermorgen (1924)
 Satire: Der Hitlerputsch (1924)

Literatur
 Kürschners Deutscher Literatur-Kalender, 35. Jg., Walter de Gruyter, Berlin und Leipzig 1930
 Deutsches Literatur-Lexikon. Bio-bibliographisches Handbuch, 17. Band: Schwalb-Siewert, K.G. Saur, Bern und München 1997
 Hannskarl Hoerning, Harald Pfeifer (Hrsg.): Dürfen die denn das. 75 Jahre Kabarett in Leipzig, Forum Verlag, Leipzig 1996
 Rudolf Hösch: Kabarett von gestern: nach zeitgenössischen Berichten, Kritiken und Erinnerungen, Bd. 1: 1900–1933, Henschelverlag, Berlin 1967
 Rudolf Hösch: Kabarett von gestern und heute: nach zeitgenössischen Berichten, Kritiken, Texten und Erinnerungen, Bd. 2: 1933–1970, Henschelverlag, Berlin 1972
 Ulrich Kiehl: Die Literatur im Bezirk Leipzig 1945-1990, Otto Harrassowitz, Wiesbaden 2002
 Marginalien: Zeitschrift für Buchkunst und Bibliographie, hrsg. v. d. Pirkheimer-Gesellschaft, Nr. 53, Aufbau-Verlag, Berlin, Weimar 1976
 Ferdinand May: Die guten und die bösen Dinge. Ein Leben erzählt, Verlag Neues Leben, Berlin 1978

Weblinks

Einzelnachweise

Autor
Literatur (Deutsch)
Literatur (20. Jahrhundert)
Essay
Lyrik
Satire
Liedtexter
Kabarettist (Deutschland)
Schriftsteller (Leipzig)
Deutscher
Geboren 1902
Gestorben 1949
Mann

Rolf Sievers


A Igreja de Saint Ahudemmeh, também conhecida como a Igreja Verde, era uma igreja siríaca ortodoxa em Tikrit, Iraque. A igreja foi destruída por militantes do Estado Islâmico em 25 de setembro de 2014.

História

A igreja foi construída por Denha II, Mafriano do Oriente, em 700 dC, e foi dedicada a Santo Ahudemmeh. Denha II e seus sucessores João II, Daniel, Tomás I e Basílio III foram sepultados na igreja. Dinkha de Tikrit debateu teologia e filosofia com Al-Masudi na igreja em 925.

Em 1089, a igreja foi saqueada e destruída pelo governador de Tikrit, mas foi restaurada em 1112. Os cristãos se refugiaram na igreja durante a invasão mongol do Iraque em 1258, onde foram massacrados e poucos escaparam.

A igreja foi escavada pelo Serviço Arqueológico Iraquiano na década de 1990, e vários caixões foram descobertos, incluindo o de Anaseous, bispo de Tikrit. Em 2000, Saddam Hussein mandou restaurar a igreja devido ao seu estado degradado. Em 25 de setembro de 2014, a igreja foi destruída por militantes do Estado Islâmico com dispositivos explosivos improvisados.

Referências

Edifícios religiosos
Edifícios religiosos do Iraque
Igrejas destruídas
Cristianismo siríaco
Igreja Ortodoxa Síria
Cristianismo no Iraque
Edifícios e monumentos destruídos pelo Estado Islâmico
Perseguição aos cristãos por muçulmanos
Perseguição aos cristãos

Igreja de São Ahudemmeh


O chasco-isabel (Oenanthe isabellina) é um pequeno pássaro passeriforme que foi anteriormente classificado como membro da família do tordo Turdidae, mas agora é mais geralmente considerado um papa-moscas do Velho Mundo da família Muscicapidae. É uma ave insetívora migratória. Seu habitat é estepe e campo aberto e se reproduz no sul da Rússia e Ásia Central até o norte do Paquistão, invernando na África e noroeste da Índia . É um vagabundo muito raro para a Europa Ocidental.

Etimologia
O nome é do isabellinus específico, novo latim para "amarelo acinzentado", provavelmente nomeado para Isabella I de Castela, disse ter prometido não mudar suas roupas de baixo até que a Espanha fosse libertada dos mouros. "Wheatear" não é derivado de " trigo " ou qualquer sentido de " orelha ", mas é uma corrupção linguística do século 16 de "branco" e "bunda", referindo-se à garupa branca proeminente encontrada na maioria das espécies. O nome do gênero Oenanthe é derivado do grego antigo oenos (οίνος) "vinho" e anthos (ανθός) "flor". Refere-se ao retorno do Chasco-cinzento à Grécia na primavera, assim que as videiras florescem.

Distribuição e habitat
O wheatear isabelline é uma espécie migratória com uma faixa de reprodução paleártica oriental. Isso se estende do sul da Rússia, região do Cáspio, deserto de Kyzyl Kum e Mongólia ao Afeganistão, Irã, Iraque, Arábia Saudita, Síria, Jordânia e Israel. Ele passa o inverno na África e no noroeste da Índia. Ocorreu como um vagabundo de verão para a Grécia, Chipre, Argélia e Tunísia.

Comportamento

Status
O chasco-isabel tem um alcance extenso, estimado em 11,7 milhão quilômetros quadrados (4,36 milhões de milhas quadradas), e uma grande população com um total estimado de 26 milhões a 378 milhões de indivíduos. A população parece ser estável e a IUCN em sua Lista Vermelha de Espécies Ameaçadas avaliou esta espécie como sendo de " menor preocupação ".

Leitura adicional

Ligações externas
 Oenanthe isabellina in Field Guide: Birds of the World on Flickr

Aves descritas em 1829
Aves da Mongólia
Oenanthe
Espécies pouco preocupantes

Chasco-isabel


Neuer Keynesianismus kann die deutsche Übersetzung folgender ökonomischer Schulen sein:

 Neukeynesianismus
 Neokeynesianismus

Neuer Keynesianismus


Alentejo bölgesi, Portekiz'in Avrupa kıtasında bulunan 5 istatistiki bölgesinden biridir. Adı "Tejo Nehri'nin ötesi" anlamına gelen Portekizce "além do Tejo"dan gelmektedir. Kuzeyindeki Tejo Nehri ile Portekiz'in diğer bölümlerinden ayrılmaktadır. Güneyinde Algarve bölgesi bulunur. Atlas Okyanusu'na kıyısı bulunan bölge doğuda İspanya ile komşudur.

Altbölgeler
Alentejo bölgesi 5 istatistiki alt bölgeden oluşmaktadır:
 Alentejo Central (Merkez)
 Alentejo Litoral (Sahil)
 Alto (Yukarı) Alentejo
 Baixo (Aşağı) Alentejo
 Lezíria do Tejo

Belediyeler
Bölgede 58 belediye (Por.: concelho) yer almaktadır.

Alentejo


Nampalys Mendy (La Seyne-sur-Mer, 23 de junho de 1992) é um futebolista senegalês que atua como volante. Atualmente joga no .

Por sua baixa estatura, distribuição e estilo de jogo, foi comparado no início de sua carreira a Claude Makélélé, sendo referido pelo olheiro do Monaco, Didier Christophe, como uma "cópia-carbono" do ex-jogador da Seleção Francesa

.

Carreira
Em abril de 2010, Mendy assinou seu primeiro contrato profissional com o Monaco, sendo integrado em seguida ao time B. Em julho, o técnico Guy Lacombe levou o jogador para disputar a pré-temporada com o time, visando compensar as ausências de atletas que disputaram a Copa do Mundo. Seu primeiro jogo foi contra o Lyon, atuando os 90 minutos e levando um cartão amarelo. Um ano depois, foi expulso pela primeira vez na carreira no empate em 1 a 1 com o Amiens.

Na temporada 2012–13, ajudou o time do principado a garantir o acesso à edição seguinte da Ligue 1, mas optou em sair ao final de seu contrato. Em 3 anos no Monaco, foram 80 partidas disputadas.

Nice
Chamou a atenção de clubes da Inglaterra, entre elas o  e o, e embora Mendy citasse os Red Devils como seu "clube dos sonhos", recusou uma proposta de contrato do United porque queria permanecer na França, assinando em seguida com o  sem custos. Estreou pelos Aiglons em agosto de 2013, na vitória por 2 a 1 sobre o , chegando a ser o capitão do time após a saída de Didier Digard para o Real Betis e a lesão de Mathieu Bodmer.

Sua primeira passagem pelo Nice terminou ao final da temporada 2015–16, atuando em 121 partidas, marcando seu primeiro (e até hoje, único) gol na carreira em setembro de 2015, na vitória por 3 a 1 sobre o Bastia.

Leicester City e nova passagem pelo Nice

Em julho de 2016, Mendy foi contratado pelo Leicester City, que havia surpreendido ao sagrar-se campeão inglês na temporada anterior. Os Foxes pagaram 13 milhões de libras para contar com o volante. Até as contratações do nigeriano Ahmed Musa (16 milhões) e do argelino Islam Slimani (29 milhões), esta foi a maior transferência já feita na história do clube. Seu primeiro jogo foi na Supercopa da Inglaterra, vencida pelo , substituindo Andy King aos 63 minutos, e em sua estreia na Premier League, contra o , sofreu uma lesão no tornozelo que deixou fora dos gramados por 3 meses. Foram apenas 9 partidas em seu primeiro ano como jogador do Leicester City, que emprestou o jogador ao Nice em julho de 2017.

Regressou ao Leicester City em 2018, assinando um novo contrato válido por 2 anos em 2020, conquistando ainda a Copa da Inglaterra. Para a temporada 2021–22, Mendy não foi inscrito para disputar a Premier League , mas foi reintegrado ao elenco em janeiro de 2022, após a janela de transferências.

Carreira internacional
Nascido em La Seyne-sur-Mer, Mendy é descendente de senegaleses e defendeu as seleções de base da França entre 2009 e 2014.

Em março de 2021, fora dos planos para jogar pelo time principal dos Bleus, decidiu representar a Seleção Senegalesa, fazendo sua estreia contra o Congo, onde os Leões da Teranga empataram sem gols.

Convocado para a Copa das Nações Africanas de 2021, testou positivo para COVID-19 e ficou de fora das partidas contra Guiné e Zimbábue, estreando na competição contra o Malaui, atuando por 72 minutos e não saiu mais do time até a decisão contra o Egito, que terminou com vitória senegalesa nos pênaltis por 4 a .

Vida pessoal
É primo dos também futebolistas Bafétimbi Gomis e Alexandre Mendy.

Títulos
.Monaco
 Ligue 2: 2012–13
Leicester City
 Copa da Inglaterra: 2020–21
Seleção Senegalesa
 Copa das Nações Africanas: 2021

Ligações externas
 Perfil de Nampalys Mendy - OGol.com.br

Naturais de La Seyne-sur-Mer
Futebolistas do Senegal
Futebolistas da França
Futebolistas da Association Sportive de Monaco Football Club
Futebolistas do Leicester City F.C.
Futebolistas do Olympique Gymnaste Club Nice
Senegaleses de ascendência francesa
Jogadores da Seleção Senegalesa de Futebol
Jogadores do Campeonato Africano das Nações de 2021
Jogadores da Copa do Mundo FIFA de 2022

Nampalys Mendy


Viorica Cherecheș () este o politiciană română, aleasă deputat în 2016.

În prezent este medic primar la Spitalul de Boli Infecțioase și Psihiatrie Baia Mare, la care a activat din luna octombrie a anului 1980. A fost manager al acestui spital din anul 2001 până în anul 2016, timp de 15 ani.

Din anul 2016, de când a fost ales deputat de Maramureș, a luat cuvântul de 4 ori, a depus 65 de declarații politice scrise și a semnat 73 de propuneri legislative ale altor colegi, din care 26 au devenit legi. A participat la 77 de întrebări și interpelări și la 26 de moțiuni.

Vezi și
 Legislatura 2016-2020 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Politicieni români în viață
Deputați români 2016-2020
Membri ai Partidului Național Liberal
Nașteri în 1955
Nașteri pe 5 octombrie

Viorica Cherecheș


حميد قد تشير إلى:

 بطل رواية محاولة عيش للكاتب المغربي محمد زفراف

حميد (توضيح)


This is a list of aviation-related events from 1932:

Events
 The Canadian Siskins aerobatic team is retired.
 James Work founds the Brewster Aeronautical Corporation.
 Richard Ormonde Shuttleworth buys 1928 de Havilland DH.60X Moth G-EBWD, which he bases at Old Warden airfield in Bedfordshire, England, where it remains (as of 2012) – the longest continuous base for a single aircraft in aviation history.
 The French Armys Aéronautique Militaire retires the last of its Breguet 14 aircraft. The Breguet 14 had been in service since 1917.

January
 January 20 – Imperial Airways weekly airmail service is extended through Africa as far as Cape Town.
 January 26 – After the Stinson Model R prototype he is piloting runs out of fuel over Lake Michigan during a demonstration flight from Chicago, Illinois, Edward "Eddie" Stinson – the founder of the Stinson Aircraft Company – attempts to land the plane on a golf course. The plane's wing strikes a flagpole a shears off, and the plane crashes, killing Stinson and injuring the other three people on board.
 January 29 – Imperial Japanese Navy seaplanes from the seaplane carrier Notoro attack Nationalist Chinese military positions in Shanghai, China, beginning Japanese air operations in the Shanghai Incident. The operations, which will continue into February, are the first significant military air operations to take place in East Asia.
 January 30 – The Imperial Japanese Navy aircraft carrier Kaga arrives in Chinese territorial waters at the outbreak of the Shanghai Incident. The Japanese Navys use of aircraft carriers in the Shanghai Incident is history's first significant combat use of carrier-borne airpower.

February
 February 1 – The Imperial Japanese Navy aircraft carrier Hōshō joins the carrier Kaga in Chinese territorial waters during the Shanghai Incident.
 February 5 – The first air-to-air clash of the Shanghai Incident takes place, between five Japanese aircraft from the aircraft carrier Hōshō and nine Nationalist Chinese fighters.
 February 14 – Ruth Nichols sets a new altitude record for a diesel-powered aircraft,  in a modified Lockheed Vega.
 February 22 – During the Shanghai Incident, three Imperial Japanese Navy Nakajima A1N2 fighters from the aircraft carrier Kaga score the first air-to-air kill in Japanese history, shooting down a Nationalist Chinese Boeing fighter piloted by an American volunteer.

March
 During the German election campaign of March–April 1932, Adolf Hitler becomes the first politician in history to use air travel to make political campaign appearances in several cities and towns possible in a single day, flying with planes operated by Deutsche Luft Hansa. Before the campaign ends in the election of April 10, 1932, Hitler will speak in 46 cities and towns during two one-week-long "Flights Over Germany."
 The final Avro 504 leaves the production line. The type has been in continuous production for nineteen years.
 March 6 – The Couzinet 33 passenger aircraft Biarritz sets out from France to establish the first air link between France and New Caledonia.
 March 20 – Luftschiffbau Zeppelin begins regular transatlantic services between Germany and Recife, Brazil, using the dirigible Graf Zeppelin. The service will continue until 1936, averaging one round-trip per month.
 March 24–28 – Jim Mollison sets a new speed record between the United Kingdom and Cape Town, taking 4 days 17 hours in a de Havilland Puss Moth
 March 25 – Dobrolyot is expanded into a USSR-wide service and has its name changed to Aeroflot

April
 The Spanish airline LAPE begins operations.
 April 1 – Hillman's Airways begins its first scheduled service, flying between Romford and Clacton-on-Sea, England, using a de Havilland Puss Moth and a de Havilland Fox Moth.
 April 5 – The Couzinet 33 passenger aircraft Biarritz lands at La Tontouta, New Caledonia, establishing the first air link between France and New Caledonia. It had departed France on March 6.
 April 16 – Record-setting aviator Frank Hawks is injured and his  Travel Air Type R Mystery Ship Texaco 13 is badly damaged when he crashes on takeoff from a soggy field at Worcester, Massachusetts. He recovers and the airplane is repaired.
 April 19–28 – C. W. A. Scott sets a new solo speed record between the United Kingdom and Darwin, Australia, taking 8 days 20 hours in a de Havilland Gipsy Moth
 April 27 – Imperial Airways commences a regular passenger service to Cape Town, South Africa.

May
 The Egyptian Air Force is formed
 May 9 – Captain Albert Hegenberger makes the first completely blind solo flight entirely on instruments, in a Consolidated NY-2.
 May 11 – Tragedy strikes as the United States Navy dirigible  attempts to land in front of thousands of spectators at Camp Kearny in San Diego, California, after a 77-hour flight from Naval Air Station Lakehurst, New Jersey, when Akron suddenly lurches upward, surprising the sailors handling her lines. Four men cling to a line as Akron rises; one falls from a height of  and survives with a broken arm, but two others fall to their deaths from altitudes of between . Dangling  below Akron, the fourth man, Seaman Apprentice C. M. "Bud" Cowart, is carried out to sea at an altitude of  and finally is reeled aboard Akron after two hours on the rope.
 May 15 – 1932 Kimberley rescue: German pilot Hans Bertram and mechanic Adolph Klausmann, attempting a global circumnavigation eastabout in a Junkers W 33 seaplane, endure a storm in the Timor Sea, forcing them to land off a remote part of the Kimberley coast of north-western Australia. The stranded men spend almost six weeks severely deprived of food and water and are close to death when rescued by a search party of aborigines on June 22.
 May 17 – Flying an Avro Avian IV, Beryl Markham completes a flight of approximately  from Nairobi, Kenya, to Heston Aerodrome outside London, England. She had departed Nairobi on 24 April and flown via Sudan, Egypt, the Mediterranean Sea, and Europe in seven days of actual flying, with several forced landings and stops for engine repairs along the way. Despite having only 127 hours of flight time as a pilot before attempting the trip, she makes the flight without a radio and navigates by sight. She will make the return flight to Kenya a few months later.
 May 20–21 – Amelia Earhart, flying a Lockheed Vega, becomes the first woman to make a solo flight across the North Atlantic, flying from Harbour Grace in Newfoundland to Derry in Northern Ireland in 14 hours 54 minutes.

June
 June 7 – Misr Airlines, which later will become EgyptAir, is founded. It will begin flight operations in July 1933.
 June 24 – In the Soviet Union, Leningrad's Shosseynaya Airport (the future Pulkovo Airport) opens. Its first flight, an aircraft carrying passengers and mail, arrives late in the afternoon after a two-hour-and-a-half-hour flight from Moscow.
 June 29 – A Curtiss F9C Sparrowhawk parasite fighter hooks onto the U.S. Navy dirigible  for the first time.

July
 In an early use of air travel to make political campaign appearances in several cities and towns possible in a single day, Adolf Hitler makes his third "Flight Over Germany," a 14-day trip by air in which he makes appearances at 50 urban mass meetings. Hitler had pioneered the use of air travel in political campaigns with his first two "Flights Over Germany" during the March–April 1932 German election campaign.
 July 16 – During a flight from Santiago, Chile, to Governor Francisco Gabrielli International Airport in Mendoza, Argentina, the Pan American-Grace Airways (Panagra) Ford 5-AT-C Trimotor San José (registration NC403H) crashes on Chile's Cerro El Plomo in the  Andes Mountains during a severe snowstorm, killing all nine people on board. Buried in ice and snow, its wreckage will remain undiscovered until March 1934.
 July 21 – Wolfgang von Gronau sets out to make a round-the-world trip in a Dornier Wal. One hundred and eleven days later, it will be the first such trip made in a flying boat.
 July 23 – Aviation pioneer Alberto Santos-Dumont hangs himself.

August
 August 14 – Alexei M. Cheremukhin, co-designer (with Boris Yuriev) of the Soviet TsAGI 1-EA pioneering single lift rotor helicopter, takes the 1-EA to an unofficial record altitude for helicopters of the era, of .
 August 14–28 – The third International Tourist Aircraft Contest Challenge 1932 takes place in Berlin. The Polish crew of Franciszek Zwirko and Stanislaw Wigura win it in the RWD-6 plane.
 August 14–23 – Frances Mersalis and Louise Thaden set a women's flight endurance record of 8 days 4 hours.
 August 18 – Auguste Piccard and Max Cosyns set a new world altitude record for human fight, rising in a balloon to an altitude of .
 August 18–19 – Jim Mollison makes the first solo east-to-west crossing of the Atlantic, flying his de Havilland Puss Moth G-ABXY The Heart's Content from near Dublin to New Brunswick.
 August 21–27 – The  Challenge 1932 air race over Europe takes place.
 August 23 – Panama establishes its Civil Aviation Authority.
 August 24–25 – Amelia Earhart becomes the first woman to make a nonstop solo flight across North America, flying from Los Angeles, California, to Newark, New Jersey. The flight also sets a women's endurance record of 19 hours 5 minutes and a women's nonstop distance record of .

September
 September 3 – Jimmy Doolittle sets a new landplane airspeed record of  in the Gee Bee R-1
 September 5 – Movie stunt pilot Al Wilson is killed in his 1910 pusher biplane after a collision with an autogiro.
 September 7 – Thomas Settle and Winfield Bushnell set a new balloon distance record of  between Basle, Switzerland and Vilna, Poland.
 September 11 – The Challenge 1932 winners, Polish pilots Franciszek Zwirko and Stanislaw Wigura, die in an air crash.
 September 16 – Cyril Uwins sets a new heavier-than-air altitude record of  in a Vickers Vespa.
 September 20 – Transcontinental and Western Air signs a contract with Douglas Aircraft for the development of the Douglas Commercial Model 1, or Douglas DC-1. A revolutionary all-metal twin-engine airliner, the DC-1 soon will give rise to the Douglas DC-2 and the legendary Douglas DC-3.
 September 25 – Lewis Yancey sets an autogyro altitude record of  in a Pitcairn PCA-2

October
 October 7 – First flight of the Stipa-Caproni, a prototype aircraft employing Luigi Stipas "intubed propeller" concept, a forerunner of jet propulsion and the ducted fan for aircraft.
 October 8 – The Indian Air Force is founded as an auxiliary air force of the Indian Empire.
 October 15 – Tata Sons opens an airmail route between Karachi and Madras, the first regular air service within India and origin of Air India.
 October 18 – As French aviator Jean Marmoz takes off from Istres, France, in the Bernard 81 GR to attempt to set a new unrefueled nonstop closed-circuit world distance record, he notices slackness and vibration in the ailerons and large oscillations of the wings. He dumps fuel and aborts the flight.

November
 November 10 – British Prime Minister Stanley Baldwin states in a speech that "The bomber will always get through."
 November 14–18 – Amy Johnson breaks the United Kingdom-to-Cape Town speed record, shaving 11 hours off Mollison's record set in March. She flies a de Havilland Puss Moth.
 November 19 – A national monument to the Wright Brothers is unveiled in the United States at Kitty Hawk, North Carolina.

December
 December 1 – Pan American World Airways announces plans to offer service to Hawaii.
 December 22 – During the Chaco War, three Bolivian Air Corps aircraft – two Curtiss-Wright CW-14 Osprey and a Curtiss P-6 Hawk – make three bombing and strafing passes against the Paraguayan Navy gunboat ARP Tacuary while she is at anchor in the Paraguay River at Bahía Negra, Paraguay; they drop 15 bombs, 11 of which straddle Tacuary. Tacuary hits one of the CW-14s with a  shell, and the CW-14 crashes shortly afterwards in Brazil.
 December 24 – The two Bolivian Air Corps aircraft – a CW-14 Osprey and a P-6 Hawk – that survived the 22 December airstrike against the Paraguayan Navy gunboat ARP Tacuary at Bahía Negra return to attack her there again. This time Tacuary takes evasive action. None of the bombs the two aircraft drop hit Tacuary, but their strafing runs against her wound several of her crewmen. The 22 and 24 December attacks against Tacuary have combined to leave 29 splinter holes and 45 bullet holes in her hull.

First flights
Arado Ar 66
Bellanca XSE
Fairchild 24
Farman F.211
Focke-Wulf A 43
Focke-Wulf Fw 43
IMAM Ro.26
Mitsubishi Ki-20
Piaggio P.10
Pitcairn OP
Pitcairn PA-18
Westland-Hill Pterodactyl Mk. V
Early 1932 – Saro_Percival Mailplane, later redesigned as the Spartan Cruiser
Late summer – Focke-Wulf Fw 44

January
 January 29 - De Havilland Fox Moth

February
 Aichi AB-3
 February 11 – Couzinet 70
 February 16 - Martin B-10
 February 24 – Latécoère 500

March
 Junkers Ju 46
 March 7 – Junkers Ju 52/3m
 March 20 – Boeing P-26 Peashooter
 March 25 – Curtiss XF11C-2, prototype of the Curtiss F11C Goshawk, the last Curtiss fighter to go into production for the United States Navy

April
 Curtiss XP-23 Hawk, last biplane built for the United States Army Air Corps

May
 Aichi AB-4
 May 7 – Dornier Do 11
 May 22 – General Aviation GA-43
 May 26 – Farman F.220, prototype of the Farman F.221, Farman F.222, Farman F.223, and SNCAC NC.223

June
 Boeing-Canada A-213 Totem
 Potez 430, prototype of the Potez 43 family.
 June 3 – RWD-6
 June 6 – Armstrong Whitworth Atalanta
 June 18 – Dewoitine D.500
 June 23 – Dornier Do 12
 June 25 – Farman F.1000

July
 Abrial A-12 Bagoas
 Curtiss XP-934, later purchased by the United States Army Air Corps as the Curtiss XP-31 Swift, the first monoplane design by Curtiss
 July 8 – Supermarine Scapa

August
 Farman F.1010
 Fieseler F 4
 Miles M.1 Satyr
 Mitsubishi Ki-1
 August 13 – Gee Bee R-1

September
 Albatros L102
Pitcairn PA-19
 September 30 – Blackburn Baffin

October
 Levasseur PL.15
 October 7 – Stipa-Caproni
 October 19 – Mitsubishi 3MT5

November
 November 4 – Beech Staggerwing
 November 8 – Junkers Ju 60
 November 19 – ANF Les Mureau 170C.1
 November 24 – De Havilland Dragon

December
 Consolidated Y1P-25
 Couzinet 22
 December 1 – Heinkel He 70
 December 21 – Vickers Vincent

Entered service
 Avro 643 Cadet
Hall PH-1 with United States Navy Patrol Squadron 8 (VP-8)
Saunders A.7 Severn with No. 209 Squadron, Royal Air Force
Tupolev TB-3 with the Soviet Air Force

February
 De Havilland Tiger Moth with RAF Central Flying School.

March
 March 1 – Berliner-Joyce P-16 (later PB-1) with United States Army Air Corps

April
 Junkers Ju 46 with Deutsche Luft Hansa

September
 Curtiss F9C Sparrowhawk aboard

December
 Focke-Wulf Fw 47 with German meteorological stations
 PZL P.7a in the Polish Air Force

Retirements
 Airco DH.9C by Northern Air Lines
 Breguet 14 by the French Armys Aéronautique Militaire.
 Levasseur PL.2 by French Naval Aviation

References

Aviation by year

1932 in aviation


La isla Herald  es una pequeña y aislada isla de Rusia en el mar de Chukchi, a 70 km al este de la isla de Wrangel. Se levanta en acantilados, por lo que es bastante inaccesible, ya sea por barco o por avión. Una franja de costa esta en su parte noroeste, donde los acantilados se han derrumbado en un montón de rocas y grava. Su superficie es de 11,3 km² y la altura máxima sobre el nivel del mar llega a 364 m. La isla está deshabitada y no tiene glaciares.

Varias naciones participaron en el descubrimiento y la exploración de la isla de Herald. La isla fue descubierta en 1849 por sir Henry Kellett, capitán del buque de investigación HMS Herald, que estaba en busca de una expedición desaparecida de sir John Franklin. Kellett desembarcó en la isla de Herald y le dio el nombre de su barco. También avistó la isla de Wrangel en la distancia.

Referencias

Véase también
 Geografía de Rusia
 Anexo:Islas de Rusia

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas del distrito autónomo de Chukotka
Herald

Isla Herald


1969 Türkiye genel seçimleri, 12 Ekim 1969 tarihinde TBMM 14. dönem milletvekillerini belirlemek için yapılan genel seçimlerdir.

Gelişmeler
1969 genel seçimleri, 1961 Anayasası'nın kabulünden sonra düzenlenen 3. genel seçimdir. Seçimin en belirgin özelliklerinden biri, çoğu kez olduğu gibi seçimlerde uygulanan seçim sisteminin tekrar değiştirilmesi oldu. İktidardaki Adalet Partisi'nin (AP) önerisiyle, seçimlerle ilgili kanunların bazı maddelerinin yürürlükten kaldırılması ve 306 sayılı Milletvekili Seçim Kanununa bazı maddelerin eklenmesi hakkındaki 20.03.1969 tarihli ve 1036 sayılı Kanun kabul edildi. Bu kanun seçim sistemini değiştirmekte, uygulanmakta olan Millî bakiye sistemi yerine barajlı D'Hondt sistemini getirmekte idi. Anayasa Mahkemesi bu kanunun 32/4. ve 5. fıkralarını Anayasaya aykırı bularak iptal etti. 1969 seçimleri, iptal kararı neticesi, milli bakiyesiz ve barajsız D'Hondt sistemine göre yapıldı.

Seçimlere toplam 8 parti katıldı: Adalet Partisi (AP), Birlik Partisi (BP), Cumhuriyet Halk Partisi (CHP), Güven Partisi (GP), Millet Partisi (MP), Milliyetçi Hareket Partisi (MHP), Türkiye İşçi Partisi (TİP) ve Yeni Türkiye Partisi (YTP). 189 bağımsız aday da seçimlerde yarıştı.

1969 genel seçimleri, %64,3 katılım oranı ile 1950'den itibaren düzenlenen genel seçimler arasında katılım oranı en düşük seçim olmuştur. 8 partinin Meclise girdiği bu seçimler aynı zamanda TBMM'ye en çok partinin girdiği seçimdir. Hem iktidardaki AP, hem de ana muhalefetteki CHP'nin oylarının gerilediği seçimlerde bağımsız adayların başarısı dikkat çekti.

AP, oyları gerilemesine rağmen 256 milletvekili ile TBMM'deki çoğunluğunu korumayı başarırken, CHP 143 milletvekili elde etti. 1967'de, CHP'deki Ortanın Solu hareketine tepki olarak partiden ayrılan Turhan Feyzioğlu'nun kurduğu Güven Partisi 15 milletvekilliği kazandı. 1965 seçimlerinde uygulanan Milli Bakiye sisteminin kaldırılması yüzünden Türkiye İşçi Partisi yalnız 2 milletvekili ile parlamentoda temsil edildi. 1966'da, bir grup Alevi siyaset adamınca kurulan Birlik Partisi 8 milletvekili ile parlamentoya girdi. 27 Mayıs darbesinin (1960) liderlerinden Alparslan Türkeş, Adana kongresinde adını değiştirdiği Cumhuriyetçi Köylü Millet Partisi'nin yeni adı olan Milliyetçi Hareket Partisi ile parlamentoya milletvekili olarak ilk kez ayak bastı. Konya'dan bağımsız olarak seçilen Necmettin Erbakan daha sonra Milli Nizam Partisi'ni kurdu.

Sonuçlar
1969 genel seçimlerinin sonuçları:

İllere Göre Seçim Sonuçları
İllere göre 12 Ekim 1969 genel seçim sonuçları;

Kaynakça

Türkiye'de genel seçimler

1969 Türkiye genel seçimleri