GLV and BCV are television stations licensed to serve Traralgon and Bendigo and regional Victoria, Australia. The stations are owned and operated by Southern Cross 10.

History

Early years
GLV-10 in Traralgon was the first regional television station to launch in Australia, on 9 December 1961,
originally covering the Gippsland and Latrobe Valley areas. It was also the first station to use entirely Australian-made broadcasting equipment from Amalgamated Wireless Australasia. The original transmission equipment consisted of a 10 kW and 2 kW transmitter (standby) which was based on the RCA product and adapted to 230 V 50 Hz by AWA. The Melbourne pickup was a Rhode and Schwarz off-air receiver with AWA return microwave links to the Studio. BCV-8 first went to air two weeks later, on 23 December 1961(the same day as the launch of GMV-6 Shepparton), serving Bendigo and Central Victoria.

BCV-8 was hit by a mice attack on 25 March 1970, causing the station to be off the air for 45 minutes. The incident was caused by two mice who got into the transmitter's high-voltage cables, causing a short circuit that, during the period, blacked out both the main circuit and the switchboard.

Affiliations
GLV pioneered the use of live, 'off-air' relays of television programs from stations in Melbourne, including GTV-9's hugely popular In Melbourne Tonight. Since the station had no video recording equipment, engineers were forced to rely on picking up the original signal at the transmitter site to relay back to the studio. As the sole commercial television station in the region, GLV's program lineup included local output such as news and children's programs, combined with programs selected from Melbourne's commercial stations - the Nine Network (GTV-9), Seven Network (HSV-7), and from 1964, Network Ten (ATV-0).

An affiliation was formed between the two stations and STV-8 Mildura in the 1970s as the Victorian Broadcasting Network, adopting the name of a former statewide radio network and later as  Television Centre of Victoria. In 1982, the three stations merged as the Southern Cross TV8 television network, sharing a common stylised flag logo and programming schedule. The name changed to the Southern Cross Network seven years later. STV-8 was split from the network in 1990 when the station joined the then-Television Victoria network as Mildura was not included in the Victorian aggregation plan.

From GLV-10 to GLV-8
On 17 January 1980, GLV-10 changed frequency from VHF channel 10 to 8, to allow neighbouring Melbourne television station ATV-0 to move to the channel 10 frequency three days later to eliminate interference problems on VHF-0. Channels 8 and 10 became simply Channel 8 as a result of the switch.

Aggregation
When aggregation in regional Victoria took place between 1992 and 1993, the Southern Cross Network expanded to Shepparton, Ballarat and Albury as an affiliate of Network 10. By September 1993, the network had changed its name and logo to SCN TV, and then again in May 1994 to Ten Victoria. This latest change coincided with the axing of the station's local news service (SCN TV News at Six), replaced by ATV-10's Ten News at 5.

21st century developments
On 30 November 2000, GLV-8 moved again to UHF channel 37, in order to allow another Melbourne station, this time GTV-9 to commence digital television transmissions on Channel 8 without interference. The two stations' playout and management operations were moved from Bendigo to Canberra in September 2005.

On 1 July 2016, Southern Cross switched its primary affiliation from Network Ten to the Nine Network in Queensland, Southern NSW, ACT, South Australia, and Victoria. The Southern Cross Ten branding was retired and replaced by generic Nine branding.

On 1 July 2021, Southern Cross switched back its primary affiliation from the Nine Network to Network 10 and it airs programs from ATV in Melbourne.

Programming

News and Current Affairs
GLV/BCV broadcasts 10 News First with Jennifer Keyte from ATV-10.

History
From their inception, regional stations GLV and BCV provided local news bulletins within their respective markets. This was usually supplemented by a relay of one of the Melbourne-based bulletins.

During the 1980s, GLV/BCV branded their evening news block as TV8 NewsHour, comprising half an hour of locally based news and half an hour of news from the Melbourne channel HSV-7. In April 1987, the Melbourne-based news became sourced from GTV-9 as HSV-7 had changed its news format to a one-hour bulletin.

In 1986, TV8 NewsHour won a Logie award for Most Outstanding Contribution by a Regional Television Station.

In 1991, GLV/BCV changed its Melbourne-based news relay to Ten Eyewitness News from ATV-10, in the lead-up to the aggregation of regional markets which would see GLV/BCV align with the Ten Network for program material.

In January 1992, following aggregation, GLV/BCV maintained its local half-hour news in its traditional markets of Gippsland and Bendigo.  (Alternative general entertainment programming was broadcast in this timeslot in the newer markets of Shepparton, Ballarat, and Albury) This bulletin was supplemented by a half-hour edition of Southern Cross Eyewitness News, anchored by Rob Gaylard and broadcast across the expanded market covered by GLV/BCV, presenting 'national' news of relevance to the broader market.

Southern Cross Eyewitness News was soon disbanded, instead having the Gippsland and Bendigo local news services at 6:00 pm supplemented by the Melbourne-based Ten Eyewitness News, from ATV-10, which aired weeknights at 5:00 pm.

In September 1993, Southern Cross Network became SCN.  The news programming block was changed again.  Relay of the Melbourne-based Ten Eyewitness News was dropped, with the Bendigo edition of local news - SCN News at Six - expanded to cover the local markets of Shepparton and Ballarat.  The Gippsland-based edition of SCN News at Six continued to cover that local region only.  At 6:30 pm, GLV/BCV re-instated the statewide Eyewitness News half-hour bulletin for broadcast across the Gippsland, Bendigo, Shepparton and Ballarat markets.  The Albury/Upper Murray local market instead received a delayed broadcast of the Sydney-based Ten Eyewitness News bulletin in the 6:00 pm hour as an alternative to Melbourne-based bulletins being broadcast on rival channels VIC TV and Prime Television.

In May 1994, SCN was re-branded Ten Victoria.  The local news bulletins of GLV/BCV were axed, as was the now renamed statewide SCN News at 6.  News coverage was now a straight relay of the Melbourne edition of Ten News from ATV-10 with no local or state-based news bulletins (on weekdays) and the national weekend report from TEN-10 from Sydney during weekends, as well as, till 2014, the Network Ten national morning and late night news bulletins.

Local news was reintroduced to the station in 2004 in the form of three-minute updates at various times of the day. The Updates are produced by Southern Cross News from its CTC studios in Canberra. As Southern Cross Ten Local News, the updates were pre-recorded. Between 21 March 2011 and 19 June 2015, viewers in Shepparton and the Goulburn Valley received a trial regional news magazine program called Weeknights at 6:30pm on weekdays. The Project then aired in full in its place for the remainder of its Ten affiliation.

Given its 1 July 2016 affiliate switch to the Nine Network, the news updates had been upgraded to full bulletin relaunch as Nine Local News by March 2017. The new SC9 served as the Nine News regional broadcaster to regional Victoria viewers, with the state and local level news provided by GTV-9 in Melbourne.

The bulletins' formats were similar in style to the Nine-owned NBN News bulletin in northern New South Wales, as a composite of international, national, and local news.

On 17 March 2020, production on the composite bulletins, including Victoria, were suspended indefinitely, due to the COVID-19 pandemic, with reporters deployed to the metropolitan bulletins in Sydney, Melbourne, and Brisbane.

As of 1 July 2021, Southern Cross broadcasts 10 News First, broadcast from ATV's studios, with Jennifer Keyte from Melbourne at 5:00pm and The Project at 6:30pm on Weekdays and Sundays. Since 1 August 2021, Sky News Australia content has been offered in the viewing areas of Regional Victoria, on the channel Sky News Regional, via GLV/BCV.

Main Transmitters
The following transmitters use the GLV call sign:

The following transmitters use the BCV call sign:

Notes:
 1. HAAT estimated from http://www.itu.int/SRTM3/ using EHAAT.
 2. The Latrobe Valley station was on VHF channel 10 from its 1961 sign-on until 1980, moving to VHF channel 8 in order to accommodate 10 Melbourne's switch from VHF channel 0 to channel 10. It moved to its current channel in November 2000 (it began on 4 September 2000) in order to accommodate Nine Melbourne's digital television signal in Melbourne.
 3. The Bendigo station also broadcasts on analogue (UHF) channel 38 with 1200 kW ERP at 508 m HAAT from 30 November 2000 as a countermeasure against interference with Nine Melbourne's digital signal, also on VHF channel 8.
 4. The Swan Hill station initially broadcast on VHF channel 11 as the relay of BCV-8 Bendigo from sign-on in 1967 until the early 1990s when it changed to VHF channel 10, to allow ABRV to move from VHF channel 3 to VHF channel 11.
 5. Analogue transmissions ceased as of 5 May 2011 as part of the conversion to digital television.

References

See also
 Regional television in Australia
 Southern Cross Ten

Southern Cross Media Group
Television channels and stations established in 1961
1961 establishments in Australia

GLV/BCV


Minska polja prekrivala su 354 km2 Hrvatske u veljači 2019. godine. Tada su minsko sumnjiva područja bila prisutna u 8 županija te 54 općina i gradova. Smatra se da se na tim područjima nalazi oko 31.000 nagaznih mina i neeksplodiranih eksplozivnih sredstva iz Domovinskoga rata. Nagazne mine uveliko su koristile sve zaraćene strane tijekom rata; sveukupno ih je postavljeno oko 1,5 milijuna. Njihova namjena je bila ojačati obrambene položaje kojima je nedostajalo dovoljno oružja ili ljudstva, no imale su ograničenu ulogu u borbama.

Nakon rata, isprva se smatralo da je oko 13.000 km2 Hrvatske prekriveno minsko sumnjivim područjima, no ta je procjena kasnije smanjena na 1174 km2 nakon fizičkog pregleda. Programi razminiranja provode se u koordinaciji s vladinim tijelima, kao što je Hrvatski centar za razminiranje koji je zapošljavao privatne tvrtke specijaliziranje za razminiranje čiji je broj pirotehničara iznosio 632. Područja su označena s 12.358 znakova upozorenja.

Prema stanju od 4. veljače 2019. godine minska polja prekrivala su 354 km2 Hrvatske. Tada su minsko sumnjiva područja bila prisutna u 8 županija te 54 općina i gradova. Smatra se da se na tim područjima nalazi oko 31.000 nagaznih mina i neeksplodiranih eksplozivnih sredstva iz Domovinskoga rata. Područja prekrivena minama označena su s 12.358 znakova upozorenja. Pored toga, područja zagađena isključivo neeksplodiranim ubojnim sredstvima označena su s 409 oznaka opasnosti. Područja prekrivena minama u najvećem obujmu su šume zastupljene s 86,8 %, zatim poljoprivredna zemljišta s 12,9 % i ostala zemljišta s 0,3 %.

Pozadina

Godine 1990., nakon što je Hrvatska demokratska zajednica dobila parlamentarne izbore, došlo je do dizanja etničkih tenzija između Hrvata i Srba. Nakon parlamentarnih izbora, Jugoslavenska narodna armija zaplijenila je oružje Teritorijalne obrane Hrvatske kako bi smanjila mogući otpor. Dana 17. kolovoza tenzije su prerasle u Balvan-revoluciju. Jugoslavenska se narodna armija umiješala, onemogućivši intervenciju hrvatske policije. Središte revolucije bila su većinsko srpska područja Dalmatinske zagore, posebice oko Knina, Like, Korduna, Banovine i Istočne Hrvatske. Kasnije je od tih područja nastala Republika Srpska Krajina. Republika Srpska Krajina izjavila je svoje namjere o ujedinjenju sa Srbijom. Zbog toga je Vlada Republike Hrvatske smatrala Republiku Srpsku kao regiju koja se želi odcijepiti. Do ožujka 1991. godine, iz ovih sukoba nastao je Domovinski rat. U lipnju te godine Hrvatski sabor donio je Ustavnu odluku o suverenosti i samostalnosti Republike Hrvatske. Do siječnja 1992. godine, pod kontrolom Republike Srpske Krajine nalazilo se 17.028 km2 teritorija Republike Hrvatske. Taj se teritorij kretao u rasponu od 2,5 do 63,1 km u dubini te je imao granicu dugu 923 km s teritorijem koji se nalazio pod nazorom Republike Hrvatske.

Upotreba tijekom rata

Mine je prve koristila Jugoslavenska narodna armija u ranoj 1991. godine, prije povlačenja iz Hrvatske, kako bi zaštitila svoje vojarne i druga postrojenja. Jugoslavenska narodna armija tako je zaštitila i svoja postrojenja u urbanim sredinama, služeći se minama kao što su PROM-1 (Protupješačka Rasprskavajuća Odskočna Mina) i MRUD (Mina Rasprskavajuća Usmjerenog Djelovanja). Oružane snage Republike Hrvatske i Hrvatska policija počeli su postavljati mine tijekom kasnog dijela 1991. godine, uvelike se oslanjajući na njih kako bi zaustavile napredovanje Jugoslavenske narodne armije i Srpske vojska Krajine do ranog dijela 1992. godine. Postavljanje tih prvih minskih polja slabo je dokumentirano. Godine 1992. Srpska vojska Krajine povećala je svoju upotrebu mina kako bi osigurala liniju bojišnice, uveliko zbog ograničenog broja vlastitih vojnika. Zbog toga je Srpska vojska Krajine izgradila statičke obrambene linije (koje su se sastojale od rovova, bunkera i velikog broja mina dizajniranih za obranu položaja na kojima je bilo malo vojnika) kako bi odgodile ofenzive Oružanih snaga Republike Hrvatske. Ovaj pristup bio je uvjetovan ograničenom dubinom teritorija Republike Srpske Krajine i nedostatak rezervnih vojnika s kojima bi se mogao izvršiti protunapad ili blokirati mjesta gdje je došlo do proboja obrambene linije, što je značilo da Srpska vojska Krajine nije mogla provesti taktiku dubinske obrane. Kombinacija slabe dokumentacije i nedostatka oznaka minskih polja (ili označivanjem preko žica) doveli su do čestog ozljeđivanja vojnog osoblja uzrokovanih vlastito postavljenim minama. Procjenjuje se da je tijekom postavljeno sveukupno 1,5 milijun mina.

Oružane snage Republike Hrvatske uspješno su koristile protutenkovske mine u kombinaciji s pješadijskim protutenkovskim oružjem, uništavajući ili onesposobljavajući više od 300 tenkova Jugoslavenske narodne armije, pogotovo tijekom obrambenih operacija u Slavoniji. Suprotno tome, protupješačke mine koje je postavila Srpska vojska Krajine, pokazale su se manje učinkovitim tijekom Operacija Bljesak i Oluja. Tijekom tih operacija, Oružane snage Republike Hrvatske prešle su (ili zaobišle) mnoga minska polja koja je postavila Srpska vojska Krajine na temelju podataka prikupljenim izviđajima kretnji ophodnja Srpske vojske Krajine preko kopnenog puta i preko bespilotnih letjelica, civilnog stanovništva i aktivacijama mina uzrokovanih kretnjama divljih životinja. Od 224 pripadnika Oružanih snaga Republike Hrvatske poginulih tijekom Operacija Bljesak i Oluja, samo 15 njih je poginulo od nagaznih mina. Slično tome, od 966 ozlijeđenih u navedenim operacijama samo ih je 92 dobilo ozljede od nagaznih mina.

Žrtve
Prema stanju od 4. travnja 2013. godine, u Hrvatskoj je u 1352 incidenta od nagaznih mina poginulo 509 ljudi te je dodatnih 1468 ranjeno. U Hrvatskoj je bilo 557 civilnih žrtava od nagaznih mina između 1991. i 1995. godine, tijekom i neposredno nakon rata. Između 1996. i 1998. godine bilo je oko 100 civilnih žrtava godišnje od nagaznih mina, no taj se broj do 2010. godine smanjivao na manje od deset godišnje. Godine 1992. od mina je poginulo ili ozlijeđeno 57 pripadnika Oružanih snaga Republike Hrvatske. Godine 1995. od mina je poginulo ili ozlijeđeno 169 od 130.000 pripadnika Oružanih snaga Republike Hrvatske, od kojih je većina poginulo ili ozlijeđeno tijekom Operacija Bljesak i Oluja. Tijekom operacija razminiravanja koje su se odvijale između 1996. i 1998. godine, od nagaznih mina poginulo je 7 inženejra Oružanih snaga Republike Hrvatske, a 18 ih je ozlijeđeno. Civilne žrtve uključuju 60 pirotehničara poginulih nakon 1998. godine.

Hrvatska je uspostavila opširan sustav kojim pomaže osobama ozlijeđenih od mina i obiteljima žrtava mina. Ova pomoć uključuje hitnu i trajnu medicinsku njegu, fizičku rehabilitaciju, psihološku i socijalnu podršku, pomoć pri zapošljavanju i socijalnoj integraciji, osvješćivanju javnosti i pristupu javnim uslugama. institucije i organizacije oje podržavaju žrtve mina uključuju širok raspon vladinih tijela i nevladinih organizacija.

Postojeća minska polja

Prema stanju od 4. veljače 2019. godine minska polja prekrivala su 354 km2 Hrvatske. Tada su minsko sumnjiva područja bila prisutna u 8 županija te 54 općina i gradova. Smatra se da se na tim područjima nalazi oko 31.000 nagaznih mina i neeksplodiranih eksplozivnih sredstva iz Domovinskoga rata. Područja prekrivena minama označena su s 12.358 znakova upozorenja. Pored toga, područja zagađena isključivo neeksplodiranim ubojnim sredstvima označena su s 409 oznaka opasnosti. Područja prekrivena minama u najvećem obujmu su šume zastupljene s 86,8 %, zatim poljoprivredna zemljišta s 12,9 % i ostala zemljišta s 0,3 %.

Društveni i gospodarski utjecaj
Nagazne su mine sigurnosni problem za stanovništvo koji živi u blizini minskih polja. Prema procjeni iz 2008. godine, od minske opasnosti ugroženo je 921.253 stanovnika Hrvatske, odnosno 20,8 % ukupnog stanovništva Hrvatske. Nagazne mine značajan su problem za razvoj Hrvatske jer se veliki dio minskih polja nalazi na poljoprivrednom zemljištu i u šumama. Miniranost kanala za melioraciju i odvodnju i nemogućnost njihovog održavanja, uvjetuje zarašćivanje kanala, a posljedica je plavljenje oranica. Taj problem je najizraženiji na prostoru uz hrvatsko-mađarsku granicu. Uz kanale, dijelovi obala rijeka, Kupe u Karlovačkoj i Sisačko-moslavačkoj, Save u Brodsko-posavskoj i Vukovarsko-srijemskoj, te Drave u Osječko-baranjskoj županiji su nedostupni zbog minske zagađenosti i onemogućena je provedba zaštite od poplave. Prisutnost nagaznih mina negativno je utjecala na poslijeratni oporavak ruralnih područja smanjivši količinu dostupnog poljoprivrednog zemljišta, ometajući razvoj i utječući na kvalitetu života ljudi koji žive u blizini miniranih područja. Posljedice minskih područja osjećaju se u različitim granama gospodarstva, a ponajviše u poljoprivredi, šumarstvu i turizmu (pogotovo u unutrašnjosti gdje je prije značajan izvor prihoda bio lovni turizam. Godine 2012. procijenjeno je da Hrvatska gzbog minski sumnjivih područja odišnje gubi 355 milijuna kuna.

Zbog važne uloge turizma u hrvatskom gospodarstvu, dana je prednosti pri razminiranju područja koja često posjećuju turisti i njihovoj okolici. Ostala područja vezana sa sigurnošću koje su dobile prioritet pri razminiranju su škole, bolnice, dječja igrališta, naselja, sva poznata minska polja, turistički i gospodarski objekti. Poljoprivredna područja, infrastrukturalni objekti i šumska područja podijeljena su u tri prioretne kategorije ovisno o njihovom ekonomskom značaju. Od područja vezanih uz ekologiju glavni prioritet dan je nacionalnim parkovima, divljim odlagalištama otpada i područjima protupožarne zaštite, dok je manji prioritet dan dijelovima parkovima prirode i šumama s posebnom namjenom. Uklanjanje znakova minskog polja značajan je problem, a uklanjanje je posebno izraženo u područjima gdje mještani strahaju da će im minsko sumnjiva područja otjerati turiste. Na mjestu uklonjenih znakova puz nove znakove postavljene su ploče koje su učvrštene kombinacijom kamena i betona. Od 1990-ih od nagaznih mina ozlijeđen je samo jedan turist.

Vlada Republike Hrvatske osnovala je nekoliko tijela kako bi riješila problem prisutnosti mina u Hrvatskoj. Među tim tijela su Ured za razminiranje Vlade Republike Hrvatske i Hrvatski centar za razminiranje. Ured za razminiranje Vlade Republike Hrvatske vladino je tijelo za stručne, analitičke, savjetodavne i druge poslove vezane uz protuminsko djelovanje u Hrvatskoj. Ured za razminiranje Vlade Republike Hrvatske prati rad, aktivnosti i djelovanje Hrvatskog centra za razminiranje. Hrvatski centar za razminiranje tijelo je javnoga sektora koje se bavi definiranjem i potvrđivanjem opasnih područja zagađenih minsko-eksplozivnim sredstvima i neeksplodiranim ubojnim sredstvima, obilježavanjem i/ili ograđivanjem minski sumnjivih područja, izradom dokumentacija, poslovima općeg i tehničkog izvida, razminiranjem građevina i/ili područja, pomoćnim poslovima u razminiranju, pružanju pomoći osobama koje su stradale od ratnih eksploziva, informiranjem i obrazovanjem stanovništva o opasnostima eksploziva iz rata, upravnim i inspekcijskim nadzorom nad provedbom Zakona o protuminskom djelovanju, hitnom intervencijom radi uklanjanja eksploziva iz rata, osiguranjem uvjeta za sigurno pružanje pomoći stradalniku i uvjeta za sigurno obavljanje očevida na mjestu stradavanja.

Svijest o minama i obrazovanje

Hrvatska je provela programe edukacije o opasnostima od mina s ciljem smanjenja broja osoba koje stradavaju u minskim incidentima. U Hrvatskoj te programe provode Hrvatski Crveni križ, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa te nekoliko nevladinih organizacija u suradnji s Hrvatskim centrom za razminiranje. Hrvatski centar za razminiranje aktivno podupire nevladine organizacije u razvoju što većeg broja programa. Hrvatski centar za razminiranje također se bavi stupanjem u kontakt s novim nevladinim organizacijama s kojima bi stvarale nove programe. Hrvatski centar za razminiranje održava javno dostupnu internetsku bazu podataka s kartografskim podatcima o lokaciji minsko sumnjivim područjima u Hrvatskoj.

Jedna kampanja o podizanju svijesti o minama koja je uključivala oglašavanje preko plakata, dobila je kritike Ministarstva turizma Republike Hrvatske i Hrvatske turističke zajednice zbog toga što su se plakati nalazili u područjima koji turisti često posjećuju, daleko od minsko sumnjivih poručja. Ministarstvo turizma i Hrvatska turistička zajednica pozdravili su humanitarni aspekt kampanje, no smatrali su da će plakati izazvati negativne reakcije turista. Turistički vodiči Hrvatske uključuju upozorenja o opasnosti koje predstavljaju mine koje se nalaze unutar države. U njima se također nalaze i opći podatci o lokaciji mina.

Razminiranje

Na kraju Domovinskog rata smatralo se da je oko 13.000 km2 Hrvatske prekriveno minsko sumnjivim područjima. Tijekom Domovinskog rata i nakratko nakon njegovog završetka, razminiranje su obavljali inženjeri Oružanih snaga Republike Hrvatske uz potporu policije i civilne zaštite. Tijekom rata težište u razminiravanju stavljalo se napotrebe izvođenja borbenih operacija i stvaranja osnovnih sigurnosnih uvjeta za kretanje stanovništva na tim područjima. Godine 1996. Hrvatski sabor donio je zakon o razminiranju kojim je osnovan Hrvatski centar za razminiranje. Od ožujka 1996. do prve polovice 1998. plan razminiravanja provodilo je Ministarstvo unutarnjih poslova, a poslove
razminiravanja obavljalo je trgovačko društvo u državnom vlasništvu AKD "MUNGOS" d.o.o U kolovozu 1996. godine osnovan je UN-ov Centar za mine (UNMAC) koji je imao značajnu ulogu u prikupljanju sredstava za razminiravanje, ali i u prikupljanju podataka o miniranosti od svih sudionika ratnih operacija na prostoru Hrvatske.  prikupljanju podataka o miniranosti od svih sudionika ratnih operacija na prostoru Republike Hrvatske. U navedenom razdoblju Vlada Republike Hrvatske osnovala
je Povjerenstvo za pitanje razminiravanja kao savjetodavno tijelo za vođenje i unaprjeđivanje sustav razminiravanja, te je Hrvatska u prosincu 1997. godine
potpisala Ottawsku konvenciju. Uredbom Vlade Republike Hrvatske od 19. veljače 1998. godine dolazi do osnivanja Hrvatskog centra za mine. Od 1991. godine do početka 1998. godine razminirano je oko 40 km2 Godine 2003. izvršeno je izviđanje i obilježavanje cjelokupnog prostora Hrvatske, te je definirano da je 1174 km2 prostora Hrvatske minski sumnjivo.

Izvori

Literatura
Knjige

Novinski članci

Ostali izvori

Povezani članci
 Minska polja u Bosni i Hercegovini

Hrvatska
Domovinski rat

Minska polja u Hrvatskoj


Islote de Sal Rei (en portugués: Ilhéu de Sal Rei; literalmente en español: Islote de Sal Rey) es un islote situado a 1 km al oeste de la localidad de Sal Rei y a 640 m al suroeste del punto más cercano a la isla de Boa Vista en el país africano de Cabo Verde. Es administrativamente una parte del municipio de Boa Vista. El islote es de origen volcánico.

Contiene pastizales secos y matorrales, la mayor parte de la isla está compuesta por arena de playa, así como por suelos rocosos. Su longitud es de casi 1.880 metros de noroeste a sureste y tiene 765 metros de suroeste a noreste. La isla también cuenta con un faro colocado junto a la costa rocosa, en un punto noroccidental de la isla. La altura máxima de la isla es de 24 metros.

Véase también

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas de Cabo Verde

Islote de Sal Rei


Meconta é uma vila da província de Nampula, em Moçambique, sede do distrito de do mesmo nome. Foi elevada à categoria de vila em 1 de Junho de 1964.

A vila do Nametil tinha, em 2010, uma população de cerca de dez mil habitantes.

Vilas de Moçambique

Meconta


Agrilus taveuniensis é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Théry, 1934.

Referências

taveuniensis

Agrilus taveuniensis


Äänekoski es una ciudad industrial y municipio de Finlandia ubicado en la región de Finlandia Central.

En 2022, en un área de 1138,38 km², el municipio tenía una población de 18 128 habitantes.

Se ubica unos 40 km al norte de la capital regional Jyväskylä, sobre la carretera E75 que lleva a Oulu.

La ciudad se fundó en 1932 y adquirió los derechos de ciudad en 1973. La actividad industrial empezó en Äänekoski entre 1896 y 1900.

Referencias

Äänekoski

Äänekoski


Stanford es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Folkestone and Hythe, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Stanford tiene una superficie de 4,81 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Stanford tenía 428 habitantes (49,77% varones, 50,23% mujeres) y una densidad de población de 88,98 hab/km². El 19,16% eran menores de 16 años, el 75,7% tenían entre 16 y 74 y el 5,14% eran mayores de 74. La media de edad era de 39,29 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 20,52% estaban solteros, el 67,63% casados y el 11,85% divorciados o viudos.

El 92,04% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 4,22% de la población, mientras que el 3,75% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, todos los habitantes eran blancos. El cristianismo era profesado por el 81,63%, el budismo por el 0,7% y cualquier otra religión, salvo el hinduismo, el judaísmo, el islam y el sijismo, por el 0,7%. El 10,7% no eran religiosos y el 6,28% no marcaron ninguna opción en el censo.

220 habitantes eran económicamente activos, 211 de ellos (95,91%) empleados y 9 (4,09%) desempleados. Había 162 hogares con residentes, 8 vacíos y 3 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Stanford (Kent)


Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeld-Gelnhausen er en ikke-regerende sidelinje af slægten Wittelsbach. Siden 1799 har sidelinjens medlemmer officielt kaldt sig for hertuger og hertuginder i Bayern. Der er tale om en gammel titel, som ikke-regerende medlemmer af pfalziske linjer også har brugt gennem de tidligere århundreder.

Pfalzgrever af Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeld-Gelnhausen
 Christian 1. af Pfalz-Birkenfeld-Bischweiler (1598–1664), gift med pfalzgrevinde Magdalena Katharina af Pfalz-Zweibrücken (1607–1648), (en datter af hertug Johan 2.) og senere med grevinde Maria Johanna af Helfenstein-Wiesensteig (1612–1665).
 Johan Karl af Pfalz-Birkenfeld-Gelnhausen (1638–1704), gift med pfalzgrevinde Sophie Amalie af Pfalz-Zweibrücken-Veldenz (1646–1695) og senere med baronesse Esther-Maria von Witzleben (1665–1725). Johan Karl og Sophie Amalie blev svigerforældre til hertug Joachim Frederik af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Plön.

Tidligere hertuginder i Bayern
 kejserinde Elisabeth, hertuginde i Bayern (1837-1898), gift med kejser Franz Joseph 1. af Østrig-Ungarn (1830-1916).
 dronning Marie Sophie, hertuginde i Bayern (1841–1925), gift med kong Frans 2. af Begge Sicilier.
 dronning Elisabeth, hertuginde i Bayern (1876-1965), gift med kong Albert 1. af Belgien (1875–1934).
 kronprinsesse Marie Gabriele, hertuginde i Bayern (1878–1912), gift med Rupprecht, kronprins af Bayern (1869–1955).

Tidligere hertuger i Bayern
 Pius August, hertug i Bayern (1786–1837), gift med Amalie Luise af Arenberg (1789–1823).
 Max Joseph, hertug i Bayern (1808–1888), der støttede bayersk folkemusik, gift med en datter af kong  Maximilian 1. Joseph af Bayern.
 Karl Theodor, hertug i Bayern (1839–1909) der var øjenlæge, gift med Sophie af Sachsen (1845–1867) (en datter af kong Johan 1. af Sachsen) og senere med infanta Maria Josepha af Portugal (1857–1943) (en datter af kong Mikael 1. af Portugal).
 Ludvig Vilhelm, hertug i Bayern (1884–1968), gift med prinsesse Eleonore Anna Lucie til Sayn-Wittgenstein-Berleburg (død 1965).

Nuværende hertug og hertuginder i Bayern
Max Emanuel, hertug i Bayern (født 1937) er sønnesøn af kronprinsesse Marie Gabriele, hertuginde i Bayern og adoptivsøn til Ludvig Vilhelm, hertug i Bayern.

Max Emanuel viderefører titlen hertug i Bayern.

 Max Emanuel, hertug i Bayern (født 1937 i München), gift med hertuginde i Bayern og svensk grevinde Elizabeth Christina Douglas (født 1940 i Stockholm). Max Emanuel er titulær tronfølger i Bayern.

Max Emanuel og Elizabeth Douglas har fem døtre:
 hertuginde i Bayern Sophie af Liechtenstein (født 1967), gift med Alois, arveprins af Liechtenstein (født 1968), der er Liechtensteins tronfølger og prinsregent.
 hertuginde i Bayern Marie Caroline Hedwig Eleanore (født 1969), gift i 1991 med Philipp, hertug af Württemberg.
 hertuginde i Bayern Helene Eugenie Maria Donata Mechtilde (født 1972).
 hertuginde i Bayern Elisabeth Marie Charlotte Franziska (født 1973), gift i 2004 med Dr. Daniel Terberger.
 hertuginde i Bayern Maria Anna Henriette Gabriele Julie (født 1975), gift i 2007 med Dr. Klaus Runow, gift i 2015 med baron Andreas von Maltzahn (født 1964).

Max Emanuel, hans døtre og døtrenes børn indgår i den jakobittiske arvefølge til Skotlands, Englands og Irlands troner.

Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeld-Gelnhausen


PiSi (açılımı Packages Installed Successfully as Intended), 2011.2 sürümüne kadar Pardus'un güncel olarak da Pisi Linux ve Solus'un paket yöneticisidir. Bağımlılıkları takip ederek paket inşa etme, kurma, kaldırma, yükseltme ve benzeri işlevleri yerine getirir. Kullanıcı dostu bir grafiksel arayüz ve kapsamlı bir komut satırı arayüzü içerir. Geliştiriciler için tanıdık ve basit bir geliştirme ortamı sunar.

PiSi paketleri
PiSi paketleri PKZIP formatında arşivlerdir, paketin içerdiği dosyalar dışında paketle ilgili gerekli bilgileri taşıyan metadata.xml adlı bir XML dosyası, yükleme sonrası ve kaldırma öncesi çalıştırılan betikler ve ÇOMAR yapılandırma betikleri içerir. Paket kaynakları da temel olarak pspec.xml adlı bir tanım dosyası, actions.py adındaki kaynak kodun yapılandırılması, inşa edilmesi ve istenilen dizine yerleştirilmesi için gerekli komutları içeren Python betiği ve paketlerin özet ve açıklamalarına yerelleştirme desteği verilebilmesi için translations.xml dosyasından ibarettir. Buna ek olarak, yamalar, sözü geçen diğer betikler ve ek dosyalar içerir...

Bazı ayırıcı özellikler
PiSi Python'da yazılmıştır, bu sayede performans kaybetmeden taşınabilirlik ve paketlerin boyutunun küçültülmesi sağlanmıştır. Kaynak paketler basit XML dosyaları ve Python programcıklarıyla ifade edilir.

Paketler kaynak tabanlı paket sistemlerindeki gibi kısa ve anlaşılabilir bir inşa reçetesiyle tanımlanır, bunun için geliştirilmis olan bir API gereken ortak komutları
toplar. Yüksek seviyeli ve düşük seviyeli paket yönetim işlevlerini tek bir yazılımda birleştirir. Bağımlılıkları takip etmek ya da depoları yönetmek için ayrı bir yazılıma gereksinim duymaz. Hangi dosyanın hangi pakette olduğu ve bağımlılıklar gibi paket bilgilerini takip etmek için Berkeley DB'yi kullanır.

Bağımlılıklar hızlı algoritmalarla hesaplanır. Paketler bileşen ve kategorilerle düzenlenir. İkili paketler PKZIP arşivleridir. Birçok işlemde şeffaf biçimde URL desteği verilir, HTTP ve FTP protokolleri desteklenir. Örneğin sadece bir pspec.xml URL'i verilerek uzaktaki bir kaynak inşa edilebilir. Kaynak arşivini URL ile gösterir, orijinal kaynak kodunu içermez, bu da subversion gibi sürüm sistemleriyle geliştirmeyi kolaylaştırır. Kitaplık yaklaşımıyla tasarlandığı için üzerinde uygulama geliştirmek kolaydır.

Program mesajları için özgür yazılımlarda yaygın olarak kullanılan gettext uluslararasılaştırması, xml dosyaları için xml:lang uluslararasılaştırması kullanılmıştır.

Depolar ve bağımlılıklar
Depolar bir dizinin altındaki paketlerin indeksini içeren bir XML dosyasının URL'i ile tanımlanır (pisi-index.xml). Paket bağımlılıklarının takibi iyi bilinen basit çizge algoritmaları ile yapılır. Önce paket ilişkilerinin gerekli alt kümesi database'den gereken en az sayıda erişim yapılarak getirilir, sonra "topological sort" ile basit ama güvenli bir plan hesaplanır. Paket yükleme, kaldırma ve yükseltme işlemleri için oluşturulan planlar, bir hata durumunda sistemin tutarlı durumda kalmasını sağlamaya çalışır. Yükseltme planlarında hem düz hem ters bağımlılıklar hesaba katılır. Bir emniyet mandali önemli paketlerin kaldırılmasını öntanımlı olarak önler.

Sürümler
Yazılım dağıtımında önemli bir sorun gelişme tarihini takip etmektir. PİSİ'nin çözümü orijinal, paket kaynağı ve ikili paket inşa sürümlerini ayırmaktır. Paket sürüm numarası bir
paket kaynağının kaç kere değiştirildiğini ve paket inşa numarası bir ikili paketin kaçıncı inşa olduğunu tutar. Bu sayede farklı boyutlara ayırılan sürüm numarası pratikte karşılaşılan bazı sorunları çözmektedir.

Bileşen/Kategoriler
Kaynak paketlerin sayısı büyük olduğu için (yazım esnasında 800 civarı) bir organizasyon gereklidir. Web Ontology dilleri yazılım paketleri için fazla karışıktır. Yaptığımız araştırmaya göre sadece iki ilişkiyi belirtmek temel gereksinimler için yeterlidir:

 paketi y bileşeninin parçasıdır
 paketi y kategorisine aittir

Burada bileşen Pardus'un bir alt-sistemini göstermektedir. Örneğin system.base konsolda çalışan taban sistemidir, desktop.kde ise KDE masaüstüdür. Bir paket tek bir bileşenin parçası olabilir, yani bileşenler paket toplamalarıdır. system.base ve system.devel özel bileşenlerdir. Bütün programlar çalışmak için system.base'in sağladığı temel UNIX ortamına gereksinim duyarlar. Paket inşa komutu için gerekli kaynaklar ise system.devel içerisindedir.

Kategori paket tipini gösterir. Örneğin app:gui grafiksel uygulamaları, app:cli komut satırı uygulamalarını, library ise kitaplıkları göstermektedir. Bir paket birden çok kategoriye sahip olabilir.

Arama işlevleri
Anahtar sözcük araması (search komutu) özetler ve tanımlar üzerinde çalışır. Hızlı işlem için bir ters indeks (inverted index) kullanır ve çok dilli çalışır. Ayrica search-file komutu dosya adıyla paket bulur.

Veritabanı yapısı
Özelleştirilebilir ve esnek olması sebebiyle Berkeley Veritabanı tercih edilmiştir (örneğin liste saklamak vs. kolaydır). Bütün ara (intermediate) veri XML olarak saklanır. XML yapıları otomatik olarak python nesnelerine aktarılır. Felaket durumunda bütün veritabanı saklanan XML dosyalarından yeniden yaratılabilir (rebuild-db komutu).

Kuşbakışı PiSi komut satırı
SVN tarzı komut satırı işlemcisi 29 komut içerir. Aşağıda komut çeşitlerine göre bir ayrım verilmiştir.

Bilgi/arama komutları: search, search-file, info, list-available, list-components, list-installed, list-pending, list-repo, list-upgrades, graph
Depo komutları: index, add-repo, remove-repo, update-repo
Paket inşası: build, build-until,build-build, build-install, build-package, build-setup, build-unpack
İkili paket işlemleri: install, remove, upgrade, check, configure-pending
Yardımcı komutlar: rebuild-db, clean, delete-cache

Grafiksel arayüz

Qt tabanlı arayüze sahiptir. Sadece Pisi Linux kullanmaktadır. SolusOS, GTK tabanlı bir paket yöneticisi geliştirmektedir, henüz tamamlanmamıştır. Kullanımının mümkün olduğu kadar basitleştirildiği düşünülen bir arayüzdür. Bütün işlemler için tek bir pencere ve depo ayarları için ayrı bir pencereden oluşur. Paket işlemleri için üç ayrı kip bulunmaktadır (yükseltme, yükleme, kaldırma). Arama fonksiyonu paketlerin üstünde tanıdık bir arama çubuğu ile sağlanır. Paketler bileşenlere ayrılır. Öntanımlı olarak sadece uygulamaları gösterir, bir filtre seçeneği ile bütün uygulamalar seçilebilir. Bütün sistem tek bir tuşla güncellenir.

Ayrıca bakınız
 ÇOMAR
 YALI
 pspec.xml

Dış bağlantılar
 PiSi geliştirme sayfası (İngilizce)
 PiSi ile ilgili/ilişkili belgeler
 PiSi yerelleştirme
 Paket yöneticisi yerelleştirme

Pardus programları
Özgür yazılım

PiSi Paket Yöneticisi


Lagravière est un nom propre français qui peut faire référence à :

Patronyme
 Morgan Lagravière (1987-), navigateur français.

Architecture
 Château Malartic-Lagravière, domaine viticole situé dans la commune française de Léognan en Gironde.

Voir aussi

Patronyme français

Lagravière


أركيو ليماني (Αρχαίο Λιμάνι) هي مدينة في كورينثيا في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 724   نسمة.

مراجع

مدن اليونان

أركيو ليماني (كورينثيا)


Olaylar

Doğumlar
 Sindae, Koguryo Krallığı'nın sekizinci hükümdarı (ö. 179)

Ölümler

als:80er#Johr 89

89


An Dactylorhiza pontica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Kohlmüller, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Pierre Delforge. An Dactylorhiza pontica in nahilalakip ha genus nga Dactylorhiza, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Turkey. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dactylorhiza

Dactylorhiza pontica


ඇෆ්ගනිස්තානු ප්‍රවාහන සහ සිවිල් ගුවන් සේවා අමාත්‍යාංශය () යනු ගුවන් සහ ගොඩබිම ප්‍රවාහනය, ගුවන්තොටුපොල සහ ජාතික ගුවන්සේවය මෙන්ම, ප්‍රවාහන කර්මාන්තයෙහි නියැලෙන රජයට අයත් බොහෝ ව්‍යවසායයන්ද මෙහෙයුම්කරණය පිළිබඳ වගකීම දරන්නාවූ ඇෆ්ගනිස්තානු රජයේ අමාත්‍යාංශයකි.  ඩර්වුඩ් අලි නජාෆි එහි විෂය භාර අමාත්‍යවරයා විය.

ආශ්‍රිත


Mundo Novo é um povoado do município brasileiro de Ibicoara, situado na Chapada Diamantina, região central do estado da Bahia.

Está situado a vinte quilômetros da sede municipal e a localidade de "Baixão" em sua área fica localizada no Parque Nacional da Chapada Diamantina, ao passo em que os sítios de Campo Redondo, Cantagalo e Brejão encontram-se dentro do Parque Natural Municipal do Espalhado (PNME).

Características
Os habitantes do povoado têm por principal atividade econômica a agropecuária em pequenas e médias propriedades mas, com a instalação do PNME na sua vizinhança, alguns moradores passaram a servir de guias e a trabalhar no Parque.

O principal cultivo é o café junto à cana-de-açúcar, que alimenta alambiques e engenhos artesanais para a produção de aguardente e derivados como rapadura e açúcar mascavo. A maioria das casas é de alvenaria, existindo ainda algumas feitas com adobe. Com o turismo cresceu a produção de artesanato como mais uma fonte de renda.

Muitos são os que exercem o trabalho em propriedades alheias, e no local existia até 2016 apenas uma escola para o ensino básico. Depois, com a instalação de redes de energia e água, também na educação houve uma melhoria com uma escola que atende todo o nível fundamental, até o oitavo ano, e um Posto de Saúde da Família (PSF).

Geografia de Ibicoara
Povoados da Bahia

Mundo Novo (Ibicoara)


Babbitt er en roman fra 1922 af Sinclair Lewis. Bogen udkom på dansk i 1927 med samme titel.

Romanen satiriserer over amerikansk kultur og det amerikanske samfund gennem kritik af middelklassens liv og søgen efter konformitet. Babbitt var medvirkende til, at Lewis i 1930 fik nobelprisen i litteratur.

Babbitt, der er efternavnet på romanens hovedperson, er efterfølgende blevet et begreb i det engelske sprog for "en person, især en forretningsmand, der retter sig efter de herskende middelklassenormer."

Romanen er filmatiseret to gange med samme titel: I 1924 som stumfilm med Willard Lewis som Babbitt, og i 1934 som talefilm med Guy Kibbee i titelrollen.

Referencer

Litteratur i 1922
Romaner fra USA

Babbitt (roman)


Judith Kerr () a fost o scriitoare britanică, autoarea seriei de cărți pentru copii "Mog". S-au vândut peste 10.000.000 de exemplare scrise de Judith Kerr. De asemenea, a mai scris cărțile "When Hitler Stole Pink Rabbit", "The Crocodile Under the Bed", "The Tiger Who Came to Tea" etc.
Prima școală bilingvă de stat germano-engleză din Marea Britanie, Herne Hill, a fost numită după ea (Judith Kerr Primary School).

Biografie
Judith Kerr s-a născut la Berlin, în Germania, în 14 iunie 1923. Părinții acesteia se numesc Julia Kerr și Alfred Kerr, iar fratele Michael Kerr. În anul 1933, familia acesteia s-a mutat în Anglia, pentru a scăpa de Partidul Nazist, Iar în anul 1954 s-a căsătorit cu Nigel Kneale. Nigel Kneale a murit în anul 2006. Copiii acestora se numesc Matthew Kneale și Tacy Kneale.

În timpul celui de Al Doilea Război Mondial, Judith Kerr a lucrat pentru "Crucea Roșie", ajutând soldații răniți.

A murit acasă în 22 mai 2019 la vârsta de 95 de ani, în urma unei boli scurte.

Premii

 În anul 2012, Judith Kerr a primit Officer of the Order of the British Empire (Ordinul de Excelență al Imperiului Britanic), pentru contribuțiile în educația despre Holocaust și în literatura pentru copii.
 În anul 1974, a primit premiul Deutscher Jugendliteraturpreis, pentru nuvela pentru adulți When Hitler Stole Pink Rabbit.

Cărți scrise

 The Tiger Who Came to Tea
 Seria Mog:
Mog the Forgetful Cat (1970)
 Mog's Christmas (1976)
 Mog and the Baby (1980)
 Mog in the Dark (1983)
 Mog and Me (1984)
 Mog's Family of Cats (1985)
 Mog's Amazing Birthday Caper (1986)
 Mog and Bunny (1988)
 Mog and Barnaby (1991)
 Look Out, Mog (1991)
 Mog on Fox Night (1993)
 Mog in the Garden (1994)
 Mog's Kittens (1994)
 Mog and the Granny (1995)
 Mog and the Vee Ee Tee (1996)
 Mog's Bad Thing (2000)
 Goodbye, Mog (2002)
 Mog's Christmas Calamity (2015)
 Trilogia "Out of the Hitler Time"
When Hitler Stole Pink Rabbit (1971)
 Bombs on Aunt Dainty (1975)
 A Small Person Far Away (1987)
 When Willy Went to the Wedding (1973)
 How Mrs Monkey Missed the Ark (1996)
 Birdie Halleluyah! (1998)
 The Other Goose (2001)
 Goose in a Hole (2005)
 Twinkles, Arthur and Puss (2008) -
 One Night in the Zoo (2009)
 My Henry (2011)
 The Great Granny Gang (2012)
 Judith Kerr's Creatures (2013)
 The Crocodile Under the Bed (2014)
 Mr Cleghorn's Seal (2015)
 Katinka's Tail (2017)

Note

Nașteri în 1923
Scriitoare din secolul al XX-lea
Literatură pentru copii
Decese în 2019
Officers of the Order of the British Empire
Nașteri pe 14 iunie
Decese pe 22 mai
Ilustratori englezi
Evreice
Scriitori evrei

Judith Kerr


Kémon est l'un des neuf arrondissements de la commune de Ouèssè dans le département des Collines au Bénin.

Géographie
L'arrondissement de Kémon est situé au nord-ouest du Bénin et compte 3 villages que sont Akpero, Kemon Ado et Kemon Adelahoun.

Histoire

Démographie
Selon le recensement de la population de  conduit par l'Institut national de la statistique et de l'analyse économique (INSAE), Kémon compte 10311 habitants  .

Références

Arrondissement au Bénin
Collines

Kémon


La  est une gare ferroviaire située sur le territoire de la commune suisse de Steg-Hohtenn dans le canton du Valais.

Situation ferroviaire
Établie à  d'altitude, la gare d'Hohtenn est située au point kilométrique  de la ligne du Lötschberg entre les gares de Goppenstein (en direction de Berne) et d'Ausserberg (en direction de Brigue).

Elle dispose de trois voies dont deux encadrant un unique quai central.

Histoire
La gare d'Hohtenn a été inaugurée en  avec la mise en service du tronçon Frutigen - Brigue de la ligne du Lötschberg. BLS, le propriétaire de la ligne, a été renommée BLS Lötschbergbahn en  avant de fusionner en  avec Regionalverkehr Mittelland AG pour devenir BLS AG. En , le tronçon Frutigen - Brigue a perdu la majeure part de son trafic ferroviaire avec l'ouverture du tunnel de base de Lötschberg.

Depuis  et jusqu'à , en raison de travaux de rénovation du tunnel du Lötschberg, les RegioExpress de la ligne du Lötschberg ne desservent la gare d'Hohtenn qu'une fois toutes les deux heures le matin  en direction de Brigue et sautent la gare lorsqu'ils circulent au départ ou jusqu'à Domodossola.

Services ferroviaires

Accueil
Gare du BLS, elle est dotée d'un bâtiment voyageurs ainsi que d'un distributeur automatique de titres de transport. La gare n'est pas accessible aux personnes à mobilité réduite.

Desserte
La gare d'Hohtenn est, en temps normal, desservie une fois par heure dans chaque sens par les trains RegioExpress « Lötschberg » reliant Berne à Brigue (prolongés une fois toutes les deux heures en Italie jusqu'à Domodossola).

 RE : Berne - Thoune - Spiez - Frutigen - Kandersteg - Goppenstein - Hohtenn - Brigue (- Domodossola).

Intermodalité
La gare d'Hohtenn n'est pas en correspondance avec d'autres lignes de transports en commun.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne du Lötschberg
 Tunnel du Lötschberg

Liens externes

 .

Gare dans le canton du Valais
Gare mise en service en 1913

Gare d'Hohtenn


Un stalkerware, pouvant se traduire par logiciel de traque ou logiciel de harcèlement, est un  ou espion utilisé pour traquer l'utilisation faite d'un appareil électronique, typiquement un téléphone portable ou un ordinateur personnel. Le terme est inventé lorsque des gens ont commencé à utiliser des logiciels espions commerciaux sur les appareils de leur , conjoint ou ex-conjoint. Le stalkerware est souvent critiqué en raison de son utilisation abusive par des agresseurs, harceleurs ou employeurs dans une optique de cybertraque. En conséquence, les entreprises qui développent des stalkerwares font régulièrement l'objet de piratages et violations de données, dont beaucoup réalisés par des hacktivistes pour protester contre leur manque d'éthique. Cela a touché des entreprises telles MSpy,  et .

Des guides sur la façon de détecter et de désactiver les stalkerwares sont publiés par des sites tels que Mashable, Wired et CNET.

Définition et usages
De nombreux journalistes et experts en sécurité de l'information utilisent le terme stalkerware pour désigner tout logiciel (programmes malveillants et produits de surveillance commerciaux légitimes) qui peut être utilisé pour harceler. Les caractéristiques suivantes sont typiques d'un stalkerware :

 fonctions de surveillance avancées (enregistrement des touches, captures d'écran, surveillance de l'activité Internet, enregistrement de l'emplacement géographique, enregistrement audio et vidéo) ;
 possibilité de mode furtif (l'utilisateur n'est pas averti de sa surveillance) ;
 l'application n'est pas visible dans la liste des programmes installés ;
 l'application en cours d'exécution est déguisée en processus système ou en programmes utilitaires ;
 l'installation et/ou le bon fonctionnement de l'application nécessitent la désactivation des antivirus ou de la protection intégrée du système d'exploitation ;
 dans le cas des applications mobiles, l'application est généralement installée à partir de ressources autres que les magasins d'applications officiels (bien qu'il y ait eu des cas de stalkerware dans des magasins d'applications) ;
 le fabricant du logiciel vend son produit comme un moyen de suivre un partenaire intime ou un outil de surveillance parentale, alors qu'en fait, n'importe qui peut l'utiliser pour accéder à l'appareil d'une autre personne, déterminer sa position géographique, lire des messages privés, voir à travers des caméras et entendre à partir des micros.

Histoire
Selon une enquête menée en 2014 par NPR, 75 % des refuges pour victimes de violence conjugale interrogés ont déclaré qu'ils travaillaient avec des personnes qui avaient été suivies par leurs agresseurs via des stalkerwares. La popularité croissante de ceux-ci entraîne une sorte de course aux armements entre les applications qui aident les utilisateurs à protéger leur vie privée et les applications conçues pour contourner ces protections.

En 2018, Eva Galperin, spécialiste de la sécurité informatique et militante contre le cyberharcèlement, créée un projet pour éradiquer les stalkerwares. Elle plaide notamment pour que ces logiciels soient considérés comme des logiciels malveillants et que les sociétés de téléphonie et de logiciels prennent des mesures pour protéger contre l'utilisation de tels programmes.

En 2020, Kaspersky Lab publie un rapport sur le sujet. Parmi ses conclusions, l'entreprise affirme que les États-Unis, la Russie et le Brésil sont les trois pays les plus touchés.

Critiques
Les stalkerwares sont critiqués pour leur utilisation par des agresseurs afin de contrôler et surveiller leurs victimes. L'Institut européen pour l'égalité des genres a publié un rapport sur le lien entre le stalkerware et le cyberharcèlement et la violence domestique.

Quant à elle, l'agence de presse Vice a publié "When Spies Come Home", une série d'enquêtes sur l'utilisation des stalkerwares et diverses controverses entourant l'industrie.

Notes et références

Cybercriminalité
Sécurité de l'information
Logiciel espion

Stalkerware


ද කිං'ස් ඩෝටර්, සූ බෙක්-හ්යං (; හෙවත් ද ඩෝටර් ඔෆ් ද එම්පරර්) යනු බෙක්ජේහි මුර්යොං රජුගේ දියණිය වන සූ බෙක්-හ්යංගේ දිවිය නිරූපණය කෙරෙන ඓතිහාසික නාට්‍යයකි. 2013 සැප්තැම්බර් 30 සිට 2014 මාර්තු 14 දක්වා MBC නාළිකාව ඔස්සේ සඳුදා සිට සිකුරාදා දක්වා දිනවල 20:55ට (KST) මෙය විකාශය වූයේ කථාංග 108කින් යුක්තව ය. මෙම කතාමාලාව කථාංග 120කින් යුක්තව විකාශය කිරීමට සැලසුම් කොට තිබුණත්, පසුව 2014 මාර්තු 4 දින එය කථාංග 108කට කපා දැමිණි.

කථාපුවත
යුං යනු දොංසොං රජුගේ ඥාති සොහොයුරකු වන අතර, ඔහු රජුගේ හමුදාවේ සාර්ථක සෙන්පතියකු ද වේ. ඔහු මාලිග නිලධාරියකු වන බෙක්-ගාගේ දියණිය වන චේ-හ්වාට පෙම් කරයි. බෙක්-ගාට අවශ්‍ය වන්නේ යුං සිහසුනට පත්කොට සිය දියණිය රැජින වනු දැකීමටයි. රජුගේ ඝාතනයට බෙක්-ගා හසුවන විට, මෙම පෙම්වතුන් දෙදෙනා වෙනස් මාර්ගවල ගමන් ගනිති: ගූ-චුන් නම් සේවකයකු විසින් චේ-හ්වා ගයා රාජ්‍යය වෙත රැගෙන යයි. එහි දී ඇය යුංගේ දියණිය වන සෝල්-නන්ට උපත ලබා දෙයි. අනතුරුව ඇය තම දිවි ගලවාගත් තැනැත්තා සමගින් විවාහ වේ. වසර කිහිපයකට පසුව, ඇය සොල්-හී බිහි කරයි. මේ අතර, සිය පෙම්වතිය මියගොස් ඇතැයි විශ්වාස කරන යුං මුර්යොං ලෙස සිහසුනට පත්වේ. හිටපු රජ දොංසොංගේ පුත් ජින්-මූ ආරක්ෂා කරගැනීමට ඔහු සිය පුත්‍රයා වන මියුං-නොං ඔහු සමගින් මාරු කරයි. වසර ගණනාවකට පසු, සරල මනසැති සොල්-නන් මියුං-නොං සමග ප්‍රේමයෙන් බැ‍ඳෙයි. නමුත් ඇගේ මහත් අපේක්ෂා සහගත සොයුරිය සොල්-හී උත්සාහ දරන්නේ කුමරියක වීමටයි.

චරිත නිරූපණය

ප්‍රධාන චරිත
සෝ හ්‍යුන්-ජින්, සූ බෙක්-හ්යං/ සොල්-නන් ලෙස
සෝ වූ, සෝල්-හී ලෙස
ලී ජේ-ර්යොං, මුර්යොං රජු ලෙස
ජෝ හ්‍යුන්-ජේ, මියුං-නොං ලෙස; පසුව සොං රජු ලෙස
ජුන් ජින්-සෝ, ළමා මියුං-නොං ලෙස
ජුන් තේ-සූ, ජින්-මූ ලෙස
මියුං සේ-බින්, චේ-හ්වා ලෙස
යූන් තේ-යොං, ගූ-චුන් ලෙස

බි මූන්
චා හ්වා-යොන්, දෝ-රිම් ලෙස
කිම් රොයි-හා, තොල්-දේ ලෙස
කිම් මින්-ග්යෝ, මං-ගූ ලෙස
සුං ජි-රු, දේ-වූන් ලෙස

රාජ මාලිගය
ජුං සුං-මෝ, නේ-සූක් ලෙස
ඉම් සේ-මි, යුන්-හ්යේ රැජින ලෙස
හ්වං යොං-හී, ගොං-ඔක් ලෙස
ජුං සුක්-යොං, හොං-රිම් ලෙස
ලී කි-යොං, ගෙරෝ රජු ලෙස
ජුං චන්, දොංසොං රජු ලෙස

වෙනත්
ආන් සුක්-හ්වන්, බෙක්-ගා ලෙස
කිම් යොං-ජේ, සූ නි-මූන් ලෙස
යෝ යුයි-ජූ, කං-බොක් ලෙස
චෝයි බුම්-හෝ, යෝ-මොක් ලෙස
ලී හ්යේ-ඉයුන්, සෝ-ජුං ආර්යාව ලෙස
කිම් බ්යුං-ඔක්, යොන් බූල්-තේ ලෙස
ජුන් ෂින්-හ්වන් (전신환), වූ-චි ලෙස
ජං මියුං-කබ් (장명갑), මූ-බෙක් ලෙස
ලී දොං-යූන් (이동윤), යොං-ගූ ලෙස
චෝයි ජූන්-හ්‍යුක් (최준혁), කෝ-මක් ලෙස
ලී චූං-ෂික් (이충식), දුක්-ස්වේ ලෙස
ලී චං-ජික් (이창직), චෝයි මන්-චි ලෙස
සෝ යි-සූක්, යොං-ගූ මහත්මිය ලෙස
ගා ද්‍යුක්-හී, නා-ඉයුන් ලෙස
පාක් හී-ජින්, කෝ-මක් මහත්මිය/ තානායමේ නැන්දණිය ලෙස
වූ සං-ජුන් (우상전), සංජ්වාප්යොං වැඩිමහලා ලෙස
සොං මින්-හ්‍යුං, යුන්-සොල් ලෙස
ලී මි-දෝ, මක්-ග්‍යුම් ලෙස
ජුං උයි-කප්, යුල්-මිල් ලෙස
හොං යෝ-ජින්, ගයා කි මූන් මණ්ඩලයේ වංශවතාගේ භාර්යාව ලෙස
සෝ ක්වං-ජේ, ගයා කි මූන් මණ්ඩලයේ වංශවතා ලෙස
චෝයි රෝ-වූන්, අනාථ දරුවා ලෙස
ක්වොන් සුං-ගුක් (권성덕), බෙක්ජේ වෙදැදුරු ලෙස
ලී ජේ-ගූ (이재구), කි මූන් පරිපාලන නිලධාරී ලෙස
ලී සොං-වොන් (이승원), ප්‍රධාන සේවක ලෙස
කි සේ-හ්‍යුං (기세형), මූ-මන් ලෙස
මින් ජූන්-හ්‍යුන්, උක්-චූල් ලෙස
ඕ දේ-හ්වන් (오대환), දූ-මොක් ලෙස

මුල් නාදපථය

OST 1 කොටස

OST 2 කොටස

තක්සේරුව
පහත වගුවෙහි නිල් පැහැ සංඛ්‍යා මගින් අවම අගයයන් ද සහ රතු පැහැ සංඛ්‍යා මගින් ඉහළම අගයයන් ද නිරූපණය වේ.

සම්මාන සහ නිර්දේශ

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

ද කිං'ස් ඩෝටර්, සූ බෙක්-හ්යං සඳහා MBC ග්ලෝබල් මීඩියාහි ඇති ගිණුම

2013 දකුණු කොරියානු රූපවාහිනී කතාමාලා ඇරඹීම්
2013 දකුණු කොරියානු රූපවාහිනී කතාමාලා අවසන් වීම්
මුන්හ්වා විකාශන සංස්ථාවේ රූපවාහිනී නාට්‍ය
දකුණු කොරියානු ඓතිහාසික රූපවාහිනී කතාමාලා
රූපවාහිනී කතාමාලා

ද කිං'ස් ඩෝටර්, සූ බෙක්-හ්යං


Hamza-begova džamija najveća je džamija u Sanskom Mostu i jedina džamija u Bosni i Hercegovini s četiri minareta. Sagradio ju je i uvakufio sandžak-beg Hamza-beg Biharović koji je podrijetlom bio iz okolice Sanskog Mosta, vjerojatno iz Kamengrada.

Povijest
Sagrađena je prije 1557. godine jer je te godine umro njen osnivač, a vjerojatno je bila sagrađena već 1555. godine. Bio je jedan drveni minaret izveden u obliku kamenog minareta. Unutrašnjost minareta bila je drvena. Sredinom stropa bila je izvedena mala kupola. Godine 1705. obnovljena je džamija te je tada je napisan tekst s talik pismom u prolazu ispod mimbera:  Posljednji put džamija je rekonstruirana 1984. godine. Dana 27. lipnja 1992. godine pripadnici Vojske Republike Srpske srušili su džamiju i materijal odnijeli s nišanima na otpad. Nova džamija utemeljena je tijekom srpnja 1997. godine, a otvorena je 6. kolovoza 2000. godine. Džamija je odlukom Komisije za očuvanje nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine stavljena na privremenu listu nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine.

Imami
Godine 1891. spominje se hafiz Muhamed-beg kao vjeroučitelj, a Salih ef. Arnautović se spominje kao vjeroučitelj 1899. godine.

Izvori

Vanjske poveznice

Džamije u Bosni i Hercegovini
Sanski Most

Hamza-begova džamija (Sanski Most)


"Killing an Arab" is the first single by the Cure. It was recorded at the same time as their first album Three Imaginary Boys (1979), but not included on the album. However, it was included on the band's first US album, Boys Don't Cry (1980).

The song's title and lyrics reference Albert Camus's novel The Stranger. Because of the title, the song has drawn controversy for promoting violence against Arabs, which songwriter Robert Smith pinned on the public's lack of knowledge regarding the novel. Shortly after its release, Smith said, "It just happened that the main character in the book had actually killed an Arab, but it could have been a Scandinavian or an English bloke." In 2003, Smith acknowledged that, "If I knew it before, I would have called it 'Standing on the Beach'. It would have avoided many troubles."

Lyrics and music
Songwriter Robert Smith said the song "was a short poetic attempt at condensing my impression of the key moments in the 1942 novel L'Étranger (The Stranger) by Albert Camus". The lyrics describe a shooting on a beach, in which the titular Arab is killed by the song's narrator; in Camus' story the protagonist, Meursault, shoots an Arab on a beach, overwhelmed by his surroundings. Meursault is condemned for his honesty about his feelings and is considered an outsider (or "stranger") because "he refuses to lie" and "doesn't play the game".

Upon release, Melody Maker compared the song to "Hong Kong Garden" by Siouxsie and the Banshees. Music critic Ian Birch wrote: "As 'Hong Kong Garden' used a simple Oriental-styled riff to striking effect, so '[Killing An] Arab' conjures up edginess through a Moorish-flavour guitar pattern".

This song lends two of its lines to the titles of one of the Cure's compilation albums, Standing on a Beach, and to its CD/video counterpart Staring at the Sea.

Controversy
Since the song's release, "Killing an Arab" has been controversial and viewed as promoting violence against Arabs. A 1978 NME article described the song's title as "at first glance irresponsibly racist," with Robert Smith responding, "It's not really racist, if you know what the song is about. It's not a call to kill Arabs."

In the US, the Cure's first compilation of singles, Standing on a Beach (1986), was packaged with a sticker advising against racist usage of the song after a student DJ on WPRB Princeton offended listeners by insensitively introducing the track prior to playing it on the radio in October 1986. Robert Smith and Elektra Records requested that radio stations discontinue airing the song and saw the sticker as a compromise to prevent having to pull the album from sale entirely. Smith conceded that the song was "being used increasingly by certain reactionary factions of the media, most notably by some particularly brainless DJ's, as a part of a wave of anti-Arab feeling currently existing in some parts of America." Chris Parry, who produced the song, said that "if it was called 'The Stranger', we couldn't have had this problem." Smith conceded in 2003 that he should have titled the song "Standing on the Beach" instead.

The song saw controversy again during the Persian Gulf War and following the September 11 attacks.

The song was revived in 2005, when the band performed it at several European festivals. The lyrics, however, were changed from "Killing an Arab" to "Kissing an Arab". Smith added a whole new opening verse when the band performed it at the Royal Albert Hall, London, on 1 April 2006 as "Killing Another". The "killing another" lyric was also used during the 2007–2008 4Tour. The band performed the song as "Killing an Ahab" with lyrics inspired by Herman Melville on 2011's Reflections Tour. During the band's 40th anniversary tour, the lyrics and title were changed back to "Killing an Arab". The band performed the song as "Killing Another" to close out the final show on their tour in December 2022.

Track listing
7-inch single
"Killing an Arab"
"10:15 Saturday Night"

Personnel
 Michael Dempsey – bass guitar
 Robert Smith – guitar, vocals
 Lol Tolhurst – drums

References

1978 debut singles
The Cure songs
1970s controversies
1980s controversies
2000s controversies
Songs written by Robert Smith (musician)
Fiction Records singles
Songs written by Michael Dempsey
Songs written by Lol Tolhurst
1978 songs
Music based on novels
Anti-Arabism in Europe
Albert Camus
Race-related controversies in music

Killing an Arab


Les Six mélodies sont un cycle de mélodies composées par Augusta Holmès vers la fin du  siècle.

Composition
La compositrice écrit son cycle de mélodies sur des poèmes écrits par elle-même, mais aussi par Henri Cazalis et Louis de Lyvron. Le cycle a été édité aux éditions Gustave Flaxland.

Structure
L'œuvre se compose de six mélodies :

 Invocation
 La Sirène
 Chant du cavalier
 Le Pays des rêves
 Nox silencieux
 Nox amor

La Sirène a été écrit par Henri Cazalis, tandis que le Chant du cavalier a été écrit par Louis de Lyvron. Le Pays des rêves est la seule mélodie à deux voix.

Réception

Références

Liens externes

Mélodie d'Augusta Holmès
Mélodie française

Six mélodies


Die St. Ansgar-Werke in Deutschland und das Ansgar-Werk in der Schweiz sind Hilfsorganisationen der römisch-katholischen Kirche für die  skandinavische Diaspora.

Geschichte
Das erste Ansgar-Werk wurde auf Initiative des Apostolischen Vikars für Schweden, Johann Evangelist Müller, 1925 in Bayern errichtet. 1926 wurde diese Einrichtung auf Betreiben des Pfarrers Peter Louis auf Deutschland ausgeweitet. Erzbischof Josef Frings approbierte 1955 ein Ansgarwerk für das Erzbistum Köln. 1962 wurde in der Schweiz ein Ansgar-Werk ins Leben gerufen. 1967 folgten Gründungen im Bistum Osnabrück und im Bistum Münster.

Die Absicht, das St. Ansgarius-Werk in das Bonifatiuswerk zu integrieren, scheiterte an verschiedenen Widerständen.

Zielsetzung
Die Hauptaufgaben der Werke liegen in der materiellen und ideellen Hilfe für die katholische Kirche in den nordischen Ländern, hierzu gehören Dänemark, Schweden, Norwegen, Finnland und Island. Anfangs waren die Werke auf private Spender und Wohltäter angewiesen. Die Ordensgemeinschaften in den skandinavischen Ländern legten die örtlichen Schwerpunkte fest. In den späteren Jahren übernahmen die deutschen Bistümer die finanziellen Verpflichtungen und leiteten die lokalen Hilfsaktionen in Skandinavien.

Namensgebung

Der Name Ansgar führt auf den Heiligen Ansgar von Hamburg (* 8. September 801; † 3. Februar 865) zurück, er war Benediktiner und Missionsbischof von Hamburg. Er ist der Glaubensbote für Dänemark und Schweden sowie Schutzpatron für Skandinavien und für die Bistümer Hamburg und Bremen.

Die einzelnen Werke in der Reihenfolge ihrer Gründung

St. Ansgarwerk München e.V.
Die älteste Gründung ist das Ansgarwerk in München. Es wurde 1923/24 vom Apostolischen Vikar in Schweden, Johann Evangelist Müller, der zugleich Münchener Domkapitular war, initiiert und 1925 vom Münchener Erzbischof Michael von Faulhaber errichtet. Vorsitzender des St. Ansgarwerkes München ist Lothar Waldmüller.

St.-Ansgarius-Werk Köln
Die Gründung des Kölner Ansgarius-Werkes ist auf die private Initiative des Priesters Peter Louis (1886–1956) zurückzuführen. Er war seit 1934 Mitherausgeber des Jahrbuches und leistete einen großen Beitrag für die nordische Diaspora. 1955 übernahm das Erzbistum Köln die Leitung des Hilfswerkes. Das Kölner Ansgarwerk ist, gemeinsam mit dem Münchener, für die Herausgabe des Jahrbuchs verantwortlich. Vorsitzender des St.-Ansgarius-Werkes Köln und Schriftleiter des Jahrbuches ist der Kölner Prälat Günter Assenmacher.

Ansgar-Werk Schweiz
Das Ansgar-Werk Schweiz wurde 1962 durch den damaligen Apostolischen Delegaten für Skandinavien, Bruno Bernhard Heim, ins Leben gerufen. In seinen Anfängen war das Schweizer Ansgar-Werk ein eher informeller Gönnerkreis. 1980 wurde ein Verein gegründet, der dem Werk seither den institutionellen Rahmen gibt.

St.-Ansgar-Werk Osnabrück-Hamburg
Bischof Helmut Hermann Wittler von Osnabrück gründete 1967 im Bistum Osnabrück ein Ansgarwerk. 1995 trat das neu errichtete Erzbistum Hamburg dem Osnabrücker Ansgarwerk bei. Die Nähe zu den skandinavischen Ländern verpflichtet Osnabrück und Hamburg in besonderer Weise. Durch zahlreiche Patenschaften zwischen den Pfarrgemeinden werden die theologische Fortbildung von Geistlichen, Ordensleuten und Laien sowie Priesteramtskandidaten in ihrer Ausbildung unterstützt. Bauvorhaben werden nicht gefördert. Vorsitzender ist der Osnabrücker Domkapitular Msgr. Ansgar Lüttel.

Ansgarwerk Münster
Als Bischof von Münster gründete Joseph Höffner am 10. Januar 1967 ein diözesanes Ansgarwerk im Bistum Münster. Das Ansgar-Werk gewährt Beihilfen zum Lebensunterhalt von Priestern und fördert den Bau von Kirchen und Bildungsstätten. Es fördert auch die theologische Weiterbildung von Laien, Ordensleuten und Priestern. Zweimal im Jahr veröffentlicht es die Zeitschrift Ansgar-Info.

Weblinks
 St. Ansgarius-Werk Köln
 Ansgar Werk Schweiz
 Nordische Bischofskonferenz (Conferentia Episcopalis Scandiae)

Einzelnachweise

Christliche Diaspora
Kirchliche römisch-katholische Organisation (Deutschland)
Gegründet 1925
Minderheitenorganisation
Ansgar von Bremen

St. Ansgar-Werk


Serguéi Ivanov (n. 1953) es un político ruso.

Serguéi Ivanov puede referirse también a:
 Serguéi Ivanov (pintor)
 Serguéi Ivanov (ciclista)

Serguéi Ivanov (desambiguación)


Țar și dulgher (titlul original: în )  este o operă comică în trei acte de Albert Lortzing, care a compus nu doar muzica, ci a fost el însuși și libretistul operei. La baza ei stă comedia de teatru Der Burgmeister von Saardam oder die beiden Peter (Țar și dulgher sau cei doi Peter) de Georg Christian Römer, bazată  la rândul ei pe piesa franceză Le Bourgmastre de Saardam ou Les Deux Pierre de Mélesville.
Premiera a avut loc la 22 decembrie 1837 în teatrul din Leipzig. Model istoric a fost așa numita Marea Ambasadă, renumita călătorie a Țarului Petru I în vestul Europei.

Conținut

Actul I

Țarul Petru I al Rusiei lucrează ca dulgher pe șantierul naval din Saardam sub numele de Peter Mihailov, pentru a învăța meșteșugul construcției de corăbii. El se împrietenește cu Peter Ivanov, un compatriot dezertor care este de asemenea ucenic dulgher. Van Bett, primarul îngâmfat, fudul și incompetent, tocmai a aflat că Țarul s-ar afla în orașul său ajungând la concluzia falsă că Peter Ivanov ar fi Țarul. Ivanov tocmai a cunoscut-o pe Marie, nepoata drăguță a lui van Bett, de care s-a îndrăgostit și cu care s-a logodit, dar este gelos pentru că toți o curtează.

Amiralul LeFort, emisar rus, îl informează monarhul său despre turbulențele care au izbucnit în Rusia. Situația este foarte serioasă și este neapărată nevoie de prezența sa acolo. Ca atare Țarul îi ordonă să pregătească călătoria sa de întoarcere. Situația se complică, deoarece și emisarii Angliei și Franței, Lordul Syndham rspectiv Marchizul de Chateauneuf, încearcă să-l identifice cu scopul politic de a-l atrage printr-o alianță, de partea țării lor. Contrar lui Chateauneuf, care l-a recunoscut pe Țar în persoana lui Peter Mihailov,  Lordul Syndham cât și Primarul cred că monarhul este Peter Ivanov.

Actul II

Fiul văduvei Browe sărbătorește nunta într-un han. Sunt invitați cu toții de la mic la mare. Peter Ivanov este agasat de emisarul Angliei pentru a face alianță cu ei. Este de înțeles de ce acesta nu reacționează nici cum, de parcă ar fi surd. Deodată apare în han un ofițer olandez însoțit de soldați care are sarcina să aresteze pe toți cei ce nu se pot legitima. Guvernul a aflat ceva și vrea să afle cine sunt persoanele suspecte. Van Bett crede că în sfârșit își atinge acum țelul, dar toți cei suspectați de el se dovedesc a fi în realitate ambasadori. Când în final vine rândul lui Peter Mihailov să se legitimeze, acesta provoacă harababură și reușește să dispară.

Actul III

Primarul pregătește în cinstea Țarului o cantată pe care o dă corului din oraș să o învețe. El încă crede la fel ca și Marie, că Ivanov este Țarul. Acesta primește de la Mihailov un plic sigilat care trebuie abia după o oră să-l deschidă. Petrecerea începe, Peter Ivanov primește onorurile primarului și ale locuitorilor. Brusc se aude o lovitură de tun: o corabie părăsește portul cu Peter Mihailov, adevăratul Țar, pe care îl duce înapoi în patrie. Alături stau Amiralul Lefort și ofițerii săi. În timp ce locuitorii ovaționează, Ivanov deschide scrisoarea. Țarul l-a grațiat și l-a numit Supraveghetor Regal. Acum nimic nu mai stă în calea fericiri sale și a lui Marie.

Distribuție
 Petru I al Rusiei – Țarul Rusiei, un ucenic dulgher sub numele Peter Mihailov (Bariton)
 Peter Ivanov – un tânăr rus, ucenic dulgher (Tenor)
 van Bett – Primarul Saardamului (Bas)
 Marie – drăguța nepoată a primarului (Soprană)
 Amiral Lefort – emisarul rus (Bass)
 Amiral Lefort – emisarul rus (Bass)
 Lord Syndham – emisarul englez (Bass)
 Marchizul de Chateauneuf – emisarul francez (Tenor)
 Văduva Browe – maistul dulger (Alto)
 un ofițer – (rol parlando)
 o pereche de miri – (rol mut)
 cameriste, locuitori din Saardam, soldați olandezi, persoane din magistratură, gardieni, ofițeri, marinari (cor, figuranți)
 corpul de balet

Ecranizări
 1956: Țar și dulgher - producție DEFA, regizor Hans Müller
 1969: Zar und Zimmermann (TV) regizor Joachim Hess
 1975: Zar und Zimmermann (TV)

Note

Bibliografie
 Heinz Wagner, Das große Opernführer, Sonderausgabe, Orbis Verlag, München 1990
 Grigore Constantinescu și Daniela Caraman-Fotea, Ghid de operă, București, 1971

Opere scrise în secolul al XX-lea
Opere în limba germană

Țar și dulgher


Stephen Allen Schwarzman (* 14. Februar 1947 in Philadelphia) ist ein US-amerikanischer Unternehmer, Investmentbanker und Mäzen. Er ist Mitgründer sowie Chairman und CEO der Investmentgesellschaft Blackstone Group.

Leben

Karriere
Schwarzman entstammt einem jüdischen Elternhaus und ist das älteste von mehreren Geschwistern. Sein Vater und sein Großvater betrieben gemeinsam ein Einzelhandelsgeschäft für Kleidung, Gardinen, Tuchwaren und Stofftaschentücher. Die Monotonie dieser Arbeit, bei der er einige Male assistierte, und das permanente Warten auf Kundschaft störten Schwarzman eigenen Angaben zufolge bereits als Kind.

Nach seinem Abschluss an der Abington Senior High School in Philadelphia im Jahr 1965 immatrikulierte er sich an der Yale University. Dort studierte Schwarzman eine interdisziplinäre Hauptfächerkombination aus Psychologie, Soziologie, Anthropologie und Biologie und war unter anderem zusammen mit dem ein Semester zuvor eingestiegenen George W. Bush Mitglied der Studentenverbindung Skull & Bones. Die Frau seines Dekans brachte ihn erstmals mit Ballett in Verbindung, wodurch er seine Vorliebe entdeckte und die Davenport Ballet Society ins Leben rief. Während seiner Zeit in Yale bewarb er sich unter anderem erfolglos bei Pan American World Airways. Mit einem Bachelor verließ er 1969 die Universität und wechselte für ein postgraduales Studium an die Harvard Business School, das er 1972 mit einem MBA abschließen konnte.

Schwarzmans erste berufliche Station war die Investmentbank Donaldson, Lufkin & Jenrette, bei der er bereits während seiner Harvard-Zeit tätig wurde. Nach dem Studium trat er in die Dienste von Lehman Brothers ein. Dort stieg er schnell auf, war ab 1977 vornehmlich in der Sparte Mergers & Acquisitions tätig und wurde 1978 im Alter von erst 31 Jahren zum Managing Director ernannt.

Zusammen mit Peter George Peterson gründete er im Jahr 1985 mit einem Startkapital von 400.000 US-Dollar die Blackstone Group, die vor allem über Private-Equity-Fonds fremdfinanzierte Übernahmen tätigte und später die Unternehmen mit Gewinn veräußerte. Das Vorgehen von Beteiligungsgesellschaften wie der Blackstone Group war im April 2005 Anlass für die Heuschreckendebatte in Deutschland. Franz Müntefering sprach damals von Finanzinvestoren als "Heuschrecken". In diesem Zusammenhang fragte Schwarzman die Bundeskanzlerin Angela Merkel im November 2006, wie es denn sein könne, dass er von einem Minister ihres Kabinetts als Insekt betrachtet werde.

Im Vorfeld des Börsengangs am 22. Juni 2007 musste das Unternehmen erstmals Gehaltslisten seiner Vorstände veröffentlichen. Aus einer Pflichtmeldung an die United States Securities and Exchange Commission ging hervor, dass Schwarzman im Geschäftsjahr 2006 Bezüge in Höhe von 398,3 Millionen US-Dollar erhielt – das war etwa vier Mal mehr, als die Gehälter aller 30 DAX-Firmenchefs zusammengerechnet und löste ein großes Medienecho aus. Zum Börsengang verkaufte er Blackstone-Anteile für 684 Millionen US-Dollar und behielt ein Aktienpaket, das zum damaligen Zeitpunkt 9,1 Milliarden US-Dollar wert war. Ebenfalls 2007 wurde er in die Liste der Time 100 aufgenommen. In den folgenden Jahren erhöhten sich seine Bezüge noch weiter: So erhielt er 2007 350 Millionen US-Dollar und 2008 – auch bedingt durch die Zuteilung von Aktien – 702,4 Millionen US-Dollar. Sein Salär betrug 734,2 Millionen US-Dollar in 2015, 425 US-Millionen Dollar im Jahr 2016 und 786 US-Millionen Dollar in 2017.

Schwarzman war Vorsitzender des Verwaltungsrates (en.: Chairman of the Board of Trustees) des John F. Kennedy Center for the Performing Arts und darüber hinaus für einige Zeit außerplanmäßiger Professor an der Yale School of Management.

Schwarzman veröffentlichte 2019 ein Buch mit dem Titel What it takes: Lessons in the Pursuit of Excellence über die Voraussetzungen für geschäftlichen und privaten Erfolg. Darin formulierte er 25 Lebens- und Arbeitsregeln. Dieses Buch erschien 2021 in deutscher Übersetzung unter dem Titel Worauf es ankommt. Er wird als äußerst diszipliniert charakterisiert, was sich u. a. darin zeigt, dass er täglich ab sechs Uhr im Büro anzutreffen ist bzw. auch sonst sehr häufig global für Blackstone im Einsatz ist.

Privatleben
Schwarzman war mit Ellen Philips Katz verheiratet; beide hatten sich an der Harvard Business School kennengelernt. Der geschiedenen Ehe entstammt der gemeinsame Sohn Edward Frank "Teddy" Schwarzman (* 1979), welcher als Filmproduzent tätig ist und eine Tochter Elizabeth "Zibby" (* 1976). Am 3. November 1995 heiratete er die Anwältin Christine Hearst, die zwei Kinder mit in die Ehe brachte. Die Zeremonie wurde von einem Rabbiner und einem römisch-katholischen Priester abgehalten. Das Paar lebt seit 2000 in einer 34-Zimmer-Wohnung im Gebäude 740 Park Avenue in New York City, die Schwarzman dem Geschäftsmann Saul Steinberg für 30 Millionen US-Dollar abgekauft hatte. Darüber hinaus besitzen beide eine Villa im französischen Saint-Tropez, ein 4000 Quadratmeter großes Anwesen in Palm Beach sowie ein Haus in Jamaika. Schwarzman ist ebenfalls als Kunstsammler engagiert; in seinem Besitz befinden sich u. a. Werke von Claude Monet (Zug im Schnee), Paul Signac sowie Andy Warhol (Porträt von Mao). Am 13. Februar 2007 feierte er seinen 60. Geburtstag in der New Yorker Seventh Regiment Armory, einem früheren Zeughaus. Unter den knapp 1500 Gästen waren auch der damals amtierende US-Finanzminister Henry Paulson, die ebenfalls damals amtierende US-Außenministerin Condoleezza Rice, ihr Vorgänger Colin Powell, Bürgermeister Michael Bloomberg sowie der Erzbischof New Yorks Edward Michael Egan. Höhepunkte des Abends waren die Auftritte der eigens – für 1 Million US-Dollar – engagierten Rod Stewart und Patti LaBelle. Insgesamt beliefen sich die Kosten der Veranstaltung auf 3 bis 5 Millionen US-Dollar. Die Frankfurter Allgemeine Zeitung schrieb in diesem Zusammenhang von der "wohl größten Sause, die Manhattan seit Jahrzehnten gesehen hat".

Am 11. März 2008 gab Schwarzman bekannt, dass er der New York Public Library 100 Millionen US-Dollar zur Renovierung und Erweiterung gespendet habe. Daraufhin wurde deren Hauptgebäude an der Fifth Avenue in Stephen A. Schwarzman Building umgetauft. Darüber hinaus gravierte man seinen Namen in den Fuß der den Eingang flankierenden Säulen.

Schwarzman gilt als der Republikanischen Partei verbunden, unterstützte aber auch schon demokratische Politiker. So befürwortete er beispielsweise zur Präsidentschaftswahl 2000 zunächst eine Kandidatur von Bill Bradley und unterstützte nach dessen Niederlage in den Vorwahlen Al Gore. Vier Jahre später finanzierte er den Wahlkampf seines ehemaligen Kommilitonen George W. Bush, bei der Präsidentschaftswahl 2008 die Kandidatur John McCains und anlässlich der Präsidentschaftswahl 2012 sprach er sich für Mitt Romney aus. Im August 2010 verglich Schwarzman die Pläne von US-Präsident Barack Obama zur Erhöhung der Steuern auf Private Equity Fonds mit dem Überfall auf Polen ("It's a war. It's like when Hitler invaded Poland in 1939.")

2013 teilte Schwarzman mit, er wolle privat 100 Mio. US-Dollar für ein neues Studienprogramm auflegen. So möchte er damit den interkulturellen Bildungsaustausch mit China befördern, in dem jährlich 200 Studierende aus verschiedenen Ländern – darunter 45 Prozent aus den USA – in Peking für ein Jahr lang einen Studienplatz finanziert bekommen. Zusätzlich zu den 100 Mio. US-Dollar Privatspende wollte Schwarzman 200 Mio. US-Dollar durch private Spender und Firmen einsammeln. Das Programm ist angesiedelt an der Tsinghua-Universität.

Seinen 70. Geburtstag im Februar 2017 feierte Schwarzman mit 400 Gästen auf seinem Anwesen in Palm Beach; unter den Gästen waren u. a. Ivanka Trump mit Ehemann Jared Kushner sowie der Finanzminister im Kabinett Trump, Steven Mnuchin. Musikalischer Höhepunkt war der Auftritt von Gwen Stefani. Die Kosten der Veranstaltung beliefen sich auf 7 bis 9 Millionen US-Dollar. Das Party-Motto war die historische Seidenstraße.

Vermögen
Laut Forbes wurde das Nettovermögen von Stephen Schwarzman im Oktober 2020 mit ca. 19 Milliarden US-Dollar bewertet. Damit belegt er Platz 64 auf der Liste der reichsten Menschen der Welt und Platz 24 auf der Liste der reichsten US-Amerikaner. Im April 2022 wurde sein Vermögen auf ca. 35 Milliarden US-Dollar geschätzt.

Veröffentlichung
 Stephen A. Schwarzman: Worauf es ankommt. Die 25 Prinzipien des Erfolgs. Einsichten auf dem Weg an die Spitze. Ariston, München 2021, ISBN 978-3-424-20235-9.

Einzelnachweise

Bankier
Investor
Unternehmer (20. Jahrhundert)
Unternehmer (Vereinigte Staaten)
Unternehmer (21. Jahrhundert)
Mäzen
Person (Philadelphia)
BlackRock
Lehman Brothers
Blackstone Group
US-Amerikaner
Geboren 1947
Mann

Stephen A. Schwarzman


Drasenberg ist der Name folgender Ortschaften:

in Deutschland:
 Drasenberg (Schlüchtern), Ortsteil der Stadt Schlüchtern, Main-Kinzig-Kreis, Hessen

in Österreich:
 Drasenberg (Gemeinde Frauenstein), Ortschaft von Frauenstein, Bezirk Sankt Veit an der Glan, Kärnten
 Drasenberg (Gemeinde Mölbling), Ortschaft von Mölbling, Bezirk Sankt Veit an der Glan, Kärnten

Siehe auch:
 Traisenberg

Drasenberg


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Veľký Kýr enthält das eine nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützte Objekt in der Gemeinde Veľký Kýr im Okres Nové Zámky.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Velky Kyr


Thrombozyten-Endothelzellen-Adhäsionsmolekül (PECAM-1) auch als Cluster of Differentiation 31 (CD31) bekannt, ist ein Protein, das im menschlichen Genom auf Chromosom 17 codiert ist. PECAM-1 spielt eine Schlüsselrolle bei der Beseitigung von gealterten neutrophilen Granulozyten aus dem Körper.

Funktion
PECAM-1 wird in hohen Mengen auf der Oberfläche von früh und reifen Endothelzellen, Thrombozyten, Monozyten, neutrophilen Granulozyten, und einigen Arten von T-Zellen exprimiert. Die Expression auf Endothelzellen ist konzentriert an Verbindungen zwischen benachbarten Zellen. Das codierte Protein ist ein Mitglied der Immunglobulin-Superfamilie. PECAM-1 ist beteiligt bei der Angiogenese, Thrombozytenfunktion und Thrombose. Seine primäre Funktion auf Endothelzellen ist die Steuerung der Leukozyten-Transmigration und im Weiteren dient es als Mechanosensor für Scherstress.

Einzelnachweise

Immunologie

CD31


El FC Astra Giurgiu fue un club de fútbol rumano de la ciudad de Giurgiu, fundado en 1963 y que desapareció en el año 2012. El equipo disputaba sus partidos como local en el Stadionul Marin Anastasovici y jugaba en la Liga II.

Historia
El FC Astra Giurgiu es el equipo reserva del Astra Giurgiu. El club fue fundado en 1963 y hasta el verano de 2010 fue conocido como Dunărea Giurgiu.

En el verano del 2012 el club fue disuelto porque su dueño dijo que era muy costoso mantenerlo.

Jugadores

Actualizado el 12 de noviembre de 2011

Palmarés
Liga III (3): 1967–68, 1974–75, 2004–05
 Subcampeón (3): 1963–64, 2002–03, 2003–04

Referencias

Equipos de fútbol fundados en 1963
Equipos de fútbol desaparecidos de Rumania
FC Astra Giurgiu
Equipos de fútbol filiales de Rumania
Equipos de fútbol desaparecidos en 2012

FC Astra II Giurgiu


Fundado em 8 de abril de 1999, o Instituto Ronald McDonald é uma organização sem fins lucrativos e tem como objetivo promover saúde e bem-estar para crianças e jovens e seus familiares e contribuir para aumentar as chances de cura do câncer infantojuvenil no Brasil.

Parte do sistema beneficente global Ronald McDonald House Charities (RMHC), presente em mais de 60 países, o Instituto Ronald McDonald tem como meta aumentar as chances de cura do câncer infantojuvenil aos mesmos patamares dos países com alto Índice de Desenvolvimento Humano (IDH), que podem chegar a 80% de chances de cura. Segundo dados do Instituto Nacional de Câncer (Inca), hoje, no Brasil, a chance média de sobrevivência da doença é de 64%.

Metodologia
No Brasil, a ONG coordena os programas globais: Casa Ronald McDonald, voltado para a hospedagem, transporte, alimentação e apoio psicossocial dos pacientes; e o Programa Espaço da Família, que torna menos desgastante o dia a dia das famílias durante o tratamento dentro dos hospitais.

A organização coordena ainda outros dois programas nacionais: Atenção Integral e Diagnóstico Precoce do Câncer Infantojuvenil para disseminar conhecimento sobre os sinais e sintomas da doença em crianças. Para desenvolver e manter seus programas, o Instituto depende exclusivamente do apoio de doações de pessoas físicas e jurídicas.

História
No final da década de 1980, Marquinhos Neves, filho de Francisco e Sônia Neves, lutava contra a leucemia no hospital do Instituto Nacional de Câncer (Inca) e, para tentar salvar sua vida, era preciso um transplante de medula não aparentado. No entanto, não havia tecnologia no Brasil para a realização do procedimento. Então, a família Neves realizou uma campanha para conseguir recursos com a intenção de levar o filho ao Memorial Hospital de Nova Iorque. Já nos Estados Unidos, a família conheceu a Casa Ronald McDonald de Nova Iorque, que os abrigou até o falecimento de Marquinhos, em janeiro de 1990.

Já no Brasil, na coletiva de imprensa do McDia Feliz de 1991, Francisco Neves encontrou com o Peter Rodenbeck, responsável pela REALCO, empresa que trouxe o McDonald para o Brasil. Na ocasião, Chico, como é conhecido, questionou o representante da rede porque não havia uma Casa Ronald McDonald no Brasil. Surpreso, Peter respondeu questionando se ele conhecia o programa e, então, foi firmado o compromisso de construir, com os recursos da campanha do ano seguinte, a primeira Casa Ronald McDonald da América Latina e a 162ª unidade do mundo.

No entanto, devido à crise econômica que assolou o Brasil na época, o McDia Feliz, que seria utilizado para a construção da casa de apoio, foi adiado para o ano de 1993. Em 24 de outubro de 1994, dia do aniversário de 20 anos da primeira Casa Ronald McDonald no mundo, localizada na Filadélfia, nos EUA, a primeira filial da América Latina da entidade foi inaugurada no Rio de Janeiro. Em 1999, foi fundado o Instituto Ronald McDonald no Brasil pelo franqueado do McDonald's Ronald Monteiro.

Sobre a Causa
Pelo menos um novo caso de câncer infantojuvenil surge a cada hora no Brasil. Esta é a doença que mais mata crianças e adolescentes em nosso país. O câncer em crianças e adolescentes na faixa etária de 01 a 19 anos é considerado raro quando comparado ao câncer em adultos, correspondendo entre 1% e 4% de todos os tumores malignos registrados no Brasil, de acordo com a publicação Estimativa | 2018 – Incidência de Câncer no Brasil. A análise realizada pelo Instituto Nacional de Câncer (INCA) calcula a ocorrência de cerca de 12.500 casos novos de câncer em crianças e adolescentes até os 19 anos. Assim como em países de alto Índice de Desenvolvimento Humano (IDH), no Brasil, o câncer representa a primeira causa de morte por doença entre crianças e adolescentes de 1 a 19 anos, perdendo a primeira posição apenas para as causas externas, ou seja, mortes por acidentes, afogamentos, por exemplo.

A chance média de sobrevivência à doença é estimada pelo Instituto Nacional de Câncer (Inca) em 64%. Porém, as chances não são as mesmas em todas as regiões do país. Conforme o levantamento feito pelo Inca, enquanto as chances médias de sobrevivência nas regiões Sul são 75% e na Região Sudeste são 70%, nas Região Centro-Oeste, Nordeste e Norte elas são 65%, 60% e 50% respectivamente. Isso significa que a cada 10 crianças em tratamento para a doença no Sul, cerca de sete crianças sobrevivem e três morrem. Na Região Norte, de cada 10 crianças tratadas, cinco morrem. Esses números, porém, também não refletem a realidade brasileira pois se referem apenas às chances de crianças que conseguem chegar ao tratamento. Infelizmente, devido à defasagem de atualização e à imprecisão dos Registros Hospitalares de Câncer como fonte, não se pode afirmar com certeza, mas estima-se que cerca de 30% dos pequenos e jovens pacientes sequer cheguem a ser tratadas a cada ano.

Um dos principais fatores atribuídos ao diagnóstico tardio da doença se deve ao fato de os sintomas da enfermidade não se diferenciarem dos de outras doenças comuns na infância. Por isso, o conhecimento sobre o câncer é um fator determinante para um diagnóstico seguro e rápido.

É extremamente importante reconhecer os sinais e sintomas encaminhando a criança precocemente para um diagnóstico e para o tratamento adequado em centros especializados. A capacitação dos estudantes e profissionais de saúde em diagnóstico precoce de câncer infantojuvenil, campanhas de conscientização sobre sinais e sintomas da doença, além de uma ampla divulgação sobre a doença entre toda a sociedade, são algumas das principais estratégias possíveis para aproximar as famílias da cura. Ações estas que são protagonizadas e impulsionadas pelo Instituto Ronald McDonald em todo o país.

Desde sua fundação, o Instituto Ronald McDonald mobiliza uma extensa rede de parceiros para o apoio à causa do câncer infantojuvenil e atua em parceria estratégica com instituições fundamentais na definição de diretrizes e estratégias de enfrentamento à enfermidade no país como o Instituto Nacional de Câncer (Inca), a Sociedade Brasileira de Oncologia Pediátrica (Sobope) e a Confederação Nacional das Instituições de Apoio e Assistência à Criança e ao Adolescente com Câncer (CONIACC). Os recursos arrecadados pelas diversas fontes de recursos do Instituto são destinados ao desenvolvimento e coordenação de programas e o apoio a projetos voltados para a melhoria do atendimento integral ao jovem paciente de câncer e seus familiares, aproximando essas famílias da cura da doença.

Programa Casa Ronald McDonald
O Programa Casa Ronald McDonald é um dos principais Programas Globais da Ronald McDonald House Charities e no Brasil é coordenado pelo Instituto Ronald McDonald.

Com o conceito de ser "uma casa longe de casa" para crianças e adolescentes com câncer e seus familiares, que estão em tratamento fora de suas cidades de origem, as Casas Ronald McDonald oferecem gratuitamente hospedagem, alimentação, transporte e suporte psicossocial para as crianças e os jovens pacientes e seus acompanhantes.

Ao se tornar uma Casa Ronald McDonald, a instituição recebe uma licença, uma certificação internacional da Ronald McDonald House Charities que reconhece os mais altos padrões de qualidade de atendimento e garante que o padrão de uma Casa Ronald McDonald seja o mesmo em qualquer lugar do mundo. No Brasil, o Programa Casa Ronald McDonald está presente desde 1994, com a instalação da primeira Casa Ronald McDonald na América Latina e 162º no mundo, na cidade do Rio de Janeiro. Atualmente o Instituto coordena sete unidades em operação no Brasil: Rio de Janeiro, São Paulo Moema e Itaquera, ABC, Jahu, Campinas e Belém.

Programa Espaço da Família
O Programa Espaço da Família faz parte do conjunto de programas globais do Sistema RMHC e tem como princípio tornar menos desgastante o dia a dia das famílias durante o tratamento dentro dos hospitais. O programa oferece conforto e acolhimento dentro das unidades médicas para famílias e pacientes com câncer infantojuvenil.

Dessa forma, o programa concorre para a redução do abandono do tratamento da doença, porque oferece um ambiente com infraestrutura que transformam o momento da espera em um processo menos desgastante para a família, além de ajudar no contato entre a equipe médica e os familiares.

No Brasil, o programa é coordenado pelo Instituto Ronald McDonald, que atua na análise das instituições, além do acompanhamento da implementação do espaço e da obtenção da licença com a RMHC Global com o propósito de garantir os padrões de qualidade e excelência.

Ligações externas

Organizações não governamentais do Brasil
Filantropia

Instituto Ronald McDonald


Kadeau København er en dansk restaurant, beliggende i Wildersgade på Christianshavn i København. Den har siden marts 2013 været tildelt én stjerne i Michelinguiden. I 2018 fik Kadeau stjerne nummer to. Kadeau København blev åbnet i november 2011.

I slutningen af marts 2020 blev Kadeau-koncernen erklæret konkurs, som følge af den verdensomspændende coronapandemi, som i Danmark havde betydet, at restauranter skulle lukke i en periode, for at begrænse smitten.

Historie
Efter at have drevet gourmetrestauranten Kadeau Bornholm siden 2007 gik de to ejere, sommelier Rasmus Kofoed og køkkenchef Nicolai Nørregaard, sammen med Magnus Høegh Kofoed og Theis Brydegaard om at åbne en filial af Kadeau i København. De to sidstnævnte havde arbejdet på Kadeau som henholdsvis restaurantchef og assisterende køkkenchef efter at ejerne siden åbningen på Bornholm havde fået børn og flyttede til København. Restauranten på Bornholm ville fra sommeren 2012 kun have åben i højsæsonen, hvor den københavnske restaurant er lukket ned.

Kadeau København fik lokaler i Sorte Hest på Vesterbrogade i København og åbnede 11. november 2011. Allerede året efter var lokalerne blevet for små, og restauranten blev i oktober 2012 flyttet til Wildersgade på Christianshavn. Samme år var Kadeau blevet kåret til "Årets spisested 2012" af Politiken.

I marts 2013 fik holdet bag Kadeau deres første stjerne i Michelinguiden. Den har de formået at beholde ved de efterfølgende årlige uddelinger, hvor februar 2017 var seneste gang. I 2016 fik også Kadeau Bornholm den første stjerne i den berømte guide.

For tredje gang i restaurantens historie flyttede den i oktober 2015 til nye lokaler. Denne gang dog ikke så langt, da adressen kun skiftede fra Wildersgade 10A til 10B. De nye lokaler havde otte borde med plads til 18-28 gæster, hvor den forrige kunne rumme 50 spisende gæster. Ejerne beholdt dog lokalerne i 10A, og åbnede en bistro med navnet 'Eldorado', der fik Theis Brydegaard som køkkenchef.

19. februar 2018 fik Kadeau København for første gang to stjerner i Michelinguiden.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Kadeau Københavns officielle hjemmeside
 Kadeau Københavns profil på Michelinguidens hjemmeside

Værtshuse og spisesteder i København
Danske restauranter med Michelin-stjerne
Danske virksomheder etableret i 2011
Christianshavn
Ophørt i 2020

Kadeau København


Kaffir har flere betydninger:
 Kaffir - arabisk nedsættende ord for vantro.
 Kaffer (raceterm) - nedsættende raceterm.
 Kafir - gammel betegnelse for indbygger i Kafiristan, den nuværende afghanske provins Nuristan.

Kaffir (flertydig)


Biserica "Adormirea Maicii Domnului" din Livezile, județul Alba, datează din anul 1611.. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI 2015: .

Istoric și trăsături
Prima datare poate fi stabilită în secolul al XVI-lea, de-a lungul timpului biserica suferind distrugeri și modificări. La 1848, lăcașul de cult a fost incendiat, ulterior fiindu-i adăugat pridvorul cu arcade. Este un monument original, caracterizat prin masivitate, sobrietate și bogăție ornamentală, caracteristice renascentismului transilvănean.

Ușa care desparte pronaosul de naos, poate fi datată conform inscripției prezente: "1765, această sfântă ușă o au făcut, cu toată cheltuiala Man Macarie, o au zugrăvit Man Sântion, de pomană".

Interiorul bisericii nu este împodobit, dar nu este exclusă existența unui strat de pictură mai veche, prezența unor meșteri zugravi fiind dovedită documentar: Man Sântion era din Livezile, iar Man Gheorghe, fiul lui Iacov din Rășinari, a locuit aici peste două decenii.
.

Note

Vezi și
 Livezile, Alba

Imagini din exterior

Monumente istorice din județul Alba
Biserici cu hramul Sfânta Maria
Biserici din secolul al XVII-lea din România

Biserica „Adormirea Maicii Domnului” din Livezile