التصلد الانفعالي  : هو تقوية المادة بزيادة كثافة انخلاع المادة.

في البلورات المعدنية، يحدث تشوه غير عكوس على المستوى المجهري يسمى الانخلاع dislocation ، ينتج هذا الانخلاع عن تغير في حقول الإجهاد محليًا بفعل الإجهاد الميكانيكي (مثل الطرق) في القطعة المعدنية  يبلغ أوجه في إعادة تنظيم الشبكة البلورية نتيجة انتشار انخلاعات في الشبكة البلورية. يمكن إزالة حالة الانخلاع عن طريق رفع درجة حرارة المعدن بعملية تسمى التخمير (Annealing)، حيث تستعيد ذرات المادة أماكنها البلورية الأصلية ثانيا. وبدون عملية التخمير تبقى الانخلاعات مختزنة في المعدن، وتؤثر على بعضها البعض، فتكون كعائق يعترض طريق انتشار شقوق في المعدن. يؤدي هذا التصلد البارد إلى زيادة قوة التحمل للمادة وانخفاض  استطالتها.

زيادة عدد الانخلاعات

الزيادة في عدد الانخلاعات هي تقدير كمي لتصلد قطعة العمل . يحدث تشوه اللدائن الداخلية في قطعة العمل نتيجة عمل ميكانيكي  مقطود عليها بغرض زيادة تصلدها وتحملها  ، حيث  تضاف طاقة إلى المادة. بالإضافة إلى ذلك  يتم تطبيق الطاقة دائمًا بسرعة كافية وبقدر كبير بما يكفي ليس فقط لتحريك الانخلاعات الموجودة بداية ، ولكن أيضًا  لإنتاج  عدد كبير من الانخلاعات  الجديدة .

مراجع

تشكيل المعادن
صنع الأدوات المعدنية
عمليات تعدينية
عمليات صناعية
ميكانيكا المواد الصلبة

تصلد بارد


تَاجُ اَلْلُغَةِ وَصِحَاحُ اَلْعَرَبِيَّةِ هو معجم للمفردات العربية ألفه الإمام أبو نصر إسماعيل بن حماد الجوهري. ويطلق على هذا المعجم اختصارًا اسم الصِّحاح أو الصِّحاح في اللغة.

وهو من أقدم ما صنف في العربية من معاجم الألفاظ مرتب على الأبواب والفصول، فجعل حروف الهجاء أبوابًا وجعل لكل حرف من هذه الأبواب فصولًا بعدد حروف الهجاء.
وجاء ترتيبه من أواخر الكلمات فما كان آخره نون مثلًا تجده في باب النون.
وقد طُبع الكتاب في ستة أجزاء و حققه السيد أحمد عبد الغفور العطار سنة 1956 في مصر.
وقد شمل 40 ألف مادة.

وأحدث ظهور هذا المعجم ثورة في تأليف المعاجم، إذ خالف في ترتيبه نظام الخليل الفراهيدي وجاء بنائه على حروف الهجاء حسب أواخر الكلمات، ويعد عند علماء العربية من أجود المعاجم وأنفعها وأكثرها دقة وضبطًا.
واختار الإمام محمد بن أبي بكر الرازي بعض مواده وصنّفها في معجمٍ سمَّاهُ مختار الصحاح.

مراجع

كتب باللغة العربية
معجمات عربية
كتب علوم اللغة العربية

تاج اللغة وصحاح العربية


Akmal Ikramowitsch Ikramow (; ; * 1898 in Taschkent, Russisches Reich; † 13. März 1938 in Moskau, Sowjetunion) war ein usbekisch-sowjetischer Politiker und von 1929 bis 1937 Generalsekretär der kommunistischen Partei der Usbekischen SSR.

Leben
Ikramow wurde 1898 in eine usbekische Familie in Taschkent geboren, das damals zum Russischen Reich gehörte. 1918 trat er der Kommunistischen Partei bei. 1922 ging er nach Moskau und studierte dort an der Kommunistischen Swerdlow-Universität. 1925 wurde er Sekretär der Kommunistischen Partei in der neu gegründeten Usbekischen Sozialistischen Sowjetrepublik und war auch eine Zeit lang als Chefredakteur der Zeitschrift "Kommunist" tätig.

1929 stieg er schließlich zum ersten Sekretär der KP in der Usbekischen SSR auf, war also de facto Regierungschef im sowjetischen Usbekistan. Er war der erste ethnische Usbeke in diesem Amt, das er bis 1937 bekleidete. 1930 versuchte sein Vorgänger Isaak Selenski ihn abzusetzen, Ikramow konnte sich jedoch im Amt halten.

Mitte 1937 wurde er, wie viele andere Kommunisten der ersten Stunde, im Zuge des von Stalin veranlassten Großen Terrors verhaftet. Ihm wurden anti-sowjetische, trotzkistische Aktivitäten vorgeworfen. Im dritten Moskauer Prozess wurde er zum Tode verurteilt und am 13. März (anderen Quellen zufolge am 15. März) 1938 erschossen.

1957 wurde er posthum rehabilitiert.

Weblinks

 Steffen Dietzsch: Bucharin, Nikolai Iwanowitsch, Karl Radek et al., in: Kurt Groenewold, Alexander Ignor, Arnd Koch (Hrsg.): Lexikon der Politischen Strafprozesse, Online, Stand September 2015.

Einzelnachweise
 http://hrono.ru/biograf/bio_i/ikramov_ai.php

Mitglied des Zentralkomitees der KPdSU
Person (Usbekische Sozialistische Sowjetrepublik)
Opfer des Großen Terrors (Sowjetunion)
Hingerichtete Person (Sowjetunion)
Usbeke
Person (Taschkent)
Sowjetbürger
Geboren 1898
Gestorben 1938
Mann

Akmal Ikramow


القارئ (دير فورلسر) هي رواية لأستاذ القانون والقاضي الألماني برنارد شلينك تندرج في المحاولات الصهيونية المتكررة لإعادة تشكيل الوعي الغربي بما يحقق مصالحهم. وقد نشرت في ألمانيا في عام 1995 وفي الولايات المتحدة (مترجمة إلى اللغة الإنكليزية من جانب كارول براون جانواى) في عام 1997. وهى تتعامل مع الصعوبات التي تجدها الأجيال اللاحقة في فهم المحرقة؛ على وجه التحديد، ما إذا كان يمكن نقل الشعور بأصوله وأحجامه بصورة كافية فقط من خلال وسائل الإعلام المكتوبة والشفوية. كان هذا السؤال يتردد على نحو متزايد في أساس أدب المحرقة في أواخر القرن ال 20 وأوائل القرن 21، حيث مات ضحايا وشهود المحرقة، وبدأت الذاكرة الحية في التلاشي.

وقد لاقى كتاب شلينك ترحيبا في بلده الأصلي، وأيضا في الولايات المتحدة، وقد فاز بجوائز عديدة. وتعتبر الرواية خروجاً عن روايات المباحث المعتادة لشلينك. وقد أصبحت أول رواية ألمانية تصل إلى أعلى قائمة صحيفة النيويورك تايمز لأكثر الكتب مبيعا. وقد ترجمت إلى 37 لغة وأدرجت في المناهج الدراسية لدورات الكليات في أدب محرقة اليهود واللغة الألمانية والأدب الألماني. وقد فوبل فيلم التكيف سنة 2008 إخراج ستيفن دالدري بأراء مختلطة.

الملخص
وتروى القصة في ثلاثة أجزاء من قِبل الشخصية الرئيسية، مايكل بيرغ. تدور أحداث كل جزء في فترة زمنية مختلفة في الماضي.

يبدأ الجزء الأول في مدينة ألمانيا الغربية في عام 1958. بعد 15 عاما من العمر يمرض مايكل وهو في طريقه إلى منزله، وتلاحظه قاطعة تذاكر الترام حنا شميتز 36 عاما، فتقوم بتنظيف جراحه، وتراقبه بأمان وهو في طريقه إلى منزله. وأمضي شهورا عديدة بعدها وهو متغيب عن المدرسة يقاوم مرض التهاب الكبد.

وقام بزيارة حنا ليشكرها على مساعدتها وأدرك أنه منجذب إليها. وشعر بالحرج بعد أن رأته يراقبها عند ارتداءها ملابسها، فهرب، لكنه عاد بعد أيام. بعد أن أمرته باسترداد الفحم من القبو، أصبح مغطى بغبار الفحم. وكانت تراقبه عند قيامه بالاستحمام وقامت بإغراءه. وكان حريصا على العودة لشقتها بشكل منتظم، وتبدأ العلاقات الغرامية الساخنة. وقاموا بطقوس الاستحمام وبممارسة الجنس، وذلك غالبا قبل أن يقرأ لها بصوت عال، خصوصا الأدب الكلاسيكي، مثل الأوديسة وسيدة مع الكلب . كلاهما لا يزال إلى حد ما بعيداً عن بعضه من الناحية العاطفية على الرغم من التقارب الجسدي. وكان صراع حنا بسبب إحساسها بالذنب، أحيانا جسديا وكلاميا مؤذياً لمايكل.

وبعد عدة أشهر، رحلت حنا فجأة دون أن تترك أي أثر. وكانت المسافة بينهما تتسع حيث كان مايكل يقضى المزيد من الوقت مع أصدقاء المدرسة. وبدأ يشعر بالذنب ويعتقد أنه فعل شيء كان السبب في رحيلها. وقد أفسدت ذكرى حنا جميع علاقاته مع غيرها من النساء.

في الجزء الثاني، بعد ثماني سنوات، عند الذهاب إلى المدرسة القانون، كان يمثل جزءا من مجموعة من الطلاب الذين يتابعون محاكمة جرائم حرب. وكانت مجموعة من النساء في منتصف العمر يخدمون في حراسات قوات الأمن الخاصة للقمر الصناعي أوشفيتز في بولندا المحتلة يحاكمون من أجل تعرض300 امرأة يهودية تحت «حمايتهم» المزعومة يموتون في حريق مغلق في الكنيسة التي تعرضت للقصف خلال اخلاء المخيم. وقد تم تدوين الحادث في الكتاب الذي كتبه واحد من الناجين القلائل، التي هاجرت إلى الولايات المتحدة بعد الحرب، وكانت نجمة الشهود في المحاكمة.

وقد أذهلت المفاجأة مايكل، حيث كانت حنا واحدة من المدعى عليهم، مما أدى إلى به إلى مجموعة تغيرات المفاجئة من العواطف المعقدة. وشعر بالذنب لأنه يحب مجرمة عديمة الرحمة، في نفس الوقت دُهِش كثيرا بسبب استعداد حنا لتحمل المسؤولية كاملة عن الإشراف على الحراس الآخرين على الرغم من الأدلة التي تثبت خلاف ذلك. وقد اتُهِمت بكتابة عن إطلاق النار. في البداية كانت تنفي ذلك ولكن بعد ذلك اعترفت به في حالة من الفزع لكي لا تضطر إلى إعطاء عينة من خط يدها. كان مايكل وهو يشعر بالذعر يدرك أن حنا لديها سرا لكنها ترفض الكشف عنه بأي ثمن—فقد كانت أمية.

هذا الإدراك يفسر العديد من تصرفات لحنا: رفضها للتنمية الذي يمكن أن يخرجها من مسؤولية الإشراف على هؤلاء النساء، وكذلك حالة الهلع التي كانت تعانى منه طوال حياتها خوفا من افتضاح أمرها. أثناء المحاكمة، كان من الواضح أنها أُخِذت مع النساء صاحبات الوهن والضعف، وكانت تجعلهن يقراءون لها قبل إرسالهن إلى غرف الغاز. وحسم مايكل الأمر في ما إذا كانت تريد أن تجعل أيامهم الأخيرة محتملة، أم أنها كانت سببا في وفاتهم حتى لا يكشفوا سرها؟ وقد أُدينت وحُكِم عليه بالسجن مدى الحياة. وقد اختار أن لا يكشف سرها، ولكن لا يمكن أن يسيطر على عواطفه.

الجزء الثالث: يحاول مايكل التوصل إلى تفاهم مع مشاعره لحنا، ويبدأ في تسجيل قراءات من الكتب وارسالهم إليها دون أي مراسلات في حين تواجدها في السجن. وتمر السنوات، يصبح مايكل مطلقا ولديه ابنة من زواجه القصير. بدأت حنا تعلم نفسها القراءة، ثم الكتابة بطريقة طفولية، عن طريق استعارة الكتب من مكتبة السجن، ومتابعة الأشرطة طوال النص. وهى تكتب لمايكل، لكنه لا يستطيع أن يرد عليها. بعد 18 عاما، كانت حنا على وشك ان يتم إطلاق سراحها، وقد وافق (بعد تردد) أن يجد لها مكانا للإقامة والعمل، زائراً إياها في السجن. وفي يوم من الإفراج عنها في عام 1984 انتحرت واصاب مايكل الحسرة. علم مايكل من السجان أنها كانت تقوم بقراءة كتبا للعديد من الناجين من محرقة اليهود البارزين، مثل ايلي ويزل، بريمو ليفي، تاديوش بوروفسكي، وتاريخ المخيمات. وكان السجان غاضباً منه لعدم التواصل مع حنا بأي وسيلة أخرى غير الأشرطة السمعية. وتركت حنا له واجبا: وهو إعطاء كل أموالها إلى الناجين من حريق الكنيسة.

في الخاتمة، زار مايكل المرأة اليهودية التي تعيش حاليا في نيويورك والتي كتبت كتابا عن لحن الشتاء الجنائزى من أوشفيتز. وكنت تستطيع أن ترى صراع مشاعره الرهيب وفي النهاية أخبرها عن علاقتة الشبابية حنا. وعلقت الأضرار الغير معلنة والتي سببتها لمن حولها في الهواء. وكشف عن زواجه القصيرة الذي لم يكن مبنيا على حب، وابنتة البعيدة. وكانت المرأة متفهمة للموقف ولكن غير قادرة على حل قضية خسارتها لأسرتها، ورفضت أن تأخذ المدخرات التي طلبت حنا من مايكل أن يسلمها لها، قائلة: «هذا يعني إعطاء الغفران، والذي لا أستطيع أن أفعله». وطلبت منه أن يتبرع بها على النحو الذي يراه مناسبا؛ اختار جمعية خيرية يهودية لمكافحة الأمية، باسم حنا. ومع ذلك، أخذت المرأة علبة الشاى القصدير القديمة التي تركت فيه حنا المال والتذكارات، «ليحل محل علبة شاي مماثلة كانت قد سرقت منها وهى طفلة في المعسكر», وهى إشارة صغيرة نحو حارسها السابق، وعلاج لذاكرتها. عاد مايكل إلى ألمانيا وزار قبر حنا للمرة الأولى والوحيدة.

الشخصيات
بعده مايكل وحنا، لم يكن لأى من الشخصيات الكبيرة الذين ظهرت فعليا بروح المحاكاة اسماً.

 مايكل بيرغ، وهو الألماني الذي صُوِر في البداية وهو صبى يبلغ من العمر 15 عاما، وقد عاد مرة آخرى في أجزاء لاحقة من حياته، عندما أصبح باحثا في التاريخ القانوني، وأصبح مطلقا وله ابنة واحدة هي جوليا. مثل الكثيرين من أبناء جيله، كان يناضل من أجل التوصل إلى تفاهم مع تاريخ بلاده الحديث.
 حنا شميتز، أمية، وحارس سابق لقوات الأمن في معسكر أوشفيتز. كانت تبلغ من العمر 36 عاما وتعمل  للترام في نويشتاد عندما التقت لأول مرة بمايكل الذي كان يبلغ من العمر 15 عاما. وقد أخذت موقعا مهيمنا في العلاقة بينهما.
 والد مايكل، كان أستاذ قي الفلسفة متخصصا في كانط وهيغل. وقد فقد وظيفته خلال الحقبة النازية لإعطاءه محاضرة عن سبينوزا، وكان يجب عليه لإعالة نفسه وأسرته أن يلجأ لكتابة الكتب الإرشادية الأغلى قي السعر. وكان رسميا للغاية وكان يطلب من أولاده أخذ موعد لرؤيته. وكان قاسيا في مشاعره، وليس من السهل التعبير عن مشاعره لمايكل أو لأشقاءه الثلاثة، مما يؤدي إلى تفاقم الصعوبات التي خلقتها حنا لمايكل. وبحلول الوقت الذي يسرد فيه مايكل القصة، يموت والده.
 والدة مايكل، نراها قليلا. كان لمايكل ذكريات جميلة وهى تقوم بتدليله عندما كان طفلا، والذي أيقظته مرة آخرى علاقتة مع حنا. ويخبره المحلل النفسي الذي قابله انه ينبغي النظر في تأثير والدته عليه أكثر، نظرا لأنها لا تكاد تظهر في إعادة روايتة عن حياته.
 المرأة اليهودية التي كتبت كتابا عن مسيرة الموت من أوشفيتز. كانت تعيش في مدينة نيويورك عندما زارها مايكل بالقرب من نهاية القصة، وهى لا تزال تعاني من فقدان عائلتها.

عناصر أدبية

النمط
استخدم شلينك كلا من لهجة الهاردبويلد من روايات المباحث التي سبق له ان كتبها ومنهجا أكثر تعبيرا، وأحيانا شعريا، وأكثر اتساقا مع المواد ذات الوزن. ويضرب مثلا للأول ببلادة افتتاح الفصل عند التحولات الرئيسية للمؤامرة، مثل «صباح اليوم التالي، كانت ميتة.» هذا الأخير يدخل الرواية من الممرات مثل «لقد كانت واحدة من صور حنا التي بقت معي. لقد احتفظت بهم معى، ويمكنني أن أعرضهم على الشاشة العقلية وأشاهدهم، دون تغيير، غير مستهلكين.»

كما أنه يستخدم بشكل حاذق chiasmus («أنا لم أكشف عن أي شيء كان يجب أن أحتفظ به لنفسي. احتفظت لنفسي بشيئ ويجب أن أكشفه») في بعض الأحيان لإبراز ارتباك مايكل.

الشعور بالذنب والفجوة بين الأجيال الألمانية
الموضوع الرئيسي لشلينك هو كيف وجد جيله، بل وجميع الأجيال بعد الرايخ الثالث صعوبة في التأقلم مع جرائم النازية («الماضي الذي لا يمحى والذي يجب أن نعيش به»). وكان هناك لجماعاته الموقف الفريد في عدم اللوم والشعور بواجب الدعوة إلى حساب جيل آبائهم،
... (الذي) كان قد خُدِم من قبل الحراس، والمنفذين، أو لم يفعل شيئا لوقفها، أو لم يقوم بنفيهم من وسطهم كما كان يمكن القيام به بعد عام 1945، كان في قفص الاتهام، ونحن استكشفناه، وعرضناه للمحاكمة قي الصباح، وأُدين بالعار... ونحن جميعا ندين والدينا بالعار، حتى لو كان المسؤول الوحيد الذي كان يمكن أن يحقق ذلك بعد عام 1945 كان يسمح لمرتكبي الجرائم وهو في وسطهم... كلما كانت الأحداث رهيبة أكثر عن ما قرأنا وسمعنا، كلما أصبحنا أكثر يقينا من مسؤوليتنا للتنوير والإتهام... كان الماضي النازي هو مشكلة حتى بالنسبة للأطفال الذين لا يمكن أن يتهموا آبائهم بأي شيء، أو لا يريدون.
ولكن بينما كان يود أن يكون بهذه البساطة، كانت تجربته مع حنا تعقد الأمور:
كنت أرغب في نفس الوقت فهم جريمة حنا، وادانة هذا العمل. ولكنها كانت رهيبة بشكل كبير لذلك. عندما حاولت أن أفهم ذلك، كان لدي شعور أنني فشلت في الإدانة كما يجب أن يكون. عندما قمت بالإدانة كما يجب أن يكون، لم يكن هناك مجال للتفاهم... أردت أن أطرح نفسي كل المهام -- التفهم والإدانة. ولكن كان من المستحيل القيام بكلاهما على حد سواء.
حدثت العلاقة الغير متكافئة بين حنا ومايكل، في شكل مصغر، لبا دي دو من الألمان الكبار والشباب في سنوات ما بعد الحرب. «... الألم الذي أحسست به بسبب حبي لحنا كان بطريقة ما هو مصير أبناء جيلي، وهو المصير الألماني» لاستنتاجات مايكل.

وهناك رواية قوية من هذه العروض في المشهد الذي يسافر الطالب مايكل بطلب التماس لموقع معسكر الاعتقال لناتزويلر ستاتوف- أثناء المحاكمة، للحصول على ما يأمل أن يكون معلومات أولية لم تحصل أثناء المحاكمة. السائق الذي أخذه معه هو رجل كبير السن الذي سألة عن ما يعتقد والذي أعتبر من دوافع أولئك الذين نفذوا عملية القتل، ثم قدًم جوابا من تلقاء نفسه:
الجلادا لا يخضع للأوامر. انه يقوم بعمله، وقال انه لا يكره الناس انه ينفذ فيهم الجلد، وقال انه لا يقوم بالانتقام منهم، وقال انه لا يقتلهم لانهم في طريقه، أو يقومون بتهديده أو الاعتداء عليه. انها مسألة لامبالاة له حيث يمكن قتلهم بسهولة أو لا.
بعد أن روى الرجل حكاية عن صورة لإعدام جماعية التي رأها أوالتي تبين مستوى غير معتاد من النظرة الثاقبة التي على ما يظهر أن الضابط النازي يفكر فيها، مايكل المشتبه به يجري هذا الضابط والمواجه له. الرجل أوقف السيارة وطلب منه المغادرة.

الأمية
بالإضافة إلى تعقيد تقدير مايكل وتقديرنا للذنب الحقيقي لحنا، وأميتها التي تصبح مجازا لفهم عصري للمحرقة. حتى عنوان الكتاب يلعب على هذا (باللغة ، وvorlesen الفعل لا ينطبق إلا على القراءة بصوت عال، كما يفعل مايكل لحنا، وكما قالت لائحة الاتهام هي تُقرأ لها بصوت عال في المحكمة على مدى يوم ونصف).

يزخر القارئ بالعديد من الإشارات إلى بيانات عن المحرقة، خارجيا واداخليا على حد سواء لسرد مايكل، وبعض الحقائق التي اخترعها شلينك. ولهذا الأخير، الكتاب الأكثر أهمية هو كتاب عن الناجى من مسيرة الموت الذي يشكل أساس القضية المرفوعة ضد حنا. هو تلخيص بإسهاب، ولفترة وجيزة، على الرغم من أنه لم يعط له عنوان. يجب على مايكل قراءتها باللغة الإنكليزية بعد عدم نشر الترجمة الألمانية: «وكانت ممارسة شاقة وغير مألوفة في ذلك الوقت. وكما هو الحال دائما، خلقت اللغة الغريبة الغير متقنة والمتنازع عليها من سلسلة مسافات غريبة وفورية». في قراءة ثانية في وقت لاحق، كان يقول «هو الكتاب نفسه الذي يخلق المسافة».

هذا الغرور الذي ينطبق على المحرقة ككل، كما يتضح من خلال عيون أواخر القرن 20th، طوال الرواية. وبمجرد إلمام حنا بالقراءة وفهم الوضع تماما أكثر مما نستطيع، لا تستطيع أن نعيش مع نفسها بعد الآن. وهي تخبر مايكل :
كان لدي دائما شعور بأن لا أحد يفهمنى على أية حال، أن لا أحد يعرف من أنا وما جعلني افعل هذا أو ذاك. وكما تعلمون، عندما لا يفهمك أحد، لا أحد يستطيع أن يدعوك إلى الحساب. حتى لا يمكن للمحكمة أن تدعونى للحساب. ولكن يمكن قتلى. إنهم يفهمون. حتى لا يمكن لهم أن يكونوا هناك، ولكن إذا فعلوا ذلك، ولكن يفهموا على نحو أفضل. هنا في السجن كانوا معي كثيرا. جاءوا في كل ليلة، إذا أردتهم أم لا. قبل المحاكمة يمكن أن أستطيع طرده عندما يريدوا أن يأتوا.
عندما توقف الممارسات الألمانية، وتسأل القاضي في محاكمتها «ما الذي قمت به؟» حول ما إذا كان ينبغي لها أن تترك وظيفتها في شركة سيمنز، وتأخذ وضع الحارس، انها حقا تريد جوابا، وليس مجرد غضب أو مسألة خطابية. ونتيجة لها العار لكونها من الأميين، إلا أنها لم تدع الجزء الأكبر من هذه الجريمة يرتبط بها، وقالت انها سمحت لتلك التي لها النصيب الأكبر من المسؤولية هربا من المساءلة الكاملة، مما يثير السؤال ما إذا أصبحت كبش فداء مناسب.

من جانبنا، كان مايكل يدرك أن جميع محاولاته لتصور حنا تصور على ما كانت عليه من قبل، وما حدث، قد تلون من جانب ما قرأ أو شاهد في الأفلام. وكان يشعر بصعوبة تحديد هوية الضحايا بعد علمه بأن حنا غالبا ما التقطت إحدى السجينات لتقراء لها، كما سيقوم في وقت لاحق فقط بإرسال تلك الفتاة لأوشفيتز وغرف الغاز بعد عدة أشهر. هل تفعل ذلك لجعل الأشهر الأخيرة للشخص من المؤكد تقريبا أن يموت أكثر احتمالا؟ أو لتبقى سرها آمنا؟ عدم قدرة مايكل على كل من الفهم وإدانة كل هذا.

وسأل نفسه والقارئ:
ماذا ينبغي على جيلنا الثاني ان يفعل، ماذا ينبغي أن يفعل مع المعرفة بأهوال إبادة اليهود؟ لا ينبغي لنا أن نعتقد أننا يمكن أن نفهم الغير مفهوم، ولا ينبغى أن تقارن الغير مقارن، ونحن قد لا نقوم بالاستفسار لجعل الأهوال كائنا للتحقيق ولكن نجعل من الأهوال موضوعا للمناقشة، حتى لو كانت الويلات قي حد ذاتها ليست موضع تساؤل، بدلا من الموافقة عليها باعتبارها شيئا في المواجهة والتي لا يسعنا إلا أن تصمت من الاشمئزاز والعار والشعور بالذنب. إلا أننا يجب أن تصمت من الاشمئزاز والعار والشعور بالذنب؟ لاى غرض؟

الأهمية الأدبية والنقد
كانت رواية شلينك نجاحا تجاريا كبيرا ليس فقط في وطنه ولكن في العالم الناطق باللغة الإنجليزية، ليصبح بذلك أول رواية ألمانية لقائمة نيويورك تايمز لاكثر الكتب مبيعا عندما ترجم بعد ذلك بعامين.

ألمانيا
باع القارئ 500,000 نسخة في ألمانيا. وحصل على عدة جوائز أدبية والعديد من الاستعراضات المواتية. في عام 2004، عندما نشرت شبكة تلفزيون زد دي اف قائمة المائة كتاب المفضلين لدي القراء الألمان، وكانت في المركز 14، ثاني أعلى مرتبة لأية رواية ألمانية معاصرة على القائمة.

كتب الناقد راينر موريتس لدي فيلت أنها تأخذ "النقيض الفني بين  القطاعين العام والخاص إلى السخف". كتب فيرنر فولد في  على أنه «لا يجب أن يسمح أحد للمواضيع الكبيرة أن تذهب بعيدا، وعندما يمكن للمرء حقا الكتابة عنها.»

في عام 1998 مُنِحت القارئ جائزة هانز فالادا، وهي الجائزة الأدبية الألمانية.

الترجمة الإنجليزية
في صفحات لصحيفة النيويورك تايمز نفسها، أطلق عليها ريتشارد بيرنشتاين انها «اعتقال، أنيقة من الناحية الفلسفية، ومعقدة من الناحية الأخلاقية.»  في حين وجدت النهاية مفاجئة جدا، في استعراض الكتاب، قالت سوزان روتا أداء شلينك من حيث «الانصهار الجريء قي ما بعد رومانسية القرن التاسع عشر، بعد انتهاء نماذج الحكاية الخرافية مع التاريخ المرعب للقرن العشري المتحرك، والموحي، الملئ بالأمل في النهاية». واستمرت في بيع 750,000 نسخة، وكثيرا منهم بعد تم تصويرها في "نادي أوبرا للكتاب" في عام 1999.

تلك السنة نفسها، ناقش سيدي موزر كلاوس، رئيس وكالة المهارات الأساسية لبريطانية في زارة التعليم والتوظيف قصة حنا في تصديره لجيش صرب البوسنة في تقرير شامل عن الأمية وعدد الأميين. باع الكتاب 200,000 نسخة في المملكة المتحدة، على الرغم من أن الاستعراضات هناك بها زيادة طفيفة مختلطة.

فاز الكتاب عام 1999 بجائزة Boeke.

النقد
يعتبر النهج الذي يتبعه شلينك تجاه إشكالية ذنب حنا في الحل النهائي شكوى متكررة حول هذا الكتاب. في وقت مبكر اتُهِم بتنقيح أو تزييف التاريخ. في تسايتونج Süddeutsche، اتهمه جيريمي أدلر بعرض «المواد الإباحية الثقافية»، وقال ان الرواية تبسط التاريخ وتجبر قرائها على تحديد الجناة.

في العالم الناطق باللغة الإنجليزية، أطلقت سينثيا أوزيك في  عليه في مجلة «المنتج، الواعى أو لا، من الرغبة في تحويل (الاهتمام) من ذنب السكان المتعلمين عادة في بلد يشتهر بالحضارة.»
كان فريدريك رافاييل أكثر حدة، قائلا ان لا أحد يمكن ان يوصي بالكتاب "دون أن يكون له الأذن القصدير للخيال ويغض الطرف عن الشر. انتقد رون روزنباوم تهيئة فيلم القارئ، مع ملاحظة أنه حتى لو كان الألمان مثل حنا مجازا "أميين" فيما يتعلق بالمحرقة، "فمن المؤكد أن يكونوا سمعوا عنها من فم هتلر في رسالته الشهيرة عام 1939 قي البث الإذاعي إلى ألمانيا والعالم، والتي هدد فيها بإبادة اليهود إذا بدأت الحرب. كان عليك أن تكون أصم، وأبكم، وكفيف، وليس مجرد أُمى... من الؤكد أنك غبيا جدا".

كما يجادل المنتقدون للقارئ على نحو متزايد على الأسس التاريخية، مشيرين إلى أن الجميع في ألمانيا يمكن وينبغي لهم أن يعرفوا عن نوايا هتلر تجاه اليهود، وأنهم اختاروا عدم التصريح بأن شلينك قد قرر أن يكون ولادة "حنا" خارج ألمانيا في "Hermannstadt "(ترانسيلفانيا، رومانيا). كانت أول دراسة عن أسباب لماذا لم يظهر دخول الألمان من ترانسيلفانيا إلى قوات الأمن الخاصة إلا في عام 2007، بعد 12 عاما من نشر الرواية، ولكن قي تلك النقطة، وضعت المناقشات على القارئ بالفعل حنا بقوة في سياق ألمانيا. وترسم الدراسة بالتساوي صورة تاريخية معقدة كما قي رواية شلينك.

قال شلينك: «في إسرائيل ونيويورك أحب الجيل الأكبر سنا الكتاب» ولكن هؤلاء الذين من جيله كانوا أكثر عرضة لانتقاد مايكل وعدم قدرتة على الإدانة الكاملة لحنا. واضاف (كما  صحيفة الجارديان «لقد سمعت هذا النقد عدة مرات ليس من الجيل الأكبر سناً، ولكن من الجيل الذي عاصره».

تهيئة الفيلم

صدرت نسخة الفيلم التي أخرجها ستيفن دالدري في ديسمبر 2008. لعبت كيت وينسلت دور حنا،  مع ديفيد كروس الذي قام بدور مايكل الشاب، ورالف فاينز في دور الرجل الأكبر سنا. قام برونو غانز ولينا أولين بأدوار داعمة. ورشح لخمسة جوائز أوسكار منها أفضل فيلم. فازت وينسلت بجائزة الاوسكار كممثلة أولى.

المراجع

الروابط الخارجية

 دليل الناشر مع 16 سؤال
 صفحة نادي أوبرا للكتاب  مع السيرة الذاتية، والمراجعات، والمسائل والمنتدى
 bookrags.com دليل الدراسة مع مختصرات الفصل
 دليل القراءة بالأسئلة من دورة تاريخ كلية اللغة الألمانية

الخيال في 1958
التغلب على الماضي
روايات 1995
روايات ألمانية حولت إلى أفلام
روايات ألمانية في القرن 20
روايات بالألمانية
روايات تقع أحداثها في عقد 1950
روايات تقع أحداثها في عقد 1960
روايات عن الهولوكوست
روايات عن ما بعد هولوكوست
روايات ألمانية 1995

القارئ


Ampelozizyphus, biljni rod iz porodice pasjakovki smješten u vlastiti tribus Ampelozizipheae. Postoje tri vrste, dvije su endemi, jedan iz Venezuele A. guaquirensis. i jedan iz Kolumbije, A. kuripacorum

Izvori

Pasjakovke

Ampelozizyphus


Mare Nostrum (Latince: Bizim Deniz), Akdeniz için Romalılar tarafından kullanılan bir ad.
Mare Nostrum, Can Yücel'in Deniz Gezmiş için yazdığı şiir.
 Mare Nostrum, Vicente Blasco Ibáñez tarafından kaleme alınmış roman.
 Mare Nostrum, romanın 1926 yapımı sessiz filmi.
 Mare Nostrum, 1952 yapımı sekiz bölümlük tv dizisi.
 MareNostrum, Nisan 2005 itibarıyla Avrupa'daki en güçlü süper bilgisayar.

Mare Nostrum (anlam ayrımı)


أحمد إيراج (4 سبتمبر 1979 -)، ممثل كان من فئة البدون من أصل إيراني، وقد حصل على الجنسية الكويتية بعام 2011.

عن حياته
هو من أصل إيراني وحصل على الجنسية الكويتية بعام 2011 وذلك بعد تجنيس والده بعام 2007. بدأ التمثيل بعام 1998 في أدوار صغيرة وذلك على المسرح والمسلسلات التلفزيونية، إلا أن شهرته بدأت بعد مشاركته في مسلسل جرح الزمن للكاتبة فجر السعيد. وقد توالت بعدها أعماله في المسرح والتلفزيون بالإضافة إلى تجارب سينمائية.

حياته الأسرية
بعد يوم واحد من صدور كشف تجنيسه في 28 سبتمبر 2011 تزوج من المذيعة والممثلة زينة كرم وفي ديسمبر 2012 رزق في ابناهما «سليمان»، وفي ديسمبر من العام التالي رزق بإبنة اسمها «دلال».

أعماله

المسلسلات والبرامج

المسرح

في السينما

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
شيعة كويتيون
بدون الكويت
ممثلون بدون الكويت
كويتيون من أصل إيراني
ممثلون كويتيون
مواليد 1399 هـ
مواليد 1979

أحمد إيراج


Hezliyat, bir divan edebiyatı terimi, nazım türü.

Alaylı bir dille kaleme alınmış nazım türüdür. Kaba şakalara, taşlamalara ve sövgülere yer verilir.Divan edebiyatında Nefi'nin meşhur olduğu hicivlerle benzerlikler gösterir.Her ikisinde de alay ve yergi söz konusudur.Divan edebiyatında adını sıkça duymasak da hicive benzerlik gösterdiğinden incelenmesi gereken bir türdür.Hezeliyat olarak da bilinir. Hezliyatta zarif bir nükte ya da güzel bir manzum bulunur. Konu şakayla karışık alaylı bir dille anlatılır. Nev'izade Atai'nin Bahayi-i Küfri eseri bu türün örneğidir. Bayburtlu Zihni'de hezliyatın usta şairlerindendir.

Edebiyat terimleri

Hezliyat


Jatznick er en by og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Uecker-Randow-Tal i den sydøstlige del af Landkreis Vorpommern-Greifswald. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

Geografi
Med godt 2000 indbyggere er Jatznick den største kommune i Amt Uecker-Randow-Tal. Den er beliggende ved nordenden af den Nordlige Højderyg, en randmoræne, der strækker sig ca. 25 kilometer mod vest, og er højeste område i Brohmer Berge (153 moh.). Nord og øst for Jatznick er landskabet fladt (Ueckermünder Heide op til Stettiner Haff og moseområdet Friedländer Großen Wiese). Ved Waldeshöhe ligger den lille sø Aalsee på omkring 0,8 hektar.

Trafik
Jatznick er beliggende ved Bundesstraße B 109 fra Pasewalk mod Anklam og har banegård på jernbanen Berlin–Stralsund. Siden 1884 har der eksisteret en jernbaneforbindelse til Ueckermünde. I den sydlige del af kommunen passerer motorvejen A 20 (Ostseeautobahn).

Virksomheder
I Jatznick ligger én af i alt otte virksomheder i Tyskland for indsamling og forarbejdning af frø til skovbruget, Forstsamendarre Jatznick.

Eksterne kilder og henvisninger

 Kommunens websted
 Befolkningsstatistik mm

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Uecker-Randow-Tal
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Jatznick


Bribria, biljni rod iz porodice ljubičvki, dio reda Malpighiales. Postoje tri vrste koje su nekada bile uključivane u rod Rinorea, a  raširene su od Kostarike do tropske Južne Amerike

Vrste
 Bribria apiculata (Hekking) Wahlert & H.E.Ballard
 Bribria crenata (S.F.Blake) Wahlert & H.E.Ballard
 Bribria oraria (Steyerm. & A.Fernández) Wahlert & H.E.Ballard

Izvori

Ljubičevke

Bribria


TCG Gökçeada (F-494), USN'deki ad: USS Mahlon S. Tisdale (FFG-27), Türk Deniz Kuvvetleri'nde hizmet etmekte olan Gabya sınıfı fırkateynlerden biri.

Oliver Hazard Perry sınıfı güdümlü füze fırkateynlerinin ondokuzuncusu olup ismini komutan Mahlon Street Tisdale'den (1890-?) almıştır.

23 Ocak 1978'de San Pedro Kaliforniya'da FY78 programı dahilinde Todd Tersanelerine ısmarlanan fırkateynin yapımına 19 Mart 1980'de başlanmış ve 7 Şubat 1981'de bitirilip denize indirilmiştir. 20 Şubat 1998'de onarımdan geçirilerek 5 Nisan 1999'da Türk Deniz Kuvvetleri'ne verilmiştir. 22 Temmuz 1999 tarihinde Türk Bayrağı çekilen TCG Gökçeada, Deniz Kurmay Yarbayı Mehmet Ali Aygen komutasında 27 Eylül 1999 tarihinde Türkiye'ye intikal etmiştir.

Dış bağlantılar

 MaritimeQuest USS Mahlon S. Tisdale FFG-27 pages

Gabya sınıfı fırkateyn

TCG Gökçeada (F-494)


Izvorul din satul Sămășcani este un monument al naturii de tip hidrologic în raionul Șoldănești, Republica Moldova. Este amplasat în valea satului Sămășcani, în partea de est a acestuia. Ocupă o suprafață de 1,5 ha, sau 0,09 ha conform unor aprecieri recente. Obiectul este administrat de Primăria satului Sămășcani.

Descriere

Amenajare
Izvorul se află pe un teren amenajat, are pereți masivi de piatră, o stație de pompare a apei și scări de acces. Apa izvorăște din două țevi montate în pereți și se scurge direct pe sol.

Clasificare
Izvorul are apă rece, este oligomineral după gradul de mineralizare și descendent de strat din punct de vedere geologic. După compoziția chimică, este un izvor cu apă hidrocarbonat-clorurată–calciu-magneziu-sodică (HCO3 – Cl; Ca – Mg – Na).

Proprietățile apei
Apa corespunde cerințelor de apă potabilă și normativului pentru irigare. Nu are miros, este incoloră și slab bazică (pH 7,6-8,0). Nivelul de poluare cu nitrați este apropiat de concentrația maxim admisă (50 mg/l), având valoarea de 35-45 mg/l. Apa izvorului este slab sălcie cu mineralizare predominant bicarbonato-sulfatică/bicarbonatică. Potabilitatea este acceptabilă pentru oameni și bună pentru animale.

Statut de protecție
Izvorul este un obiect hidrologic de valoare națională, cu debit foarte mare, de 170-220 l/min (sau 22,5 l/min, conform unei alte surse). Reprezintă principala sursă de apă a locuitorilor unei mahalale din satul Sămășcani și asigură debitul râulețului Rezina, afluent de dreapta al Nistrului. Pe teritoriul monumentului natural viețuiesc speciile de amfibieni broasca de iarbă (Rana temporaria) și izvorașul cu abdomen roșu (Bombina bombina). Acesta este un habitat important al fluturelui Daphnis (Polyommatus daphnis), specie rară.

Din 1998, conform Legii nr. 1538 privind fondul ariior naturale protejate de stat, izvorul are statut de monument al naturii. În anexele legii, se atestă că acesta aparținea Întreprinderii Agricole "Șevcenco". Între timp, izvorul a trecut la balanța Primăriei satului Sămășcani.

Pe teritoriul zonei protejate cresc câțiva copaci. Impactul antropic este caracterizat de amplasarea unor gospodării țărănești la cca. 50 m de izvor și funcționarea stației de pompare. Pentru ameliorarea situației ecologice, se recomandă înverzirea terenului adiacent și instalarea unui panou informativ. Însuși izvorul necesită a fi asigurat cu un uluc și canal de scurgere spre pârâu.

Referințe

Bibliografie

Legături externe

Sămășcani, Izvorul din satul
Sămășcani
Raionul Șoldănești

Izvorul din satul Sămășcani


Renault Estafette er en varevogn bygget af Renault fra oktober 1959 til 1980. Den blev produceret med 533.209 eksemplarer. Estafette er den første trækkraft, der blev lanceret af firmaet.

Nogle detaljer om dens design (tredelt bagdør, glidende sidedør) tyder på, at den var inspireret af succesen med Citroën Type H.

Biler introduceret i 1959
Biler fra 1960'erne
Biler fra 1970'erne

Renault Estafette


La culpa la tuvo el otro es una película argentina en blanco y negro dirigida por Lucas Demare sobre su propio guion según la obra Con la vida del otro de Carlos Llopis, que se estrenó el 5 de diciembre de 1950 y que tuvo como intérpretes a Luis Sandrini, Alita Román, Eduardo Sandrini, Malisa Zini y Patricia Castell.

Sinopsis
Las aventuras de un doble de cine cuando asesinan al actor al que debía sustituir.

Reparto

Críticas
La crónica del diario Crítica expresa: "Luis Sandrini retoma el tipo que lo hizo famoso ...consigue uno de los triunfos más brillantes de su carrera pasando de la nota cómica frecuente al gesto dramático circunstancial" en tanto para Manrupe y Portela el filme es "un intento de Demare por embarcar a Sandrini en algo un poco mejor de lo que venía haciendo por esos años. Si el resultado no es del todo bueno (en las escenas serias, el actor está muy poco convincente) llama la atención un comienzo deliberadamente confuso.

Premio
La Academia de Artes y Ciencias Cinematográficas de la Argentina otorgó por esta película el premio Cóndor Académico a la mejor adaptación de 1953 a Lucas Demare y galardonó a Luis Sandrini como el mejor actor protagonista.

Referencias

Enlaces externos
 Información sobre La culpa la tuvo el otro en el sitio del cine nacional
 Información sobre La culpa la tuvo el otro en Internet Movie Data Base

Películas basadas en obras de teatro
Películas en blanco y negro de Argentina

La culpa la tuvo el otro


Ravna Gora es un pueblo en el municipio de Svilengrad, en la Provincia de Haskovo, en el sur de Bulgaria.

Referencias

Localidades de la provincia de Haskovo

Ravna Gora (Haskovo)


El 24 de agosto de 2008, una Cessna Caravan 208 de Aéreo Ruta Maya con 12 pasajeros y 2 tripulantes, en ruta del Aeropuerto Internacional La Aurora en la Ciudad de Guatemala a El Estor, se estrelló 45 minutos después de despegar. El accidente causó la muerte de 11 de los 14 ocupantes, incluyendo el piloto y copiloto. De acuerdo al director de Aeronautica Civil de Guatemala, el origen del accidente fue un fallo de motor, sobre el cual se comunicó el piloto a las 9:40 horas, antes de intentar un aterrizaje de emergencia. La torre de tráfico aéreo de La Aurora perdió la comunicación con el avión a las 9:45 de la mañana. El avión se estrelló cerca de Cabañas en el departamento de Zacapa, a unos 95 km de la Ciudad de Guatemala.

Diez de los pasajeros eran trabajadores humanitarios estadounidense en camino hacia la aldea de Sepamac, 2 pasajeros eran representantes Guatemaltecos de organizaciones humanitarias.

Véase también
 Accidente de aviación
 Anexo:Accidentes más graves de aviación (1943-presente)
 Anexo:Accidentes e incidentes notables en la aviación civil

Referencias

Enlaces externos
J. Lara, E. Paxtor, G. Palencia. "Mueren 10 en accidente aéreo" 25 August 2008
Associated Press "5 Americans Die In Guatemala Plane Crash" CBSNews 25 August 2008
"10 killed in Guatemalan plane crash " CNN 25 August 2008
"Americans die in Guatemala crash" BBCNews 25 August 2008
Associated Press "10 Killed in Guatemalan Plane Crash" NEWYorkTimes
 Aviation Safety Network. Aéreo Ruta Maya 24-AUG-2008.

Accidentes e incidentes aéreos en Guatemala
Accidentes e incidentes aéreos de 2008
Guatemala en 2008
Accidentes e incidentes de Cessna 208
Accidentes e incidentes aéreos causados por fallo de motor

Vuelo del TG-JCS de Aéreo Ruta Maya, 2008


A Paróquia Nossa Senhora dos Remédios de Tibagi foi criada em 16 de maio de 1846 e, atualmente, integra a Diocese de Ponta Grossa, sendo a paróquia com maior extensão territorial do Paraná, com cerca de 2.951,567 km² a circunscrição eclesial. A paróquia originou-se, ainda, sob a autoridade da então Diocese de São Paulo, tendo sua instalação apenas cinco anos mais tarde. Desde o começo da década de 1990, o clero diocesano administra a paróquia por meio de seus sacerdotes.

Dados gerais

Comunidades
A paróquia é composta de 29 (vinte e nove) comunidades, dentre as quais sete se situam no perímetro urbano e as demais, na zona rural e distritos do município de Tibagi.

Urbanas

 Igreja Matriz dedicada à Nossa Senhora dos Remédios, que se situa no Centro da cidade.
 Capela Mãe da Divina Graça, situada no Residencial Viverti;
 Capela Sagrada Família, situada no bairro de mesmo nome;
 Capela Santa Paula, situada no bairro de mesmo nome;
 Capela Santa Rita, situada no bairro de mesmo nome;
 Capela São José, situada no bairro de mesmo nome;  e
 Capela São Pedro, situada no bairro Capivari.

Rurais e distritais

 Agudos - Capela Nossa Senhora Aparecida;
 Alto do Amparo - Capela Divino Espírito Santo;
 Arroio Grande - Capela Nossa Senhora Aparecida;
 Barreiro - Capela Nossa Senhora do Perpétuo Socorro;
 Cachoeira - Capela Nossa Senhora de Lourdes;
 Caetano Mendes - Capela São Sebastião;
 Campina Alta - Capela São Sebastião;
 Capivari do Meio - Capela Santo Antônio;
 Cerrado Grande - Capela Bom Jesus;
 Faxinal dos Empossados - Capela São Pedro;
 Faxinal dos Mendes - Capela São João Paulo II;
 Iapará - Capela São Sebastião;
 Lavras - Capela Bom Jesus;
 Penha - Capela Nossa Senhora da Penha;
 Pinheiro Seco - Capela Santo Antônio;
 Pinheiro Seco - Capela São José;
 Rincão - Capela Nossa Senhora Aparecida;
 São Bento - Capela São Bento;
 São Domingos - Capela São Domingos;
 Serra Gaias - Capela São Sebastião;
 Vasto Horizonte - Capela Nossa Senhora Aparecida; e
 Vila Rural - Capela Bom Jesus.
Além das capelas acima indicadas, verifica-se a existência de outras sete na zona rural que estão inativas no momento, sendo elas: a Capela Menino Jesus (Assentamento Menino Jesus); a Capela Nossa Senhora do Carmo (Beraldos); a Capela Nossa Senhora Aparecida (Bom Jardim); a Capela São Sebastião (Bom Retiro); a Capela Imaculada Conceição (Conceição); a Capela Rainha da Paz (Rancho Alegre); e a Capela Nossa Senhora Aparecida (Xaxim).

Subdivisão
Para fins pastorais e administrativos, dividiu-se a paróquia em dois setores:

Setor da Matriz

Compreende a comunidade da Igreja Matriz, de todas as capelas do perímetro urbano e das seguintes: a Capela Nossa Senhora do Perpétuo Socorro do Barreiro; a Capela Bom Jesus de Lavras; a Capela Santo Antônio do Pinheiro Seco; a Capela São José do Pinheiro Seco; e a Capela São Domingos da localidade de mesmo nome.

Setor do São Bento

Compreende a comunidade da Capela São Bento, da localidade de idêntico nome, e das respectivas capelas de Agudos, de Alto do Amparo, de Arroio Grande, de Cachoeira, de Caetano Mendes, de Capivari do Meio; de Campina Alta, de Cerrado Grande, de Faxinal dos Empossados, de Faxinal dos Mendes, de Iapará, de Penha, de Rincão, de Serra Gaias, de Vasto Horizonte e da Vila Rural.

História
A primeira manifestação da religiosidade católica neste solo de Tibagi se deu por meio de jesuítas espanhóis, os quais ergueram a Redução de São Miguel no lugar atualmente conhecido por «Igreja Velha» e nela permaneceram por mais de vinte anos. Os missionários evangelizaram os tupis presentes na região até 1632. Após, as terras tibagienses passaram para o domínio dos portugueses, tendo José Félix da Silva Passos adquirido as terras da Fazenda Fortaleza só em meados de 1788.

A primeira Capela

Na ausência de uma capela na localidade de Tibagy, os padres de Castro e de Ponta Grossa celebravam batizados e casamentos em oratórios particulares, atendendo as confissões dos fiéis e ungindo os enfermos por onde eles andavam em suas visitas rotineiras. Por sua vez, o povo fervorosamente ansiava por aquilo que se usou chamar de «pronto pasto espiritual» em alguns escritos da época, o que se traduzia pelo acesso aos sacramentos em capela daquela própria localidade, com atendimento permanente de um cura de almas aos fiéis.

No mesmo dia em que se fez lavrar a escritura pública de doação em benefício de Nossa Senhora dos Remédios, o tenente-coronel Balduíno de Almeida Taques e o tenente José Gonçalves Guimarães, acompanhados de vários moradores de Tibagy, escolheram por votação o local em que se deveriam ser erigida a povoação e a capela em honra da Virgem Maria sob aquele título de devoção especial.

Para fins de edificar a capela, elegeu-se uma comissão, constituída de um juiz de paz, de um tesoureiro da padroeira e de um procurador. De imediato, a comissão pugnou providências junto ao Governo da Província de São Paulo, por intermédio da Câmara Municipal de Castro, para os necessários fins de construção, ornamentação e manutenção da pretendida capela.
 Foi portanto a requisições de pessoas do mesmo Districto elevada a Capela Curada com a invocação da Nossa Senhora do Remedio por provizão do Exmo. Bispo Diocesano em dacta de 20 de Dezembro de 1.830. Mas de que serve, Exmo. Senhor as aplicações e vivos desejos de alguns deste districto, bem que tem povos suficientes em numero para hua tãn necessaria Parochia, se poucos são os que possuem bens de fortuna deste logar; por hisso que nãn pode progressar a influencia para com brevidade de remediar um mal tão grande. De que serve esse logar amenuo, e um Thesouro por ora coulto, ja na produção agricola e ja na mineralogia por grandes averez, que em si tem, os q'infalivel para o fucturo, sem duvida para a felicidade da Provincia, e augmentar as Rendas Nacionais por grandes descobertas, que se expor, à saída da luz se por ora hé o mesmo que o brilhante sem lapidar, sendo pois a baze de todas estas vantagens o fervor no Culto Divino, o que com brevidade se não pode conseguir sem o patrocinio de V. Excia. e quadjuvação do seu bem conhecido zello e cuidado. É pois nesses periodos que os abaixo assignados desejosos de que os seus concidadãos gozem quanto antes assim dos bens espirituais, como por influencia do comercio neste logar recorrão na lembrança de que hesse Exmo. Governo tem por Esmolla suprido com todos os Ornamentos e Alfaias necessarias para algumas freguesias pobres mandando-lhes das Alfaias do Collegio dessa cidade, que foi dos Jesuitas; estamos na graça e esmolla, os abaixo assignados em nome dos Povos deste Districto, rogão a V. Excia., bem como avendo o Governo suprido com alguma quantia em dinheiro para a factura de uma pequena Capella, enquanto se previne hum meio de erigir-se Matriz suficiente, tendo-se para esse fim feito huma subscrição voluntaria pelos Povos apenas se pode formar a quania de 322$720, para ordenado ao Cura a quantia de 300$000, quantia essa que no todo faz desanimar.
A iniciativa suplicante da comissão descrita acima fracassou. Por isso, conta a tradição que Anna Cardoza, a irmã mais velha de Manoel das Dores Machado e viúva de Francisco José da Cruz, saiu a cavalo de Tibagi até as localidades de Castro e Ponta Grossa para angariar donativos para a construção da almejada capela, com uma pequena imagem de barro sob a invocação de Nossa Senhora dos Remédios. Em seus pedidos de doações, Anna Cardoza recomendava a cada um dos contribuintes que osculasse a pequena imagem da Virgem Maria, dizendo-lhes: «vosmecê, beije a santa». A solicitação reiterada com a mencionada expressão levou-a a ser vulgarmente conhecida por «Anna Beje» ou, também, «Anna Beja».

No ano de 1836, foi construída a capela curada de Nossa Senhora dos Remédios, com os 515$540 (quinhentos e quinze mil, quinhentos e quarentas réis), somados às contribuições angariadas por Anna Cardoza. Toda ela feita de madeira lascada de pinho e coberta de sapé (capim), em terreno de sua propriedade por doação legal. Informam as pessoas mais antigas de Tibagi, pelo que ouviram de seus antepassados, que a Capela foi construída onde é hoje a Praça Edmundo Mercer, atrás da atual Igreja Matriz e defronte ao Grupo Escolar Telêmaco Borba. Essa capela veio a ruir e desabar aos 29 de junho de 1858.

A criação da paróquia
Depois de quase dez anos da capela já construída, o povo de Tibagy, inconformado com a falta de um sacerdote efetivo, solicitou a elevação dela em freguesia e a vinda de um sacerdote como vigário, contando com auxílio valioso de frei Dâmaso José Correia.  LEI Nº 15

MANOEL DA FONSECA LIMA E SILVA, Presidente da Provincia de São Paulo,

FAÇO saber a todos os seus habitantes que a Assembleia Legislativa Provincial decretou e eu sancionei a seguinte Lei:

Art. Unico - Fica erecta em freguezia a capella de Nossa Senhora dos Remedios do Tibagy no municipio de Castro, ao qual continua a pertencer, e o governo da provincia lhe marcará os limites sob informação ela respectiva camara municipal; ficando para este fim revogadas as disposições em contrario.

Palacio do Governo Provincial de São Paulo em 6 de março de 1.846 - Vigesimo quarto da Independencia e do Império.

a - Manoel da Fonseca Lima e SilvaDepois de longa espera, chega frei Gaudêncio de Gênova a Tibagi na data de 23 de março de 1851, missionário capuchinho, o qual nesta comunidade serviria até a sua morte.

A primeira matriz
Em meados de 1851, chegou a Tibagi o primeiro pároco, frei Gaudêncio de Gênova, o qual já toma medidas para elevar a simples capela à uma digna paróquia. Na data de sua chegada, relata que a freguesia se encontrava apenas no nome, pois além da precariedade:Servia de Matriz uma Eremita a Capelhinha construida de maderas, muito mal construida, e em pessimo estado e suponho eu ser o primeiro que celebrei a primeira Missa na Eremita, e não me consta que fosse bensida; e por ver o mao estado em que se achava não procurei a provizão para Benzer-a; Existia nella uma imagem de barro venerado como padroera; mas vendo a imperfeição da mesma imagem que pela sua enperfeição não podia ecitar devoção alguma; e nem me constava se era benta não procurei benzer-la por ser invalida a benção por ser de barro e imperfeita; [...]

En vista pois do mao estado da Matriz dei providencia para uma nova Matriz aprir o alicerce da Capella mor, depois de pilada a taipa atte uma certa altura conheci que a terra não dava para ser levantada precisava de pessoas que tivesse conhecimento d'officio de pilar terra levantar parede estes não havia nesta Freguesia, consultei com as primeiras pessoas para se levantar a nova Matriz de parede de pedra e cal visto ser muito facil a pedra nesta Freguezia; como de facto convierão que se abbandonasse a taipa e se construisse a nova Matriz de pedra e cal, foi dando alguma providencia para aprontar o material neste tempo que se ia aprontando o material desandava a Capella que foi o desabalo a vinte nove de Junho de mil oitocentos cinquenta e oito ano, [...]Depois de frustradas tentativas para levantar a igreja de terra socada e amassada, uma forma de construção muito comum na época, resolveu-se edificá-la de outro modo. No dia 28 de março de 1859, pôs-se a primeira pedra na construção da igreja, que, efetivamente, foi construída com pedras extraídas da beira do rio Tibagi e cal, trazida no lombo de mulas de Castro e Ponta Grossa.

Em 25 de janeiro de 1863, inaugurou-se a igreja matriz, com a bênção solene e, à tarde, a introdução da imagem da padroeira no altar-mor.

A Imagem de Nossa Senhora dos Remédios

Dadas as imperfeições da primeira imagem da Virgem Maria – aquela que acompanhou Ana Beje na angariação de fundos para a construção de sua capela -, frei Gaudêncio fez vir do Rio de Janeiro a imagem de Nossa Senhora dos Remédios, esculpida em madeira, que, até hoje, se acha em seu nicho para veneração na Igreja Matriz. De acordo com relatos da época, as duas coroas de prata custaram 178$000 (cento e setenta e oito mil réis). Foi por intermédio do senhor João da Silva Machado - o Barão de Antonina -, que a imagem chegou a Tibagi, sendo entronizada pelo Pe. Dâmaso José Correa em cerimônia solene aos 02 de fevereiro de 1852, após uma lindíssima procissão.

O imóvel de Nossa Senhora dos Remédios
Hoje, a Igreja Católica local é proprietária de uma remanescente área de terras urbana situada à atual Praça Edmundo Mercer, neste município e cidade, perfazendo exatos 3.712,50 m² (nove mil, cento e dezesseis metros quadrados e vinte e cinco centésimos), com limites e confrontações constantes no respectiva matrícula imobiliária. A Igreja adquiriu gratuitamente a posse em 9 de janeiro de 1835 por meio de um contrato público de doação, que foi formalmente celebrado com os antigos possuidores Manoel das Dores Machado e Maria Gertrudes dos Santos.

O doador Manoel das Dores Machado adquiriu o terreno como causa mortis de seu pai, o senhor Antônio Machado Ribeiro, que atendia pela alcunha de «Machadinho» - o primeiro posseiro de terras à margem esquerda do Rio Tibagi. Como sabido, Machadinho declarou sua posse sobre uma vasta extensão de terras e, observando a lei da época, registrou-a perante a autoridade civil, tomando-a, efetivamente, como sua em meados de 28 de junho de 1794. As terras de Machadinho estendiam-se entre os Rios Tibagi, Capivari e Santa Rosa, perfazendo cerca de 15 (quinze) mil alqueires paulistas.

Com a abertura da sucessão de Machadinho, coube a Manoel das Dores a título de herança as terras depois doadas à Nossa Senhora dos Remédios, por meio de um longo e tumultuado processo de inventário e partilha de bens que, ainda, incluiu uma sobrepartilha.

Segundo escritura pública de doação tomada às fls. 12 a 14 do Livro de Notas, do antigo 2º Distrito de Paz de Castro, consta-se:
 SAIBAM quantos este Público instrumento de Escriptura de dadiva e confirmasãn de doasãn virem que sendo no Anno do Nascimento de Nosso Senhor Jesus Christo de mil oitocentos e trinta e cinco, aos nove dias do mes de Janeiro do ditto anno em o Citio e Casas de moradas em o Bairro do Tibagy do Termo da Villa de Castro, onde Eu Escrivãn no diante nomeado, a chamado dos doadores MANOEL DAS DORES MACHADO e sua mulher MARIA GERTRUDES DOS SANTOS fui vindo, a ahy em presença das Testemunhas ao diante nomeadas e assignadas, pello primeiro Doador MANOEL DAS DORES MACHADO, me foi ditto, que desejando elle e sua finada mulher ANTONIA MARIA DE JESUS, remediar o mal que continuadamente soffrem seus vizinhos, pelas faltas de pronto Pasto Espiritual, por cauza da grande longitude deste Bairro e as Matrizes de Castro e Ponta Grossa, de suas devossoens, em muito livres vontades, sem constrangimento de Pessoa alguma Doavãn mil brassas de Campo de longitude e quinhentas brassas de latitude a SENHORA DO REMÉDIO e isto nas margens do Rio Tibagy, onde assentassem comodidade propria para se idificar CAPELLA e CAZAS daquellas pessoas que ali se quizerem estabelecer comprando cada um dos possuidores por quantia modica o lugar do seu arranchamento e isto no resinto da Povoasãn, nos de fora della, uma modica penssão annual para as Obras de Nossa Senhora, cuja nos disse Elle Doador, hera sua vontade e se faça quando porem todo declarado terreno ficasse preenchido de Ruas e porque sua primeira mulher hera fallecida sem ter ultimamente firmado aquella Doasãn, contudo o declarado numero de brassas foi excluido do Inventário que se fez por fallecimento da Doadora, visto ser dado em sua vida otorga de ambos, e porque ultimamente pellos povos deste Districto, foi escolhido e declarado Terreno, sendo de grande vontade delle Doador, a que quanto antes se formasse a declarada Povoasãn pella prezente confirma de sua parte a ja declarada Doasãn do mencionado Terreno desistido de si todo e qualquer direito e sinhorio que nos mesmos Terrenos ora escolhidos possa ter elle Doador e seus herdeiros prezentes e fucturos com a condição porem que a CAPELLA da ditta Povoasãn se dará principio dentro do prazo de dous annos, contados da dacta desta em diante e que no cazo do ditto tempo se nãn der principio a construsãn della ficará a prezente Doasãn de nem hum effeito como se doado nãn fosse, e logo pella Doadora mulher do Doador me foi ditto em presença das mesmas Testemunhas que muito de sua livre e espontanea vontade confirmava a Doasãn da Finada sua ante sesora e de sua parte sedia todo e qualquer direito que como Meeira Cabessa de Casal, ouvesse de ter no referido Terreno em que se pretende idificar a nova Povoasãn, com a invocasãn da SENHORA DO REMÉDIO a que se faz a prezente Doasãn e que em tudo o mais acompanhava-a e otorgava plenamente a vontade de seu marido na referida Doasãn, e de como assim disserão e pidirão, lhes lavrasse a prezente Escriptura, na qual se faltar alguma Clauzula ou Clauzulas de in direito necessárias as avião por espressas e declarada, como se cada uma dellas fizessem especial mensão e sendo lhes lida, por acharem a seus contentos, assignarão e a rogo da Doadora se assignou o Capitãn Simão Jose Gonsalves de Andrade por ella nãn saber ler nem escrever, sendo a tudo prezentes por testemunhas Prudente Anhaia Leite e Antonio Vicente da Cruz todos meus conhecidos de mim Escrivãn pellos proprios do que dou fé eu Thomaz Nunes Barbosa Escrivãn que o escrevi. Aa – Manoel das Dores Machado. Assigno a rogo da Adoadora Maria Gertrudes dos Santos. Simão Golz. de Ande. Testemunhas: Prudente de Anhaia Leite e Antonio Vicente da Cruz.
A intenção de doar as terras à Nossa Senhora dos Remédios foi inicialmente concebida por dona Antônia Maria de Jesus, que, já doente, havia fervorosamente prometido realizar a referida doação. Ela faleceu, todavia, sem que pudesse cumpri-la. Depois de algum tempo de viuvez, Manoel das Dores casou-se de novo e, também, decidiu cumprir a promessa de sua falecida esposa com sua, então, companheira – Maria Gertrudes de Assumpção, que passaria a assinar «dos Santos».

As testemunhas Prudente de Anhaia Leite e Antonio Vicente da Cruz, tal como o capitão Simão José Gonçalves de Andrade que assinou a rogo pela doadora na escritura pública, eram moradores do antigo povoado. O mencionado capitão possuía um sítio na localidade que mais tarde veio a pertencer ao senhor Manoel Ferreira Ribas - que atendia pela alcunha de «Nequinho» -, e a tornar-se um bairro da cidade.

No tocante a referida doação, consta também o registro feito às fls. 3v e 4, do Livro do Tombo Nº 01, da Câmara de Vereadores do Município de Castro, em consonância com o já exposto.
 Nº 2 – Em comprimento do que manda a Constituição do Bispado e para dar o regularizar todos quanto diz arespeito a noticias da fundação ereição desta Freguezia e Matriz N. S. do Remedio como primeiro Vigario della determinei formar este livro de Tombo registrando nelle tudo quanto tornar se pode necessario para a cronica religiosa desta Parochia. O grave encomodo que havia para amoradores des Bairo poder alcançar o pasto spiritual pela grande distancia a Castro, en mil e oitocentos trinta e cinco annos, aos nove dias do mez de Janeiro do ditto anno a beneficio dos moradores deste Bairo do Tibagy, e por devoção a Virgem Santissima debaxo da invocação de N. S. dos Remedios o Senhor Manoel das Dores Machado e sua mulher Maria Gertrudes dos Santos fizerão doação de mil braças de campos e mattos de longitude, e quinhentas de latitude para formar uma Capella Curada por representação dos Senhores Manoel das Dores Machado e Cap. Baldoino de Almeida Taques e o Tte. Jose Glz. Guimarães, etc.
No mesmo sentido, frei Gaudêncio de Gênova, OFM Cap., o primeiro Vigário de Tibagi, declarou no verso nº 148, às fls. 51v, do Livro I, o seguinte:
 Declaração da terra que possue Nossa Senhora do Remedio Padroeira desta Parochia de Tibagy, um rincão de campo onde se acha collocada a Igreja, d'este mesmo nome; sua extensão é de quinhentas braças de latitude, e de mil de longitude, onde de prezente existe algum marco e outro por incuria dos meus antecessores procuradores deixaram consumir que não já não existe mais, deste campo é possuidora esta Padroeira por dadiva que lhe fez Manoel das Dores Machado e sua mulher Maria Gertrudes dos Santos, em mil oitocentos e trinta e trez por escriptura publica lançada no livro de registro da Camara Municipal de Castro. Tibagy, 22 de maio de 1956 – O procurador desta Matriz de Nossa Senhora dos Remedios. (a) Maximo Pereira de Almeida. Apresentada no dia 23 de maio de 1856. O Vigario Fr. Gaudencio de Genova.
O célebre «Registro do Vigário», como ficou conhecido, observou as prescrições da Lei Nº 651 de 1850, regulamentado pelo Decreto Nº 1.318 de 1854, declarando tempestivamente a posse de Nossa Senhora dos Remédios sobre as terras doadas, sob pena de perdê-la no prazo de dois anos e, também, multa de 25$000 (vinte e cinco mil réis), conforme artigos 91 e seguintes, daquele decreto.

Em decorrência da chamada Lei de Terras, determinou-se que todos os possuidores de terras deveriam registrá-las nas respectivas paróquias, a fim de tornarem-se senhores delas e sob a pena de, não o fazendo, perderem o direito sobre sua possessão.

Pelo exposto, inicialmente a doação compreendia uma área de aproximadamente 2,40 km² (dois quilómetros quadrados e quatro décimos) ou, simplesmente, 100 (cem) alqueires paulistas, concedida a Nossa Senhora dos Remédios, patrona desta paróquia e município. No entanto, o imóvel resume-se atualmente a uma porção muito menor devido à urbanização e, também, à usurpação histórica por homens de coração corrompido.

Em decorrência das tensões instauradas entre o poder temporal e espiritual há cento e vinte anos, os vereadores proferiram o «acto» a seguir transcrito em sessão ordinária:
 A Camara Municipal de Tibagy resolveu desistir do direito que possa ter nos terrenos da Igreja desta cidade, em favor da mesma Igreja sem indemnização alguma quer de uma quer de outra Corporação, afim de cessar o conflicto estabelecido entre as Corporações, reservado à Camara o direito de velar pelo aformoseamento da cidade e seus suburbios arrecadando para si emolumentos pelos serviços prestados para este fim, e salvo a Igreja o direito declarado na escriptura de doação que possue. Sala das Sessões da Camara Municipal de Tibagy em 6 de novembro de 1899. aa) Benedicto de Souza Ribas - Leoncio Ayres de Aguiar - Tobias José Borges - Antonio José de Oliveira.
Em 30 de abril de 1900, «promulgou-se» a seguinte lei, aprovada pela câmara de vereadores no ano anterior, que abreviava a extensão territorial das posses da Igreja Católica e, também, reconhecia seu senhorio sobre o imóvel:
 Não tendo o cidadão Prefeito promulgado o acto desta Camara de seis de novembro do anno passado, pelo qual se reconhece o terreno do circulo urbano e rocio desta cidade de propriedade da Igreja Matriz desta Parochia esta camara resolve approval-o por dois terços de sua totalidade, no fim desta assignados, mandando-se publicar de conformidade com a Lei para entrar em pleno vigor. Eu Joaquim de Oliveira Vianna, Secretario escrevi. a Benedicto de Souza Ribas – Antonio José de Oliveira – Tobias José Borges – José Thimoteo de Bittencourt vencido quanto a ultima parte desta acta por não concordar com a deliberação da camara – Leoncio Ayres de Aguiar.
O reconhecimento das posses da Igreja local não veio a título gratuito, mas, naquela época, custou a desistência de cerca de 99,00% (noventa e nove por cento) da área total da histórica doação e, curiosamente, a devolução o Livro do Tombo Nº 01 ao pároco, subtraído injustamente da guarda dos padres pelo coronel Telêmaco Borba. Nas palavras do Pe. Izidoro Gilmim, o livro achava-se: «bem guardadinho nas gavetas do Coronel». Sobrou-lhe, desse modo, pouco mais que a quadra da Igreja Matriz de Nossa Senhora dos Remédios.

A atual Igreja Matriz
A igreja matriz idealizada e construída por frei Gaudêncio não mais comportava o número de fiéis que assistiam às missas, assim, em meados de 1936, pôs-se abaixo o edifício, construindo outro sob a administração do padre Francis Dotzler, CSsR. A atual matriz foi construída aproveitando as paredes laterais da antiga e erguendo duas torres na frente do templo religioso.

No dia 20 de junho de 1943, foi inaugurada a nova igreja matriz dedicada à Virgem dos Remédios, durante as novenas e festejos de Nossa Senhora do Perpétuo Socorro. Naquela oportunidade, o padre Arthur Linch abençoou o novo templo e cortou a fita de inauguração na porta, e, em seguida, celebrou-se uma missa, havendo uma procissão com a participação dos movimentos religiosos, autoridades civis e demais paroquianos.

A condução da obra da Igreja Matriz deu-se nas mãos do padre Francis Dotzler, CSsR, oriundo dos Estados Unidos, conforme missão atribuída pela sua congregação religiosa. Em razão disso, trouxe-se consigo elementos de inspiração gótica, com seus múltiplos arcos, algumas abóbadas e coloridos vitrais, que transmitem aos fiéis religiosos uma sensação de êxtase neste ambiente naturalmente iluminado e mistagógico.

O edifício é composto de uma nave centralizada, destinada a assembleia, que guia até o presbitério, partindo do átrio com um mezanino, onde ficava o organista e o coro, que é acessado por uma escada na torre-campanário. O ingresso comum do templo se dá por uma porta frontal, contígua às escadarias, e por duas portas laterais, situadas na nave e próximas ao presbitério. Por sua vez, o presbitério é conjugado a dois setores, sendo um a sacristia (a esquerda) e a outra, um sanitário e despensa de uso geral (a direita).

Na parte superior da torre oriental, encontra-se o relógio da igreja, atualmente sem funcionamento, tal como um pequeno depósito de objetos e mobílias. Por sua vez, havia no térreo dessa o batistério, ou seja, o local específico para a realização do batismo entre os cristãos. A pia batismal também não saiu ilesa da incúria da comunidade, sendo relegada a patrimônio do Museu Histórico Des. Edmundo Mercer Júnior. Assim, a Igreja Matriz ficou sem sua pia batismal, em contrariedade com o cânon 858, §1º, do Código de Direito Canônico, que prescreve quaevis ecclesia paroecialis baptimalem fontem habeat - isto é, "toda a igreja paroquial tenha sua pia batismal".

A fonte batismal fazia parte do conjunto arquitetônico original do complexo religioso da Igreja Matriz, de composição mista de marmorite e concreto, com uma tampa de liga de cobre. Tem-se gravada na peça a inscrição latina "pisciculi nati sumus de aqua", que significa "nascemos da água como peixinhos", além do cristograma logo abaixo. A expressão não foi extraída das Sagradas Escrituras ou de alguma obra literária conhecida, mas, de modo metafórico, indica que a vida espiritual tem origem no batismo.

Em 07 de junho de 2023, a fonte batismal foi reintegrada ao patrimônio paroquial, após pedido de reversão da doação realizada, e demandou sete homens para carregá-la. No requerimento administrativo sob nº 1937/2023, destacou que não se tratava de uma simples mobília, mas um instrumento importantíssimo para o fundamento de toda vida cristã, a porta da vida no Espírito (vitae spiritualis) e que dá acesso aos demais sacramentos, unindo-nos a Cristo pela água do batismo, segundo o §1213 do Catecismo. Pelo batismo o cristão é libertado do pecado e regenerado como filho de Deus, torna-se membro de Cristo, é incorporado à Igreja e feito participante de sua missão. Assim, verifica-se a importância religiosa da pia batismal para a celebração do sacramento.

Como se vê nas fotografias internas, a parede imediatamente atrás aos altares colaterais do Sagrado Coração de Jesus e de Nossa Senhora do Perpétuo Socorro era originalmente clara, sem gravuras sacras ou outros elementos artísticos. Com o intuito de preencher a área com uma arte sacra, adicionou-se uma representação do presépio de Cristo pintada em tela pela renomada artista Astrid Verônica Jonker Schiochet na década de 1980. Em razão da falta de manutenção, a obra de arte se deteriorou.

Originalmente, o altar-mor era o centro da celebração litúrgica, situado no fundo do presbitério, abaixo de uma abóbada de implícita cruzaria e rodeada de arcos e pilares. Trata-se de um oferecimento dos fieis Nicolao Pitella e Placidina Borges Pitella, datado de 15 de agosto de 1938, à comunidade católica. Neste altar, acham-se o sacrário e um crucifixo ao centro, uma imagem de São José a esquerda e de Santo Afonso, a direita; com a imagem histórica da padroeira, Nossa Senhora dos Remédios, encimada por uma cruz trevolada.

A imponência do edifício da Igreja Matriz numa cidade interiorana expressa sua "importância" desde a década de 1940, através da grandiosidade dimensional presente na arquitetura de estilo gótico, que, ainda hoje, causa notável admiração aos fiéis e visitantes.

O comodato do imóvel

Em 02 de novembro de 1989, o bispo diocesano Dom Geraldo Micheletto Pellanda em nome da Mitra celebrou um contrato particular de comodato com o Município de Tibagi, no qual se cedeu de modo gratuito fração ideal do imóvel remanescente da Igreja local ao comodatário, para fins de «aformoseamento» da área e manutenção de uma praça ali. O instrumento contratual prescrevia o prazo de três anos, daquela data, e a sua prorrogação tácita por igual período. Decorrido o prazo contratual, o ente federado não restituiu a posse direta à instituição religiosa, nem promoveu até presente data a indenização pelo desapossamento do imóvel.
 Até o tempo da Republica ninguem protestava contra esta doação, ninguem impugnava-na, apezar de desmazelo e pouca importancia dos Rmos. Vigarios daquella epocha, que de certo julgavam que um terreno 1000 (mil) braças sobre 500 (quinhentas) de area, e ainda de campo na beira ou margem do rio Tibagy não representava valor nenhum ou ao menos muito problemático!.. E como prova disso certa vez nos registros de terras de 1896 na Camara do Tibagy, o respectivo registro feito pelo prefeito municipal Frederico Mercer, onde elle diz claramente que estes terrenos pertencem a Nossa Senhora dos Remedios!... Não são porém todos prefeitos que assim pensam e procedem!
Em 12 de dezembro de 1902, o padre Cassimiro José Andrzejewski relatou que, como transcrito acima, o problema de limites e confrontações dos terrenos da Igreja local é antigo e surge com o golpe republicano. No começo do século passado, restava à paróquia a área da quadra em que se situa a igreja matriz, mas lhe sobrou menos da metade do que possuía.

Donatária usucapiente
Desde a aquisição gratuita em 1835, a Igreja Católica local vinha exercendo mansa, pacífica e continuamente a posse sobre o imóvel como sua proprietária - que só lhe faltava juridicamente o título -, «sem quaisquer oposições a sua posse». Notava-se o preenchimento dos requisitos objetivos e subjetivos para aquisição da propriedade nos termos da lei civil brasileira. Isso viabilizou a propositura de demanda com o fito de obter-se título hábil para registro do bem no Serviço de Registro de Imóveis.

Aos 07 de julho de 2019, a Mitra da Diocese de Ponta Grossa propôs ação de usucapião extraordinária do imóvel que, desde o início da povoação, esteve na posse da Igreja Católica, autuando-se o feito sob Nº 0001588-38.2019.8.16.0169, perante o Juízo Cível do Foro da Comarca de Tibagi.

Conquanto doado à Virgem Maria, o imóvel integra o patrimônio da pessoa jurídica representante legal de todas as paróquias católicas da diocese nos termos das normas canônicas.Can. 393. In omnibus negotiis juridicis dioecesis, Episcopus dioecesanus eiusdem personam gerit.De acordo com a bula pontifícia nominada «Quum in Dies Numerus», de Pio XI PP, de 10 de maio de 1926, a Diocese de Ponta Grossa foi desligada e subtraída da Diocese de São Paulo, tal como as paróquias de outros onze municípios da região dos Campos Gerais. Assim sendo, a Mitra daquela Diocese, representada por seu respectivo bispo, possuía legitimidade com base no Direito Canônico, combinado com o Direito Civil pátrio, para requerer em juízo a declaração de propriedade do imóvel em seu favor.

Na data da festa de São Pedro e São Paulo do ano de 2020, sobreveio sentença de integral procedência do pedido formulado, concedendo o título erga omnes que faltava no direito dos homens para sagrar a Virgem Maria, soberana rainha desta cidade, proprietária do que sobrou do imóvel piamente doado há 185 (cento e oitenta e cinco) anos.

Curiosidades

O primeiro pároco

Como seu primeiro pároco, a instituição recebeu frei Gaudêncio de Gênova, o qual permaneceu em Tibagi até seu falecimento em meados de outubro de 1871. Desse modo, o frade capuchinho ofereceu seus bons préstimos nesta localidade por cerca de 20 (vinte) anos, figurando como o religioso com mais longo ministério em Tibagi da história. O frei acha-se sepultado embaixo do altar-mor da Igreja Matriz, tendo seus restos mortais ali conservados.

Desde o falecimento do frei a junho de 1873, a paróquia local foi anexada à paróquia de Castro e administrada por frei Mathias de Gênova, OFM Cap., por absoluta falta de padres. O missionário capuchinho veio da Itália com os religiosos Gaudêncio e Thimoteo de Castelnuovo.

A presença dos religiosos

Em 175 anos de história, passaram por esta comunidade sacerdotes de pelo menos cinco congregações distintas, a saber: a Congregação dos Frades Menores Capuchinhos, cujo mais célebre representante foi frei Gaudêncio;  a Congregação dos Missionários de São Carlos, cujos padres escalabrinianos ali serviram entre 1900 e 1913; a Congregação dos Sagrados Estigmas, cujos padres estigmatinos ali serviram entre 1914 e 1935; a Congregação do Santíssimo Redentor, cujos padres redentoristas ali serviram entre 1935 e 1984; e, por fim, a Sociedade dos Servos da Eucaristia, cujos padres sacramentinos ali serviram entre 1985 e 1990.

O brasão paroquial

Desde a assembleia paroquial de 12 de dezembro de 2021, a paróquia adota oficialmente um brasão eclesiástico, o qual foi proposto pela Pastoral da Comunicação (PASCOM) local e aprovado pelo pároco. O brasão paroquial evoca o azul do manto da Virgem Maria, o qual preenche todo o escudo.

Ao centro do escudo, avista-se a santa cruz de Nosso Senhor pela qual pendeu a salvação do mundo, vindo entrelaçada com as letras "A" e "M" que sustentam bolsas de medicamentos em alusão ao título mariano. As duas letras possuem ao menos dois significados: «Ave Maria» e «auspice Maria» (sob a proteção de Maria).

O vínculo entre a cruz e a insígnia mariana indicam a importância da Bem-Aventurada no mistério da redenção. O verdadeiro remédio dos homens é o Cristo, concebido no seio da Imaculada por ação do Espírito Santo.

Por fim, tem-se como lema «sufferentibus mala remediando» (para remediar os males dos que sofrem) em paráfrase ao contido na escritura pública de doação de Manoel das Dores e sua esposa, os quais viabilizaram a formação de uma comunidade local e sua respectiva paróquia.

Capelas dedicadas ao mesmo padroeiro
Na inteligência dos itens acima, verifica-se que há repetição de alguns padroeiras nas capelas de Tibagi:

Ao todo, tem-se nove templos dedicados à Virgem Maria sob diferentes títulos em Tibagi.

Logradouro da Matriz
De acordo com a Lei Municipal Nº 2.805, de 25 de junho de 2020, a via pública situada em frente à Igreja Matriz de Tibagi passou a designar-se «Travessa Nossa Senhora dos Remédios», a qual promove a interligação das ruas Coronel Telêmaco Borba e Herbert Mercer da cidade.

Devoção pseudocatólica

No início do século XX, a comunidade de Campina Alta, zona rural de Tibagi, concebeu uma falsa devoção «católica» ao que se convencionou chamar de «Santa Pasturina», «Santa Casturina» ou, simplesmente, «Santinha», motivada pela falta de informação e crendices locais.
 Uma "bonequinha", de olhar simples e aparentemente ingênuo, trajando um vestido de cor laranja cujo comprimento vai até um pouco abaixo dos joelhos e uma capa, da mesma cor do vestido, calçando um par de sapatos pretos e segurando uma cesta que parece de frutas. Esta é a imagem de apenas cinco centímetros de comprimento, feita de louça e que em nada remete ao divino ou ao sagrado, mas que atrai milhares de peregrinos até a zona rural do município de Tibagi, na Região dos Campos Gerais, interior do Paraná.
Esclarece o catecismo que, conforme o §1192, «as santas imagens, presentes em nossas igrejas e em nossas casas, destinam-se a despertar e a alimentar nossa fé no mistério de Cristo. Por meio do ícone de Cristo e de suas obras salvíficas, é a ele que adoramos. Mediante as santas imagens da santa mãe de Deus, dos anjos e dos santos, veneramos as pessoas nelas representadas».  De acordo com a doutrina católica, o culto prestado à referida imagem da Pasturina importa em idolatria, vez que nada nessa prática guarda respeito à piedosa veneração aos santos. Por dedução lógica, a «Santinha» não é santa, pois santo é todo aquele que já está no céu, junto de Deus, aguardando a parúsia.
 [...] a imagem cultuada não representa nenhuma figura humana que possa ter vivido em qualquer tempo ou espaço [...] que a levasse a conquistar o título de Santa milagrosa.
Os devotos são incapazes de dizer onde nasceu, viveu e morreu, tal como descrever eventuais virtudes e relatar os feitos da suposta santa, considerando que Pasturina nunca existiu como pessoa humana.
 O correspondente em inglês da palavra «santo» (saint) tem um significado bastante preciso. O termo é usado para descrever um homem, uma mulher ou uma criança que já faleceu (normalmente há muito tempo) e passou por um processo de aprovação da Igreja conhecido como canonização; refere-se a alguém que, segundo nos assegura com autoridade a Igreja, está com Deus no céu e é capaz de interceder por nós aqui na terra.
Por outro lado, alguns movimentos visam a aprovação das autoridades católicas quanto ao culto prestado à Pasturina, colidindo com a sã doutrina por meio de um erro grosseiro. As festividades de 26 de julho, dedicadas à «santa» que não é santa, estimulam o turismo e o comércio da localidade, trazendo consigo interesses políticos (e não, católicos) em sua promoção.

Histórias que se confundem
Considera-se que a data de 09 de janeiro de 1835, em que se fez a doação da terra à Nossa Senhora dos Remédios e a escolha pelo povo do lugar para a construção da capela e do povoado, por votação unânime do povo, como a data da real fundação de Tibagi, bem como seus principais fundadores o casal Manoel das Dores e Antônia Maria de Jesus. Desse modo, nota-se que a história da formação da instituição municipal está vinculada à da Igreja Católica desta localidade, sobretudo, da cidade de Tibagi.

Oração à Nossa Senhora dos Remédios
Ó Virgem bendita, nós Vos louvamos, sob o título, para nós tão querido, de Nossa Senhora dos Remédios.

Cada um de nós confessa que é um doente da alma mas, ao mesmo tempo, cada um de nós reconhece também que Vós nos destes Cristo, Remédio Universal para todo o pecado do mundo. Por isso, prostrados aos Vossos pés, suplicamos ardentemente que, pela Vossa intercessão, nos sejam aplicados os méritos infinitos da Redenção.

Confiamos na Vossa onipotência suplicante, pois sabemos que o Senhor pôs em Vossas mãos a distribuição dos favores celestes. Dizei-lhe, como Maria de Betânia, que está doente aquele a quem tanto ama.

Fazei descer sobre nós a graça divina, suficiente a cada estado de vida, e movei-nos a torná-la eficaz pela nossa fiel correspondência.

Tirai, Senhora, tirai deste tesouro inesgotável, que é o Coração do Vosso Filho, esta graça que com particular fervor Vos pedimos. Dai-nos que perseveremos docilmente, e até à morte, no Vosso amor e no do Vosso Filho Jesus, que com o Pai e o Espírito Santo vive e reina por todos os séculos. Assim seja.

Lista de párocos
Frei Gaudêncio de Gênova, OFMCap. (1851-1871), Pe. Frei Dâmaso José Correia, OFMCap.(1873-1874), Pe. Pedro Del Gáudio (1875-1882), Pe. José Maria Tedeschi (1883-1885), Pe. Francisco Matheus Bonatto (1886-1894), Pe. Casemiro José Andrejewski (1895-1899), Pe. Isidoro Gilmim (1900), Pe. Casemiro José Andrzejewski (1901-1907), Pe. Carlos Pedrezzani, PSSC (1908-1911), Pe. Henrique Adami, CSS (1912), Pe.Alexandre Grigoli, CSS (1913-1915), Pe. Ferruccio Zannetti, CSS (1916-1933), Pe. Marcos Simon, CSS (1934), Pe. Francis Dotzler, CSsR (1935-1939), Pe. Geraldo Noll, CSsR (1940-1942), Pe. Arthur Linch, CSsR (1943-1946), Pe. Roberto Coughlin, CSsR (1947-1951), Pe. Martinho Naerz, CSsR (1952-1957), Pe. Egídio Gardiner, CSsR (1958-1962), Pe. Miguel Lundy, CSsR (1963-1968), Pe. Geraldo Oberle, CSsR (1969-1975), Pe. Afonso Maggs, CSsR (1976-1977), Pe. Pedro Smyth CSsR (1978-1980), Pe. Carlos Eugênio Esker, CSsR (1981-1982), Pe. Estevão Vanyo, CSsR (1983), Pe. Wilton Moraes Lopes, CSsR (1984), Pe. Olímpio Júlio de Salles Mourão, Servos da Eucaristia (SE) (1985-1987), Pe. Carlos Scaltritti, SE (1988-1990), Pe. Casemiro Przepiura, Dioc. (1991-1993), Pe. Noé Borges Vieira, Dioc. (1994-1999) , Pe. Agostinho Rutkoski , Dioc. (2000), Pe. Jorge Casimirski , Dioc. (2000-2005), Pe. Nelson Bueno da Silva, Dioc. (2005-2013), Pe. Wellington de Almeida Marcondes, Dioc. (2013-2018), Pe. José Lauro Gonçalves Gomes, Dioc. (2018-2021), Pe. Luiz Carlos Mirkoski, Dioc. (2021-2023), e Pe. Loir Antônio de Oliveira, Dioc. (2023 - atual.).

Notas

Optou-se por transcrever ipsis litteris os textos históricos, preservando a ortografia arcaica do português. Além disso, as transcrições dos relatos de frei Gaudêncio de Gênova contêm aquilo que o historiador Luiz Leopoldo Mercer chama de «à sua maneira, e com a sua gramática», vez que o capuchinho italiano não adotava a norma culta da língua portuguesa, com notado sincretismo com sua língua materna.

Paróquias da diocese de Ponta Grossa
Tibagi
Fundações no Brasil em 1846

Paróquia Nossa Senhora dos Remédios (Tibagi)


Boubacar Fofana (* 6. November 1989 in Conakry) ist ein guineischer Fußballspieler. Er spielt vorrangig als defensiver Mittelfeldspieler.

Karriere
Boubacar Fofana begann seine Karriere in Portugal. Ab Juli 2008 stand er beim Drittligisten CD Pinhalnovense unter Vertrag. Dort kam er jedoch nur einmal zum Einsatz. Daher wechselte er im Januar 2009 zum Ligakonkurrenten SC Praiense. Dort wurde er zu einer wichtigen Stammkraft. In eineinhalb Jahren absolvierte er sechsunddreißig Spiele und erzielte vier Tore. Im Sommer 2010 unterschrieb er einen Dreijahresvertrag beim Ligakonkurrenten Gondomar SC. Nach einer guten Saison, in der er in 27 Spielen drei Tore erzielte, wurde er im Juli 2011 für ein halbes Jahr an den türkischen Zweitligisten Kartalspor ausgeliehen. Dort konnte er sich jedoch nicht durchsetzen und kam nur dreimal zum Einsatz. Daher kehrte er Ende Dezember zu Gondomar SC zurück. Ende Januar 2012 bestritt Fofana ein Probetraining beim abstiegsbedrohten deutschen Zweitligisten Karlsruher SC. Dort kam er auch am 31. Januar 2012, dem letzten Tag der Transferperiode, in einem Testspiel gegen den SV Darmstadt 98 (2:5) zum Einsatz. Obwohl er nicht überzeugend spielte, wurde er für ein halbes Jahr auf Leihbasis verpflichtet. Zudem sicherte sich der KSC eine Kaufoption. Jedoch konnte Fofana sich auch beim KSC nicht durchsetzen und kam nicht zum Einsatz. Nach der Saison kehrte er zu Gondomar SC zurück. Nachdem er dort seinen Vertrag Anfang September 2012 aufgelöst hatte, trainierte er zunächst bei Benfica Lissabon B mit. Es kam jedoch nicht zu einer Verpflichtung. Im Oktober 2012 wurde er dann vom portugiesischen Zweitligisten CD Tondela verpflichtet. Er unterschrieb einen Einjahresvertrag bis Ende Juni 2013 mit einer Option auf Verlängerung. Seine weiteren Stationen waren Marítimo Funchal, Vereine in Saud-Arabien und Rumänien.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Guinea)
Fußballspieler (CD Pinhalnovense)
Fußballspieler (SC Praiense)
Fußballspieler (Gondomar SC)
Fußballspieler (Kartalspor)
Fußballspieler (Karlsruher SC)
Fußballspieler (CD Tondela)
Fußballspieler (Nacional Funchal)
Fußballspieler (al-Ettifaq)
Fußballspieler (al-Khaleej FC)
Fußballspieler (Moreirense FC)
Fußballspieler (Gaz Metan Mediaș)
Fußballspieler (Sepsi OSK Sfântu Gheorghe)
Geboren 1989
Mann
Guineer

Boubacar Fofana (Fußballspieler, 1989)


Le Stork Club est une boîte de nuit à Manhattan, à New York. Durant son existence de 1929 à 1965, le club est considéré comme l'un des clubs les plus prestigieux au monde. Symbole de la Café society, l'élite aisée, les célébrités dont les stars de cinéma, les showgirls et les aristocrates se sont tous mélangés dans la salle VIP Cub du club.

Historique
Le club est créé sur West 58th Street en 1929 par , un ancien bootlegger d'Enid, dans l'Oklahoma. Le club reste à son emplacement d'origine jusqu'à ce qu'il soit perquisitionné par des agents de la Prohibition en 1931. Après le raid, il déménage à East 51st Street. De 1934 jusqu'à sa fermeture en 1965, il est situé au 3 East  Rue, juste à l'est de la Cinquième Avenue, lorsqu'il devient mondialement connu avec sa clientèle de célébrités et son luxe ; Billingsley étant connu pour ses cadeaux somptueux.

Au cours des années de son fonctionnement, le club est visité par de nombreuses célébrités. Il compte parmi ses invités les familles Kennedy et Roosevelt, ainsi que le duc et la duchesse de Windsor. La nouvelle des fiançailles de Grace Kelly avec le prince de Monaco Rainier III tombe alors que le couple visite le club. La mondaine Evalyn Walsh McLean, propriétaire du diamant Hope, a une fois perdu le bijou sous une table du Stork Club lors d'une visite nocturne au club. Ernest Hemingway encaisse son chèque de  pour les droits cinématographiques de Pour qui sonne le glas au Stork Club pour régler sa facture. En 1951, Joséphine Baker porte plainte pour racisme contre le club qui aurait refusé de la servir.

Dans les années 1940, les travailleurs du Stork Club souhaitent être représentés par un syndicat et, dans les années 1950, Billingsley n'étant toujours pas disposé à autoriser ses travailleurs à s'organiser en syndicat, cela conduit les partisans syndicaux à faire mauvaise presse et manifester devant le club pendant de nombreuses années jusqu'à sa fermeture. Pendant ce temps, de nombreux invités célèbres et non-célébrités du club cessent de visiter le Stork Club qui ferme finalement en 1965 et est démoli l'année suivante. Le site est maintenant l'emplacement du , un petit parc de poche.

Notes et références

Entreprise fondée en 1929
Entreprise disparue en 1965
Boîte de nuit à New York
Restaurant disparu
Entreprise américaine disparue
Manhattan

Stork Club


Personnalités

 Eugène Hatin (né en 1809), journaliste et historien français ;
 Oleksiy Hatin (né en 1974), joueur ukrainien de volley-ball.

Lieux

 Hatín, commune du district de Jindřichův Hradec, dans la région de Bohême-du-Sud, en République tchèque.

Voir aussi
 Hattin

Hatin


Facultatea Energetică și Inginerie Electrică (FEIE) este o facultate care face parte din Universitatea Tehnică a Moldovei (UTM) și asigură pregătirea specialiștilor cu studii superioare în domeniile energetic și electrotehnic.

Utilizarea eficientă a resurselor energetice și valorificarea surselor de energii regenerabile, exploatarea rațională a sistemelor de alimentare cu energie electrică și termică, automatizarea proceselor tehnologice pe baza sistemelor electromecanice inteligente, metrologia, controlul și certificarea producției, necesită specialiști calificați în aceste domenii.

File de istorie
Istoria învățământului superior în domeniile energetic și electrotehnic în Republica Moldova își are începutul înaintea fondării Institutului Politehnic din Chișinău și mai exact în anul 1959 (la 50 de ani de la aprinderea primei lămpi electrice în Chișinău), odată cu crearea secției "Inginerie Tehnică" în cadrul Facultății de Fizică și Matematică a Universității de Stat a Moldovei. Atunci în cadrul acestei secții a fost inițiată pregătirea cadrelor inginerești la trei specialități: "Echipament Electric" (50 studenți), "Tehnica Electrică de Măsurat" (25 studenți) și "Construcții industriale și civile" (50 studenți).

Pe parcurs specialitatea "Echipament Electric" se împarte în: "Alimentarea cu Energie Electrică" și "Mașini și Aparate electrice". În anul 1963 Facultatea de Inginerie Tehnică a fost divizată în trei facultăți: "Electrotehnică", "Construcții Industriale și Civile" și "Mecanică Tehnologică".

La înființarea Institutului Politehnic (în anul 1964) în cadrul Facultății de Electrotehnică a apărut o nouă specialitate "Electrificarea gospodăriei agricole", transferată de la Institutul Agricol. În anul 1964 s-a deschis a cincea specialitate – "Aparate semiconductoare".

În anul 1967 Facultatea de Electrotehnică a fost divizată în două facultăți: "Energetică" și "Electrofizică" (numită recent "Calculatoare, Informatică și Microelectronică"). Pe parcurs anilor la Facultatea de Energetică au fost deschise specialități noi "Sisteme și rețele electrice" (anul 1972) și "Termoenergetică Industrială" (anul 1984). În 1990 specialitatea "Electrificarea Gospodăriei Agricole" a fost transferată la Institutul Agricol.

La 28 aprilie 1993 Institutul Politehnic a fost reorganizat în Universitatea Tehnică a Moldovei, fapt ce a impus transformări de structură, de concept și conținut al instruirii inginerești. Adaptându-se la cerințele economiei naționale facultatea a deschis specialități noi – "Inginerie și Management în Energetică" (anul 1995) și "Ingineria și Managementul Calității" (anul 1996).

Deschiderea facultății a coincis cu perioada electrificării intense a tuturor ramurilor economiei naționale: construcția de mari centrale termoelectrice (Chișinău, Bălți, Cuciurgan), crearea de noi rețele de transport și distribuție a energiei electrice, electrificarea localităților rurale, a transportului, a unităților industriale și de construcție, precum și deschiderea unor întreprinderi de caracter electrotehnic. Chiar de la început facultatea a fost amplasată în actualul corp de studii nr. 2 din  Universitatea Tehnică a Moldovei situată nemijlocit în centrul orașului Chișinău (clădirea fostului Seminar Teologic, construită în anii 1900-1901).

În data de 22 octombrie 2018, Facultatea Energetică și Inginerie Electrică în parteneriat cu Societatea Inginerilor Energeticieni din România (SIER) au marcat un secol de ascensiune a unuia dintre cele mai viabile și… luminoase domenii – energetica.

Programe de studiu
Facultatea Energetică și Inginerie Electrică oferă programe de studii pentru cele 3 cicluri ale procesului educațional: licență, masterat și doctorat, precum și multe oportunități interesante de a crește (participări la conferințe, workshop-uri, training-uri, cursuri de perfecționare, etc).

Ciclul I – Licență
Pentru studii superioare de licență sunt propuse 7 specialități acreditate (240 credite ECTS, Durata studiilor: 4 ani cu frecvență și 5 ani cu frecvența redusă):

 Inginerie și Management în Energetică;
 Inginerie și Managementul Calității;
 ElectroEnergetica;
 TermoEnergetica;
 Ingineria Sistemelor ElectroMecanice;
 Ingineria Sistemelor de Energii Regenerabile;
 Electrificarea Agriculturii.

Ciclul II – Masterat

Pentru învățământul superior de masterat sunt propuse 5 programe de studii (MS - masterat științific, 90/120 credite ECTS, Durata studiilor: 1,5/2 ani cu frecvență):

 Energie și Mediu;
 Electroenergetică;
 Inginerie Electrică;
 Inginerie și Managementul Calității;
 Electrotehnologii în Mediul Rural.

Ciclul III – Doctorat

 Sisteme și tehnologii energetice;
 Tehnologii de conversie a energiei și resurse regenerabile (cu specificarea lor);
 Dispozitive și echipamente electrotehnice;
 Tehnologii electrotehnice;
 Metrologie, standardizare și conformitate;
 Metode și sisteme de control în metrologie.

Toate tezele de an, de licență, masterat și doctorat sunt bazate pe subiecte practice, solicitate de agenții economici, iar lucrările de absolvire includ mostre, dispozitive și standuri experimentale.

Note

Legături externe

 Facultatea Energetică și Inginerie Electrică - site oficial;
 Universitatea Tehnică a Moldovei - site oficial.

 Universitatea Tehnică a Moldovei
 Energetică
Inginerie electrică
 Învățământul superior din Republica Moldova
Fondări în 1959

Facultatea Energetică și Inginerie Electrică (Universitatea Tehnică a Moldovei)


Un chatbot (de multe ori cunoscut ca smartbot, talkbot, chatterbot, IM bot, interfață conversațională sau entitate artificială conversațională) este un program sau o formă de inteligență artificială care desfășoară conversații prin diferite metode precum analiză sau text. Astfel de programe sunt concepute de cele mai multe ori pentru a simula într-un mod realist comportamentul unui partener de conversație, trecând testul Turing. Chatboturile sunt folosite, de obicei, în sistemele de dialog pentru diferite scopuri practice, inclusiv servicii pentru clienți sau achiziții. Câteva chatboturi folosesc sisteme sofisticate de procesare a limbajului natural, însă multe dintre cele mai simple scanează cuvintele cheie, apoi oferă un răspuns cu un model asemănător de formulare dintr-o bază de date.

Termenul "ChatterBot" a fost, prima dată, creat de Michael Mauldin (creatorul primului Vertbot, Julia) în anul 1994 pentru a descrie programele de conversație. Astăzi, cele mai multe chatboturi sunt accesate prin intermediul asistenților virtuali, cum sunt Google Assistant sau Amazon Alexa, prin aplicații de mesagerie precum Facebook Messenger sau WeChat sau prin aplicații individuale. Chatboturile pot fi clasificate în mai multe categorii după utilitatea lor: pentru comerțul conversațional, analiză, educație, divertisment, jocuri, sănătate, călătorii, diverse utilități.

Începuturi
În 1950, articolul faimosului Alan Turing, "Computing Machinery and Intelligence", a fost publicat. Articolul propunea ceea ce se numește acum testul Turing drept criteriu al inteligenței. Acest criteriu depinde de capacitatea unui program de a intra cu un om într-o conversație în timp real, în așa fel încât omul să nu-și dea seama dacă vorbește cu un program sau cu o persoană. Notorietatea testului propus de Turing a stimulat un interes deosebit pentru programul ELIZA, al lui Joseph Weizenbaum, publicat în 1966, care părea să fie în stare să îi păcălească pe utilizatori să creadă că vorbeau cu un om adevărat.

Dezvoltare
Primele chatboturi din istorie au fost ELIZA (1966) și PARRY (1972). Cele mai recente programe notabile sunt: A.L.I.C.E., Jabberwacky și D.U.D.E. În timp ce ELIZA și PARRY au fost folosite exclusiv pentru a simula o conversație tipărită, multe chatboturi includ acum funcții funcționale precum jocuri și abilități de căutare pe web. În 1984, a fost publicată cartea numită The Policeman's Beard is Half Constructed, despre care se presupune că a fost scrisă de Racter (un program pe computer), chiar dacă programul nu ar fi fost capabil să facă acest lucru.

Un domeniu pertinent al cercetării inteligenței artificiale este prelucrarea limbajului natural. De exemplu, A.L.I.C.E. folosește un limbaj numit AIML, care este specific funcției sale de agent de conversație și de atunci a fost adoptat de diferiți dezvoltatori de așa-numiți Alicebot. Cu toate acestea, A.L.I.C.E. este încă bazată exclusiv pe tehnici de potrivire a modelului, fără a fi capabilă să facă judecăți raționale. Această tehnică o folosea și ELIZA în 1966. Această formă de inteligență artificială (AI) nu este puternică deoarece AI-ul ar trebui să conțină abilități logice pe care omul le are.

Jabberwacky învață noi răspunsuri bazate pe interacțiunea în timp real cu interlocutorul, în loc să fie conduse dintr-o bază de date statică. Câteva dintre cele mai recente chatboturi combină, de asemenea, învățarea în timp real cu algoritmi evolutivi care optimizează capacitatea lor de a comunica în funcție de fiecare conversație deținută. Totuși, în prezent nu există o formă de inteligență artificială pentru o conversație generală, iar unii dezvoltatori de software se concentrează asupra aspectului practic, acela al preluării informației.

În toamna anului 2022, OpenAI a lansat chatbotul său ChatGPT, bazat pe modelul GPT-3. ChatGPT a fost unul dintre cele mai avansate chatboturi la momentul lansării și este considerat un pas important în dezvoltarea sistemelor de inteligență artificială conversaționale. Modelul a fost instruit pe volume uriașe de texte și conversații și, prin urmare, poate comunica cu utilizatorii într-un mod natural și uman și este capabil să răspundă la întrebări pe o gamă largă de subiecte.

Aplicații

Aplicații de mesagerie
Multe companii de chatbot rulează prin aplicații de mesagerie precum Facebook Messenger (din 2016), WeChat (din 2013), WhatsApp, LiveChat, Kik, Line, Telegram, sau chiar prin SMS. Aceste chatboturi sunt folosite pentru serviciul de clienți (business-to-customer), vânzări și marketing.

În 2016, Mark Zuckerberg anunța lansarea platformei Facebook Messenger, un nou serviciu care permitea afacerilor de toate dimensiunile să construiască chatbot în Facebook Messenger. În primele 6 luni au fost create 30.000 de chatboturi, iar până în septembrie 2017, numărul lor a ajuns la 100.000.

Companii aviatice precum KLM și Aeromexico au anunțat participarea lor la programul de testare al serviciului de relații cu clienții oferit de platforma Facebook Messenger.

Chatboturile apar de obicei ca o persoană de contact, dar uneori pot acționa ca participanți la un grup de chat.

Multe bănci, companii de asigurări, companii media, companii de comerț electronic, companii aeriene, lanțuri de hoteluri, furnizori de servicii medicale, lanțuri de restaurante au folosit chatbot pentru a răspunde la întrebările clienților.

Un studiu realizat în 2017 a arătat că 4% dintre companii folosesc chatbot. Conform unui studiu din 2016, 80% dintre companii au declarat că intenționează să aibă un chatbot până în anul 2020.

Platforme interne de mesagerie
Alte companii explorează modalități în care pot utiliza chatboturi intern, de exemplu pentru asistență a clienților sau resurse umane. Overstock.com a lansat, la un moment dat, un chatbot numit Mila pentru automatizarea anumitor procese simple, dar consumatoare de timp pentru tipărirea cererii de concediu medical. Alte companii mari utilizează acum asistenți online automatizați, în loc să folosească call center.

Platforme de construcție
Procesul de construcție, testare și implementare a chatboturilor se poate face pe platforme de dezvoltare bazate chatbot bazate pe cloud, cum ar fi platforma Oracle Cloud și IBM Watson. Aceste platforme oferă procesare a limbajului natural și inteligență artificială pentru dezvoltarea chatbotului.

Referințe

Vezi și

Legături externe

Chatbot


Elaphoglossum beaurepairei é uma espécie de planta do gênero Elaphoglossum e da família Dryopteridaceae.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1937 por Alexander Curt Brade.
Os seguintes sinônimos já foram catalogados:
 Acrostichum beaurepairei  Fée
 Elaphoglossum aubertii beaurepairei  (Fée) Luetzelb.

Forma de vida
É uma espécie epífita, rupícola, terrícola e herbácea.

Descrição

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Minas Gerais, Mato Grosso, Paraná, Rio de Janeiro, Rio Grande do Sul, Santa Catarina e São Paulo.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de mata ciliar, floresta ombrófila pluvial e mata de araucária.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Matos, F.B. Elaphoglossum  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Elaphoglossum beaurepairei no projeto Flora e Funga do Brasil

beaurepairei
Plantas descritas em 1937
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Elaphoglossum beaurepairei


Valdir Benedito (født 25. oktober 1965) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Brasiliens fodboldlandshold

|-
|1991||3||0
|-
!Total||3||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Valdir Benedito


7388 Marcomorelli este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7388 Marcomorelli este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Henri Debehogne. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,13 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 11,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1982
Centura de asteroizi

7388 Marcomorelli


Catzenstein ist der Familienname folgender Personen:
 Ellen Bernkopf-Catzenstein (1904–1992), deutsche Bildhauerin
 Franz Catzenstein (1898–um 1963), deutscher Galerist und Kunsthändler
 Leo Catzenstein (eigentlich: Louis Catzenstein; 1863–1936), deutscher Arzt

Siehe auch:
 Katzenstein

Catzenstein


Criminal de guerra es una obra de teatro en tres actos, el tercero dividido en dos cuadros, de Joaquín Calvo Sotelo, estrenada en el Teatro Lara, de Madrid el 16 de febrero de 1951.

Argumento
La obra recrea los Juicios de Nuremberg, a través de la figura del General Hoffmann, alemán sentado en el banquillo y acusado por el que resulta ser su sobrino, el estadounidense el General Kennerlein. El primero acaba suicidándose poco antes de que se descubra la evidencia de su inocencia. La trama cuestiona la legitimidad de los vencedores para someter a juicio a los vencidos, tras actuaciones que considera igualmente reprobables como los bombardeos de Hiroshima y Nagasaki.

Representaciones destacadas
 Teatro (Estreno, 1951)
 Intérpretes: Amparo Martí, Mary Carrillo, Rafael Rivelles, Luisa Rodríguez, Ana María Morales, Mariano Azaña, Lolita Crespo, Francisco Pierrá, Ángel Picazo.

Premios
 Premio Nacional de Teatro Benavente.

Referencias
 Historia y antología del teatro español de posguerra: 1950 - 1955. Juan Ignacio Luca de Tena y Víctor García Ruiz. 2006. Página 57
 Estreno de la comedia dramática "Criminal de guerra", de Joaquín Calvo Sotelo. Diario ABC, 17 de febrero de 1951

Obras de teatro de Joaquín Calvo Sotelo
Obras de teatro de 1951
Obras de teatro ambientadas en el siglo XX

Criminal de guerra (obra de teatro)


Vera Schalburg (* 23. November 1907 in Barnaul (Sibirien); † 8. Februar 1946 in Hamburg) war eine deutsche Agentin.

Leben
Vera Schalburg war die Tochter des dänischen Kaufmanns August Theodor Schalburg; ihr Bruder war der Nazi-Aktivist Christian Frederik von Schalburg. Sie war Enkeltochter eines zaristischen Admirals.

Nach der Emigration 1917 aus Russland gelangte Vera Schalburg nach Kopenhagen und anschließend nach Paris. Dort arbeitete sie unter dem Namen Vera de Cottany-Chalbur als Tänzerin in den Folies Bergère. In den 1930er Jahren geriet sie in sowjetische Geheimdienstkreise, die sie erpressten und auch misshandelten. Über ihren Bruder nahm sie Kontakt zur Abwehr auf. Der deutsche Geheimdienst-Offizier Hilmar Dierks verliebte sich in sie und holte sie nach Hamburg, von wo aus sie für den deutschen Auslandsgeheimdienst arbeitete.

Als die Wehrmacht nach dem Sieg über Frankreich die Invasion Englands vorbereitete, wurde Vera Schalburg einem Spionagetrupp zugeteilt und in der Nacht vom 29./30. September 1940 mit zwei weiteren Spionen (Karl-Theodor Drücke und Robert Petter alias Werner Heinrich Wälti) von einem Wasserflugzeug aus 150 m vor der schottischen Küste abgesetzt (Operation Lena). Die Gruppe wurde schnell von den Engländern gefasst. Die beiden Männer wurden hingerichtet. Vera Schalburg blieb bis 1945 in britischer Gefangenschaft und tauchte nach 1945 unter. Ihr weiteres Schicksal ist unbekannt.

Der leitende Agentenführer in Hamburg, Nikolaus Ritter, schrieb 1972 über Vera Schalburg: "Sie war eine unserer bemerkenswertesten und schönsten Agentinnen. Es gab kaum einen Mann, der nicht von ihr hingerissen war." Laut Kirstine Kloster Andersen in ihrem Buch Spurven, erschienen 2018, starb Vera, unter dem Namen Vera Von Wedel, 8. Februar 1946 um 4 Uhr Morgens an einer Lungenentzündung in dem Hamburger Marienkrankenhaus und wurde auf dem Friedhof Ohlsdorf beerdigt. Das Rechercheergebnis ist das Resultat langjähriger Nachforschungen in Dänemark, Deutschland und England. Vera hat nicht das "von" ihrem Namen zugefügt wie ihre Brüder.

Rezeption
Ihre Geschichte wurde 2012 unter dem Titel Die schöne Spionin. von Miguel Alexandre nach einem Drehbuch von Annette Hess verfilmt; unter anderem mit Valerie Niehaus als Vera und Fritz Karl als Hilmar Dierks. Am 27. Dezember 2013 wurde er unter dem Titel Die Spionin in der ARD zum ersten Mal ausgestrahlt.

Literatur

Weblinks

 Biographie (englisch)
 Vera Eriksen: Biography undiscoveredscotland.co.uk (englisch)
 Port Gordon: Vera Erikson weebly.com (englisch)

Einzelnachweise

Agent (Nachrichtendienst)
Nachrichtendienstliche Person im Zweiten Weltkrieg
Deutscher
Geboren 1907
Gestorben 1946
Frau

Vera Schalburg


වෛද්‍ය භාවිතය
වදකහ මානසික වර්ධනය සිදුතරතැයි විශ්වාස කෙරෙන බැවින් කුඩා දරුවන්ට හා ලමා වියැති ශිෂ්‍යයන්ට දෙනු ලැබේ.

මෙහි රයිසෝමය ශමනක හෙවත් වේදනා නාශක ගතිගුණ ඇති බව සැලකෙන අතර අපස්මාරය සඳහා ප්‍රතිකාර කිරීමේදී භාවිතා වෙයි. අතීසාරය, උණ, වකුගඩු ආබාධ, වාතජ්වරය හෙවත් රූමැටිසියාව, සමහරක් හමේ රෝග, ආදිය සඳහාද මෙය භාවිතා වෙයි. වදකහ බොහෝ සාම්ප්‍රදායික ආයුර්වේද වෛද්‍ය යෝගයන්හී සංඝටකයක් වෙයි.

ආශ්‍රිත ලිපි
 කහ

ඖෂධීය ශාක

වදකහ


La statue-menhir est une statue-menhir appartenant au groupe rouergat découverte à Tauriac-de-Camarès, dans le département de l'Aveyron en France.

Description

Elle a été découverte en 1940 par le docteur Brunel près de Tauriac. Elle a été sculptée dans une dalle de grès sublitharénite. La statue découverte correspond au fragment supérieur d'une statue plus grande. Il mesure  de hauteur sur  de largeur et  d'épaisseur.

C'est une statue féminine. Ses sculptures particulièrement stylisées lui ont valu d'être classée par Jean Arnal sous la catégorie « d'hérétique ». Elle ne comporte aucun caractère anthropomorphe. Dans sa partie supérieure, le bord de la dalle est ornée d'un bourrelet. La statue comporte un unique collier à double rang. La face postérieure de la statue ne comporte aucune sculpture.

La statue est conservée au musée Fenaille, une copie a été dressée sur site.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques de l'Aveyron
 Liste des statues-menhirs de France

Liens externes

 Statue-menhir de Tauriac (construit par photogrammétrie)

Tauriac
Site mégalithique dans l'Aveyron

Statue-menhir de Tauriac