Kriptografi, kriptoloji ya da şifreleme, (Eski Yunancadan: κρυπτός, romanlaştırılmış: kryptós "gizli, saklı" ve γράφειν graphein, "yazma" veya -λογία -logia, "çalışma") okunabilir durumdaki bir verinin içerdiği bilginin istenmeyen taraflarca anlaşılamayacak bir hale dönüştürülmesinde kullanılan yöntemlerin tümüdür. Kriptografi bir matematiksel yöntemler bütünüdür ve önemli bilgilerin güvenliği için gerekli gizlilik, aslıyla aynılık, kimlik denetimi, ve asılsız reddi önleme gibi şartları sağlamak amaçlıdır. Bu yöntemler, bir bilginin iletimi esnasında ve saklanma süresinde karşılaşılabilecek aktif saldırı ya da pasif algılamalardan bilgiyi –dolayısıyla bilginin göndericisi, alıcısı, taşıyıcısı, konu edindiği kişiler ve başka her türlü taraf olabilecek kişilerin çıkarlarını da– koruma amacı güderler.

Bilgi güvenliği kavramları
Bir bilginin güvenli olarak iletileceğinden ya da elde edilmiş bir bilginin güvenli bir şekilde elde edilmiş olduğundan bahsedilebilmesi için, kullanılan iletişim sistemlerinin sahip olması beklenebilecek bazı güvenlik kavramları vardır:

 Gizlilik (privacy/confidentiality): Bilgiyi görme yetkisi olanlar dışındaki herkesten gizli tutmak.
 Kimlik denetimi (authentication/identification): İletimi gerçekleştirilen bir mesajın göndericisinin gerçekten gönderen kişi olduğu garantisi.
 Bütünlük ya da aslıyla aynılık (integrity): Bütünlük bir bağlantının tamamı ya da tek bir veri parçası için, mesajın gönderildiği gibi olduğuna, üzerinde hiçbir değişiklik, ekleme, yeniden düzenleme yapılmadığı garantisi.
 Reddedilmezlik (non-repudiation): Göndericinin ondan gelen mesajı inkâr edememesi (böylece bir mesaj gönderildiğinde alıcı göndericinin mesajı gönderdiğini ispatlayabilir).
 Erişim kontrolü (access control): İzinsiz kişi ya da uygulamaların erişmemeleri gereken kaynaklara erişemeyecekleri garantisi (ağ güvenliği bağlamında, erişim kontrolü, ana bilgisayar sistemlerine erişimleri kontrol etme ve limitlendirme yetisidir. Bu kontrolü başarmak için, erişimi kazanmaya çalışan her varlık ilk olarak tanımlanmalı veya doğrulanmalıdır. Erişim kontrolü servisleri kimlik denetimi yapılmış varlıkların kaynaklara ancak kendilerine izin verilen şekilde erişebilecekleri garantisini vermekle yükümlüdür).

Bu temel kavramlar dışında zaman bilgisi, tanıklık, anonymity (kimliği gizlilik, meçhullük), sahiplik, sertifikalandırma (tescil), imzalama gibi kavramlardan da bahsedilebilir.

Kriptografik sistemlerin esasları
Esas kelimesi ile bir kriptografik sistem içerisinde kullanılan temel işlevlerden bahsedilmektedir. Bir kriptografik sistem, bilgi güvenliğini sağlamak için bir araya getirilmiş birçok küçük yöntemler bütünlüğü olarak görülebilir. Bu yöntemler yapıları itibarı ile üç ana grupta incelenebilirler:

 Anahtarsız şifreleme
 Gizli anahtarlı şifreleme
 Açık anahtarlı şifreleme

Kriptografik protokoller
Kriptografi sadece bilgi saklaması ve aktarması problemine güvenli bir çözüm aramaktan ibaret değildir. Elektronik imza, elektronik para ve elektronik seçim gibi farklı kullanım alanları da bulunmaktadır. Bu problemlere çözüm getiren protokoller, bahsi geçen şifreleme sistemlerine ek olarak, "kriptografik temel taşları" diyebileceğimiz yöntemler kullanmaktadır. Bunlardan bazıları şunlardır:

 Sır Paylaşımı
 Sıfır Bilgi Ispatları
 Kör İmzalar

Kriptolojinin tarihçesi
Kriptoloji çok eski çağlardan beri insanoğlu tarafından kullanılmaktadır. Bu tarihçeye kısaca bakacak olursak:

 MÖ 1900 dolaylarında bir Mısırlı kâtip yazdığı kitabelerde standart dışı hiyeroglif işaretleri kullandı.
 MÖ 60-50 Julius Caesar (MÖ 100-44 ) normal alfabedeki harflerin yerini değiştirerek oluşturduğu şifreleme yöntemini devlet haberleşmesinde kullandı. Bu yöntem açık metindeki her harfin alfabede kendisinden 3 harf sonraki harfle değiştirilmesine dayanıyordu.
 725-790 Abu Abd al-Rahman al-Khalil ibn Ahmad ibn Amr ibn Tammam al Farahidi al-Zadi al Yahmadi, kriptografi hakkında bir kitap yazdı (Bu kitap kayıp durumdadır). Kitabı yazmasına ilham kaynağı olan, Bizans imparatoru için Yunanca yazılmış bir şifreli metni çözmesidir. Abu Abd al-Rahman, bu metni çözmek için ele geçirdiği şifreli mesajın başındaki açık metni tahmin etme yöntemini kullanmıştır.
 1000 - 1200 Gaznelilerden günümüze kalan bazı dokümanlarda şifreli metinlere rastlanmıştır. Bir tarihçinin dönemle ilgili yazdıklarına göre yüksek makamlardaki devlet görevlilerine yeni görev yerlerine giderken şahsa özel şifreleme bilgileri (belki şifreleme anahtarları) veriliyordu.
 1586 Blaise de Vigenère(1523-1596) şifreleme hakkında bir kitap yazdı. İlk kez bu kitapta açık metin ve şifreli metin için otomatik anahtarlama yönteminden bahsedildi. Günümüzde bu yöntem hala DES CBC ve CFB kiplerinde kullanılmaktadır.
 1623'de Sir Francis Bacon, 5-bit ikili kodlamayla karakter tipi değişikliğine dayanan stenografı geliştirdi.
 1854 : Charles Wheatstone arkadaşı Lyon Playfair'in adını koyduğu Playfair şifresini tasarlamıştır.
 1790'da Thomas Jefferson, Strip Cipher makinesini geliştirdi. Bu makineyi temel alan M-138-A, ABD donanmasının 2.Dünya savaşında da kullandı.
 1917'de Joseph Mauborgne ve Gilbert Vernam mükemmel şifreleme sistemi olan "one-time pad"'i tasarladılar.
 1920 ve 1930'larda FBI içki kaçakçılarının haberleşmesini çözebilmek için bir araştırma ofisi kurdu.
 William Frederick Friedman, Riverbank Laboratuvarlarını kurdu, ABD için kripto analiz yaptı, 2. Dünya savaşında Japonlar'ın Purple Machine şifreleme sistemini çözdü.
 II. Dünya savaşında Almanlar Arthur Scherbius tarafından icat edilmiş olan Enigma makinasını kullandılar. Bu makine Alan Turing ve ekibi tarafından çözüldü.
 1970'lerde Horst Feistel (IBM) DES'in temelini oluşturan Lucifer algoritmasını geliştirdi.
· 1976'da DES (Data Encryption Standard), ABD tarafından FIPS 46(Federal Information Processing Standard) standardı olarak açıklandı.
 1976 Whitfield Diffie ve Martin Hellman Açık Anahtar sistemini anlattıkları makaleyi yayınladılar.
 1978'de Ronald L. Rivest, Adi Shamir ve Leonard M. Adleman: RSA algoritmasını buldular.
 1985'te Neal Koblitz ve Victor S.Miller ayrı yaptıkları çalışmalarda eliptik eğri kriptografik (ECC) sistemlerini tarif ettiler.
 1990'da Xuejia Lai ve James Massey: IDEA algoritmasını buldular.
 1991'de Phil Zimmerman: PGP sistemini geliştirdi ve yayınladı.
 1995'te SHA-1 (Secure Hash Algorithm) özet algoritması NIST tarafından standart olarak yayınlandı.
 1997'de ABD'nin NIST (National Institute of Standards and Technology) kurumu DES'in yerini alacak bir simetrik algoritma için yarışma açtı.
 2001'de NIST'in yarışmasını kazanan Belçikalı Joan Daemen ve Vincent Rijmen'e ait  Rijndael algoritması, AES (Advanced Encryption Standard) adıyla standart haline getirildi.

Ayrıca bakınız

 Kriptografi hukuku
 Kriptografik algoritmalar
 Kriptografik ilkeller
 Kriptografik özet fonksiyonu

Kaynakça

Kamu Sertifikasyon Merkezi TÜBİTAK UEKAE Açık Anahtar Altyapısı Eğitim Kitabı'ndan
Şifrelerin matematiği : Kriptografi, Canan Çimen, Sedat Akleylek, Ersan Akyıldız

 *
Bankacılık teknolojisi
Matematik bilimi meslekleri

Kriptografi


An Carex hookeriana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Chester Dewey. An Carex hookeriana in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex hookeriana


Lisa Eckhart, de son nom civil Lisa Lasselsberger, (née le  à Leoben, en Styrie) est une cabarettiste, slameuse et écrivaine autrichienne.

Biographie

Origine et formation
Lisa Lasselsberger grandit d'abord à Sankt Peter-Freienstein chez ses grands-parents, sa mère étudiant encore. À l'âge de six ans, elle rejoint ensuite ses parents à Graz. En 2009, elle y obtient sa maturité au lycée Liebenau, avant d'étudier la germanistique et la slavistique à la Sorbonne-Nouvelle à Paris. Après avoir enseigné un an à Londres, elle achève un master à l'Université libre de Berlin. Sa première thèse de master sur la féminité et le national-socialisme d'après le journal de Joseph Goebbels (Weiblichkeit und Nationalsozialismus, ausgehend von Joseph Goebbels' Tagebüchern) se voit refusée tandis que la seconde sur la figure du Diable dans la littérature germanophone est acceptée. Après ses études, elle s'investit dans le slam, participant au séminaire du germaniste Reinhart Meyer-Kalkus à l'Université de Potsdam sur le sujet.

Son nom de scène, Eckart, est celui de son père. Elle est naturellement germanophone, mais aussi francophone, russophone et anglophone.

Parcours artistique

En 2015, elle remporte le concours autrichien de slam mais perd de peu son équivalent allemand face au vainqueur Jan Philipp Zymny.

La même année, elle commence son spectacle solo de cabaret Als ob Sie Besseres zu tun hätten pour lequel elle reçoit le prix autrichien du cabaret.

En 2016, elle intervient sur Bayrischer Rundfunk ainsi que sur ORF1, puis, à partir de 2017, sur ORF2 et sur WDR.

En 2018, elle commence son second spectacle Die Vorteile des Lasters ("les avantages du vice"). En 2019, elle participe très régulièrement à l'émission de cabaret hebdomadaire de l'ARD nuhr im Ersten.

Présenté en 2020, son livre Omama est un succès de librairie mais est relativement mal accueilli par la critique.

Festival Harbour Front
En , le Spiegel rapporte l'annulation de la venue de Lisa Eckart au festival de littérature hambourgeois Harbour Front. Les organisateurs de l'évènement "ne pourraient pas garantir la sécurité des visiteurs et de l'artiste" en raison de protestations quant à sa venue dans un quartier "notablement très à gauche". La maison d'édition d'Eckart informe les organisateurs que celle-ci refuse de tenir ses conférences en distanciel.

L'écrivain Sasha Reh proteste contre cet état de fait en annulant sa propre conférence dans cet évènement "qui ne se positionne pas clairement pour le droit à la liberté artistique et à la liberté d'expression, même lorsqu'il y a des contestations". Dans une lettre ouverte, la présidente de la section allemande de PEN International Regula Venske va plus loin et compare l'hostilité rencontrée par la cabarettiste à celle à laquelle Erich Marie Remarque fit face lors de la publication d'A l'Ouest, rien de nouveau.

À la suite de l'incident, l'image de l'écrivaine est utilisé par le groupe Alternative für Deutschland de la Hesse, mouvance politique dont Lisa Eckert se distance catégoriquement.

Ultérieurement, les présumées menaces relatives à sa venue au festival hambourgeois ont été révélées fausses ce qui vaudra à l'entière polémique le qualificatif de "débat fantôme" dans le Zeit.

Critiques
Les polémiques autour de l'artiste remontent à son spectacle satirique Die Heilige hat BSE (« la vache sacrée a la vache folle »), accusé d'antisémitisme. En effet, elle y pose la question rhétorique suivante "Que doit-on faire lorsque les intouchables commencent à toucher d'autres gens?", faisant référence aux accusations de viols touchant des personnalités juives (Harvey Weinstein, Roman Polansky), noires (Bill Cosby, Morgan Freeman) et homosexuelles (Kevin Spacey). Il s'agirait du "cauchemar érotique du politiquement correct".

Le , les propos d'Eckart font encore polémique lorsqu'elle déclare: « Pourquoi, en humour, les Juifs ont-ils deux longueur d'avance sur les femmes ? » (en allemand, « longueur d'avance » se dit « Nasenlänge » soit littéralement « longueur de nez ») Sa blague est qualifiée d'antisémite par certains médias.

Distinctions
 2014 : Annenstrasse-Weibsbilder-Preis 2014
 2016 : Prix du cabaret autrichien
 2017 : Freistädter Frischling
 2017 : Berliner Bär
 2017 : Prix Panthéon
 2017 : Prix du cabaret allemand
 2018 : Prix du cabaret allemand
 2018 : Prix du cabaret hessien
 2019 : Salzburger Tier
 2020 : Sprachwahrer des Jahres
 2020 : Leipziger Löwenzahn

Notes et références

Liens externes

Chanteuse autrichienne
Nom de scène
Naissance en septembre 1992
Pages avec des traductions non relues

Lisa Eckhart


James Pinckney Henderson (March 31, 1808 – June 4, 1858) was an American and Republic of Texas lawyer, politician, and soldier, and the first governor of the State of Texas.

Early years
He was born in Lincolnton, North Carolina, on March 31, 1808, to Lawson Henderson and his wife, Elizabeth Carruth Henderson. His birthplace Woodside, was listed on the National Register of Historic Places in 1973. After graduating from Pleasant Retreat Academy, Henderson enrolled as a law student at the University of North Carolina. Upon his graduation, he studied 18 hours a day to pass his bar examination, and was admitted to the North Carolina State Bar in 1829.

Military service and move to Texas
After becoming a lawyer, Henderson served in the North Carolina militia, rising to colonel. In 1835, Colonel Henderson moved to Canton, Mississippi, where he opened a law practice. He enslaved people.

His attention soon turned to Texas' struggle against Mexico. Henderson began making speeches to raise money and an army to go to the aid of the Texas cause. Henderson and several volunteers traveled to Texas hoping to participate in the fight for independence. By the time the group arrived in June 1836,  many major events had already occurred. The Texas Declaration of Independence had already been signed on March 2,  and  David G. Burnet was elected interim President of the new Republic of Texas on March 10. The Alamo had fallen on March 6, and Sam Houston had been victorious on April 21 at the Battle of San Jacinto. On May 14, 1836, Antonio López de Santa Anna has signed the Treaties of Velasco agreeing to withdraw his troops from Texas.  Interim President Burnet commissioned Henderson as a brigadier general in the Texas Army, with orders to return to North Carolina to raise troops to serve in Texas. This Henderson did at his own expense.

Government service in the Republic
Sam Houston became President of the Republic of Texas on September 5, 1836, and appointed Henderson the republic's attorney general. In December of that same year, Henderson was named by Houston to replace recently deceased Stephen F. Austin as secretary of state for the republic. In early 1837, Houston decreed Henderson as minister from the Republic of Texas to France at the Tuileries Palace and to England at the Court of St. James's. During his tenure as minister, he was successful in securing the recognition of the independence of the Republic of Texas and negotiated trade agreements with both countries.

Governor of Texas, war with Mexico, United States Senator
In 1840, Henderson returned to Texas and set up a private law practice in San Augustine. He was sent to Washington, DC, in 1844 to work in coordination with Isaac Van Zandt to secure the annexation of Texas to the United States. Although the annexation treaty was signed, it was rejected by the United States Senate; Henderson was recalled to Texas. An annexation treaty approved the United States Senate was finally passed on December 29, 1845.

In preparation for anticipated statehood, the Texas gubernatorial election, 1845, elected Henderson as its first governor. He took office on February 19, 1846. When the Mexican–American War broke out in April of that year, Henderson took a leave of absence as governor to command a Texas volunteer cavalry division. He served with the rank of major general under Zachary Taylor. He returned home to resume his duties as governor but did not run for a second term. He later served in the United States Senate from November 9, 1857, until his death on June 4, 1858.

Personal life and death

Henderson met his future wife, Frances Cox, when he represented the Republic of Texas as a minister to France and England. Cox was born in Philadelphia, Pennsylvania, and educated in Europe. She was a multilingual literary translator. On October 30, 1839, they were wed at St George's, Hanover Square. In 1840, the new couple established a residence and law office in San Augustine, Texas. The couple had five children: daughters Martha, Fanny, and Julia lived to adulthood.

Henderson died in Washington, D.C., in 1858 while serving as a senator for the State of Texas. He is buried at the Texas State Cemetery. After his death during the Civil War years, his widow and daughters moved to Europe. Martha died at age 18. Fanny married into the Austrian aristocracy. Julia married an American sugar plantation owner. Frances Cox Henderson died in 1897 and is buried at Rosedale Cemetery in New Jersey, where she lived with daughter Julia and son-in-law Edward White Adams.

Legacy
Henderson County, which was established in 1846, and the city of Henderson, founded in 1843 in Rusk County, are named in his honor.  James Pinckney Henderson Elementary School, in Houston, is named for him.

See also
List of United States Congress members who died in office (1790–1899)

References

External links
Congressional Biographical Directory
Handbook of Texas Online

1808 births
1858 deaths
People from Lincolnton, North Carolina
American people of Scottish descent
Democratic Party United States senators from Texas
Governors of Texas
Democratic Party governors of Texas
North Carolina lawyers
Mississippi lawyers
Texas lawyers
People from Marshall, Texas
People from San Augustine, Texas
19th-century American politicians
University of North Carolina School of Law alumni
United States senators who owned slaves

J. Pinckney Henderson


Alina Henadseuna Talaj (, engl. Transkription Alina Talay; * 14. Mai 1989 in Orscha) ist eine belarussische Hürdenläuferin, die sich auf die 100-Meter-Distanz spezialisiert hat.

Sportliche Laufbahn
Bei den Europameisterschaften 2010 in Barcelona erreichte sie das Halbfinale, wurde dort aber disqualifiziert. Über 60 m Hürden wurde sie bei den Halleneuropameisterschaften 2011 in Paris Fünfte und gewann bei den Hallenweltmeisterschaften 2012 in Istanbul Bronze.

Bei den Europameisterschaften in Helsinki gewann sie die ursprünglich Silbermedaille, jedoch wurde ihr die Goldmedaille 2015 zuerkannt, da die Siegerin, Nevin Yanit wegen Dopings disqualifiziert wurde. Bei den Olympischen Spielen kurz danach in London erreichte sie in neuer persönlicher Bestzeit das Halbfinale. Im März 2015 gewann sie bei den Halleneuropameisterschaften im tschechischen Prag die Goldmedaille im 60-Meter-Hürdenlauf.

Bei den Weltmeisterschaften 2015 in Peking errang sie über 100 m Hürden die Bronzemedaille. 2016 gewann sie bei den Europameisterschaften in Amsterdam die Silbermedaille. Bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften 2017 gelang es ihr nicht, ihren Titel von Prag ein weiteres Mal zu verteidigen, gewann aber die Silbermedaille hinter der Deutschen Cindy Roleder. Bei den Europameisterschaften 2018 in Berlin erreichte Talaj den Finallauf, wo sie aber disqualifiziert wurde.

Persönliche Bestzeiten
 60 m Hürden (Halle): 7,85 s, 6. März 2015, Prag
 100 m Hürden: 12,41 s (+0,5 m/s), 31. Mai 2018, St. Pölten

Weblinks

Einzelnachweise

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
100-Meter-Hürdenläufer (Belarus)
Europameister (100-Meter-Hürdenlauf)
Olympiateilnehmer (Belarus)
Universiadeteilnehmer (Belarus)
Teilnehmer der Sommer-Universiade 2013
Sowjetbürger
Belarusse
Geboren 1989
Frau

Alina Talaj


La profundidad ortográfica de una ortografía indica en qué medida difiere de una correspondencia uno a uno entre letras y fonemas.

Las ortografías profundas son sistemas de escritura que no tienen una correspondencia uno a uno entre los sonidos (fonemas) y las letras (grafemas) que los representan. Las ortografías poco profundas tienen una correspondencia uno a uno entre fonemas y grafemas, y la ortografía de sus palabras es muy consistente. En ocasiones a las ortografías poco profundas también se las denomina ortografías fonéticas.

En lenguajes con ortografías relativamente profundas, como el inglés, francés, chino, árabe o hebreo, los nuevos lectores se encuentran con una dificultad añadida para aprender a descifrar las palabras. Debido a ello, los niños tardan más en aprender a leer.

En lenguajes con ortografías relativamente poco profundas, como el esperanto, euskera, italiano o finés, los nuevos lectores tienen menos problemas para aprender a descifrar las palabras. Debido a ello, los niños tardan relativamente poco en aprender a leer. Los sistemas de escritura fonética del japonés (hiragana y katakana) son otro ejemplo de ortografías poco profundas, aunque el japonés también utiliza logogramas (kanji), que son significativamente más complicados, y requieren de un mayor estudio para ser dominados.

Bosch et ál. consideran que la profundidad ortográfica está formada por al menos dos componentes. Por un lado está la complejidad de relacionar grafemas con fonemas, es decir, cuán difícil es convertir cadenas de grafemas (palabras escritas) a cadenas de fonemas (palabras pronunciadas). Por otro lado está la diversidad de grafemas, y la complejidad de determinar los grafemas que forman una palabra (análisis de grafemas), es decir, cómo asociar a una transcripción fonética su homólogo ortográfico.

Marjou X. utiliza un Red neuronal artificial para  clasificar 15 orthographías con respecto a su nivel de transparencia. Entre las ortografías probadas, la ortografía francesa era la más opaca con respecto a la escritura (es decir, a dirección de fonemas a grafemas) y la ortografía inglesa era la más opaca con respecto a la lectura (es decir, a la dirección de grafemas a fonemas).

Referencias

Ortografía

Profundidad ortográfica


Der Briefmarken-Jahrgang 1966 der Deutschen Post der DDR wurde 1966 durch die Deutsche Post der DDR emittiert. Wie im Vorjahr kam eine Blockausgabe an die Schalter, 6 Marken gelangten als Zusammendrucke zur Ausgabe, und es erschien die zweite Kleinbogenausgabe der DDR-Post.

Zum Jahrgang gehörten insgesamt 77 Sondermarken, 1 Block und 1 Kleinbogen mit insgesamt 85 Motiven. Der Ausgabeumfang erhöhte sich etwas gegenüber dem Vorjahr (1965: 69 Sondermarken, davon 4 in zwei Briefmarkenblocks). Bei 5 Sondermarken musste ein Zuschlag von 5 oder 10 Pfennigen (insgesamt 0,30 Mark) bezahlt werden. Am Jahresende wurde ein im Vergleich zur Vorausgabe von 1962 leicht verändertes Markenheftchen mit 5 und 10 Pf-Werten der Dauermarkenserie Walter Ulbricht im Gesamtwert von 2 Mark ausgegeben. Der Nominalwert der Ausgaben (einschließlich des Markenheftchens) betrug 21,35 Mark.

Seit 1955 wurden bei den meisten Sonderbriefmarkensätzen in der Regel ein Wert sowie fast alle Blocks und die ab 1962 erschienenen Kleinbogenausgaben in deutlich reduzierter Auflage gedruckt. Diese sogenannten Werte in geringer Auflage waren, abgesehen von einer in der Regel auf zwei Stück pro Postkunde begrenzten Abgabe am ersten Ausgabetag und am ersten Tag nach Ablauf der Abholfrist, nur mit einem Sammlerausweis an den Postschaltern oder über einen zu beantragenden Direktbezug bei der Versandstelle der Deutschen Post in Berlin erhältlich. In diesem Markenjahr betrug die Auflagenhöhe dieser Werte zwischen 1 300 000 Stück und 1 500 000 Stück. Block und Kleinbogen wurden in einer etwas erhöhten Auflage von 2 Mill. Stück gedruckt.

Drei Ausgaben, 10 Jahre NVA, Internationale Mahn- und Gedenkstätten und Blutspendewesen, wurden noch auf Papier mit dem Wasserzeichen Nr. 3 (DDR um Kreuzblume) gedruckt; bei allen übrigen Marken kam wasserzeichenloses Papier zur Verwendung.

Alle Briefmarken-Ausgaben seit 1964 sowie die 2-Mark-Werte der Dauermarkenserie Präsident Wilhelm Pieck, die Flugpostmarken von 1957 und die bereits seit 1961 erschienene Dauermarkenserie Staatsratsvorsitzender Walter Ulbricht waren ursprünglich unbegrenzt frankaturgültig. Mit der Wiedervereinigung verloren alle Marken nach dem 2. Oktober 1990 ihre Gültigkeit.

Besonderheiten
 Sondermarken
Ab 1966 kamen die Marken zur Leipziger Messe wieder als zweiwertige Sätze an die Schalter. Die seit 1961 erstmals im Emissionsprogramm der DDR-Post vertretenen Kosmosmotive erhielten in diesem Jahr nur einen Wert zur weichen Mondlandung von Luna 9 als Zugang. Vier Sportausgaben mit insgesamt 12 Werten würdigten in der DDR durchgeführte Weltmeisterschaften im Rennrodeln, Fallschirmspringen, Kanurennsport und Gewichtheben, womit erneut postalisch die Vorzugsstellung, die der Leistungssport in der DDR innehatte, hervorgehoben wurde. Um das kulturelle Leben der sorbischen Minderheit in der DDR philatelistisch zu würdigen, erschienen zwei Werte zum Gedenken an den 1816 geborenen Verleger und Wissenschaftler Jan Arnošt Smoler. Sodann war der 900. Jahrestag der Wartburg, auf der Luther die Bibelübersetzung ins Deutsche anfertigte, Anlass für einen dreiwertigen Satz. Den Bogen mit kulturhistorischen Themen rundete eine Ausgabe mit Kunstwerken des Vorderasiatischen Museums in Berlin ab.

Motivsammler wurden u. a. mit den Ausgaben IGA Erfurt, Volkstrachten in der DDR (II), Zierfische und Geschützte heimische Pflanzen bedacht. Für Märchenliebhaber kam im Dezember 1966 ein Kleinbogen mit Motiven aus Grimms Märchen Tischlein deck dich an die Schalter und eröffnete eine zunächst bis 1978 reichende Kleinbogenserie mit Märchenmotiven, die 1984 und 1985 noch zwei Nachläufer fand. Der beliebte Weihnachtskleinbogen selbst – ab 1979 mit unterschiedlichsten Weihnachtsmotiven gestaltet – sollte sich als Konstante im Emissionsprogramm der Deutschen Post der DDR bis zum letzten vollständigen Jahrgang im Jahr 1989 erweisen. Nur 1969 und 1970 kam der Märchenkleinbogen bereits im März an die Postschalter.

Mehrwertige Ausgaben erschienen zum 20. Jahrestag der SED-Gründung, zu den Internationalen Brigaden im Spanischen Bürgerkrieg, der vor 30 Jahren begonnen hatte, und zum 10. Jahrestag der Gründung der NVA, womit sich das politische Selbstverständnis der DDR auch im Markenbild widerspiegelte. Dies traf auch auf den einzigen Block des Markenjahres zum 50. Jahrestag der Reichskonferenz der Spartakusgruppe zu. Nach dem Wert "Hilfe für Vietnam" im Vorjahr erschien nun die erste Zuschlagmarke der, mit Unterbrechungen, bis 1979 reichenden Serie "Unbesiegbares Vietnam", die den Solidaritätsgedanken der DDR mit dem im Vietnamkrieg kämpfenden südostasiatischen Land auch in materieller Hinsicht dokumentierte, da der Zuschlagserlös für Hilfsgüter bestimmt war. Fortgesetzt wurde die 1963 begonnene und bis 1989 mit zumeist jeweils einem Wert laufende Serie "Internationale Mahn- und Gedenkstätten". Die fast ausschließlich verwendeten Portostufen von 25 und, ab 1974, 35 Pfennigen dienten der Frankatur von Postkarten und einfachen Briefen im internationalen Verkehr, so dass mit den Ausgaben auch postalisch die antifaschistische Staatsdoktrin der DDR im Ausland demonstriert werden sollte.
 Dauermarken
Aufgrund der Änderung der DDR-Währungsbezeichnung in "MDN" (Mark der Deutschen Notenbank) wurde das Markenheftchen der Ulbricht-Dauerserie mit 8 Werten zu 5 Pfennig und 16 Werten zu 10 Pfennig Pf-Werten nunmehr mit dem Deckelaufdruck "2,- MDN" und veränderten Werbeeindrucken verkauft.

Liste der Ausgaben und Motive

Anmerkungen

Literatur
 Michel-Katalog Deutschland-Spezial 1999, München, Schwaneberger Verlag 1999, ISBN 3-87858-132-7
 DDR-Universalkatalog; Herausgegeben von Peter Fischer, Frithjof Skupin und Wolfgang Gudenschwager; Verlag: Transpress, Verlag für Verkehrswesen ISBN 3-344-00001-2

Siehe auch
 Raumfahrt auf Briefmarken der Deutschen Post der DDR
 Briefmarkenblocks der Deutschen Post der DDR
 Briefmarken-Jahrgang 1966 der Deutschen Bundespost
 Briefmarken-Jahrgang 1966 der Deutschen Bundespost Berlin

Weblinks

Liste (Philatelie)
Ersterscheinung 1966
1966


An Pterostylis torquata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Lloyd Jones. An Pterostylis torquata in nahilalakip ha genus nga Pterostylis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha New South Wales. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pterostylis

Pterostylis torquata


pianissimo er en kortfilm instrueret af Stefan Olsen efter manuskript af Stefan Olsen.

Handling
filmen handler om en ung mand der vil begå et bankkup. det er bare ikke helt så nemt som han troede.

Referencer

Eksterne Henvisninger

Danske film fra 2004

Kortfilm fra Danmark

Pianissimo (film fra 2004)


Tito–Stalin-konflikten, eller den jugoslaviske–sovjetiske konflikt (ofte kendt ved det engelske udtryk, The Tito-Stalin Split), var en konflikt mellem lederne af SFR Jugoslavien og Sovjetunionen, som resulterede i Jugoslaviens bortvisning fra det kommunistiske informationsbureau (Kominform) i 1948. Dette blev begyndelsen på Informbiro-perioden, der var kendetegnet ved dårlige forhold mellem de to lande, samt Titos hårde undertrykkelse af stalinister og andre dissidenter i Jugoslavien. Perioden varede frem til 1955, efter Stalins død, hvorefter både forholdet mellem de to lande, samt de interne forhold i Jugoslavien, gradvist blev forbedret.

I Sovjetunionen blev konflikten udlagt som værende på grund af Jugoslaviens illoyalitet overfor Sovjetunionen, mens det i Jugoslavien (og Vesten) blev sagt at være Josip Broz Titos nationale stolthed og afvisning af at underkaste sig Josef Stalins ønske om at gøre Jugoslavien til en sovjetisk satellitstat. Nogle historikere mener at konflikten i virkeligheden skyldtes, at Stalin blev opmærksom på Titos planer om, i fællesskab med Bulgarien, at absorbere Albanien og Grækenland i Jugoslavien, og derigennem få en magtfuld østeuropæisk blok helt udenfor Moskvas kontrol.

Referencer

Jugoslavien
Sovjetunionen under den kolde krig

Tito-Stalin-konflikten


Kenneth Malcolm Dye (January 16, 1936 – September 5, 2023) was a Canadian accountant and the Auditor General of Canada from 1981 to 1991.

Early life
Dye was trained as a chartered accountant at Simon Fraser University, and articled as a clerk with the firm of Grant Thornton Chartered Accountants in British Columbia. He graduated with his MBA in 1971.

During his term as Auditor General, Dye reorganized the office to take advantage of new technologies, assisted the governments of China, Australia and Russia in developing their own government auditing bodies.

Upon leaving office in 1991, Dye served as president of the Worker's Compensation Board of BC.

From 2004 to 2013, Dye was senior vice-president of the Cowater Accountability Group, a subsidiary of Cowater International Inc. Dye was also the secretary and treasurer of Canadian Council on Smoking and Health (CCSH).

Dye died on September 5, 2023, at the age of 87.

References

1936 births
2023 deaths
20th-century Canadian civil servants
Canadian auditors
Simon Fraser University alumni

Kenneth M. Dye


Whakatāne ( , ) is a town located in the Bay of Plenty Region in the North Island of New Zealand,  east of Tauranga and  northeast of Rotorua. The town is situated at the mouth of the Whakatāne River. The Whakatāne District is the territorial authority that encompasses the town, covering an area to the south and west of the town, excluding the enclave of Kawerau District.

Whakatāne has an urban population of , making it New Zealand's 33rd-largest urban area and the Bay of Plenty's third-largest urban area, after Tauranga and Rotorua. Another  people live in the rest of the Whakatāne District. Around 42% of the population identify as having Māori ancestry, and 66% as having European/Pākehā ancestry, compared with 17% and 72% nationally (some people identify with multiple ethnicities).

Whakatāne is part of the parliamentary electorate of East Coast, currently represented by Kiri Allan of the New Zealand Labour Party. The town is the main urban centre of the eastern Bay of Plenty sub-region, which includes Whakatāne, Kawerau, and Ōpōtiki, stretching from Otamarakau in the west to Cape Runaway in the northeast and Whirinaki in the south. Whakatāne is also the seat of the Bay of Plenty Regional Council, which was chosen as a compromise between the region's two larger cities, Tauranga and Rotorua.

History and culture

Māori occupation
The site of the town has long been populated. Māori pā (Māori fortified village) sites in the area date back to the first Polynesian settlements, estimated to have been around 1200 CE. According to Māori tradition Toi-te-huatahi, later known as Toi-kai-rakau, landed at Whakatāne about 1150 CE in search of his grandson Whatonga. Failing to find Whatonga, he settled in the locality and built a pa on the highest point of the headland now called Whakatāne Heads, overlooking the present town. Some 200 years later the Mātaatua waka landed at Whakatāne.

The Maori name  is reputed to commemorate an incident occurring after the arrival of the Mataatua. The men had gone ashore and the canoe began to drift. Wairaka, a chieftainess, said "Kia whakatāne au i ahau" ("I will act like a man"), and commenced to paddle – something that women were not allowed to do. With the help of the other women, the canoe was saved. Wairaka's efforts are commemorated by a bronze statue of her at the mouth of the Whakatāne River, which was installed in 1965.

The region around Whakatāne was important during the New Zealand Wars of the mid-19th century, particularly the Völkner incident. Its role culminated in 1869 with raids by Te Kooti's forces and a number of its few buildings were razed, leading to an armed constabulary being stationed above the town for a short while. Whakatāne beach heralded a historic meeting on 23 March 1908 between Prime Minister Joseph Ward and the Māori prophet and activist Rua Kenana Hepetipa. Kenana claimed to be Te Kooti's successor.

European settlement

The town was a notable shipbuilding and trade centre from 1880 and with the draining of the Rangitāiki swamp into productive farmland from 1904, Whakatāne grew considerably. In the early 1920s, it was the fastest-growing town in the country for a period of about three years and this saw the introduction of electricity for the first time. The carton board mill at Whakatāne began as a small operation in 1939 and continues operating to this day.

The Whakatāne River once had a much longer and more circuitous route along the western edge of the Whakatāne urban area, having been significantly re-coursed in the 1960s with a couple of its loopier loops removed to help prevent flooding and provide for expansion of the town. Remnants of the original watercourse remain as Lake Sullivan and the Awatapu lagoon. The original wide-span ferro-concrete bridge constructed in 1911 at the (aptly named) Bridge Street was demolished in 1984 and replaced by the Landing Road bridge.

Whakatāne has in recent years benefited from its relative dominance over numerous smaller and less prosperous towns surrounding it, such as Te Teko (affectionately known as 'Texas') and Waimana, and its popularity as a retirement and lifestyle destination.

Mataatua Declaration
The 'First International Conference on the Cultural and Intellectual Property Rights of Indigenous Peoples' was held in Whakatāne from 12 to 18 June 1993. This resulted in the Mataatua Declaration on Cultural and Intellectual Property Rights of Indigenous Peoples', commonly referred to as the Mataatua Declaration.

Marae

Whakatāne has five marae, which are meeting places for Ngāti Awa hapū:
 Te Hokowhitu a Tū ki te Rāhui Marae and Te Hokowhitu a Tūmatauenga meeting house is affiliated with Ngāti Wharepaia and Ngāti Hokopū – Te Hokowhitu a Tu Ki Te Rāhui.
 Te Rangihouhiri II Marae and Te Rangihouhiri II meeting house is affiliated with Ngāi Te Rangihouhiri II.
 Tokitareke or Warahoe Marae and Te Puna o Te Orohi meeting house is affiliated with Warahoe.
 Toroa or Pupuaruhe Marae and Toroa meeting house is affiliated with Te Patuwai.
 Te Whare o Toroa Marae and Wairaka meeting house is affiliated with Ngāti Wharepaia and Ngāti Hokopū – Te Whare o Toroa.

In October 2020, the Government committed from the Provincial Growth Fund to upgrading Te Hokowhitu a Tū ki te Rāhui Marae and 11 other Ngāti Awa marae, creating 23 jobs. It also committed $282,275 to upgrade Te Whare o Toroa Marae, creating an estimated 21 jobs.

Demographics
Whakatāne urban area covers  and had an estimated population of  as of  with a population density of  people per km2.

Whakatāne had a population of 15,795 at the 2018 New Zealand census, an increase of 1,410 people (9.8%) since the 2013 census, and an increase of 1,098 people (7.5%) since the 2006 census. There were 5,820 households, comprising 7,491 males and 8,307 females, giving a sex ratio of 0.9 males per female, with 3,402 people (21.5%) aged under 15 years, 2,670 (16.9%) aged 15 to 29, 6,546 (41.4%) aged 30 to 64, and 3,180 (20.1%) aged 65 or older.

Ethnicities were 66.6% European/Pākehā, 42.4% Māori, 3.5% Pacific peoples, 4.9% Asian, and 1.3% other ethnicities. People may identify with more than one ethnicity.

The percentage of people born overseas was 14.5, compared with 27.1% nationally.

Although some people chose not to answer the census's question about religious affiliation, 47.8% had no religion, 35.9% were Christian, 6.5% had Māori religious beliefs, 0.7% were Hindu, 0.1% were Muslim, 0.5% were Buddhist and 1.3% had other religions.

Of those at least 15 years old, 1,812 (14.6%) people had a bachelor's or higher degree, and 2,667 (21.5%) people had no formal qualifications. 1,593 people (12.9%) earned over $70,000 compared to 17.2% nationally. The employment status of those at least 15 was that 5,310 (42.8%) people were employed full-time, 1,953 (15.8%) were part-time, and 639 (5.2%) were unemployed.

Geography

Moutohora Island is a small island off the Bay of Plenty coast about  north of Whakatāne. The island has numerous sites of pā. It also provided shelter for James Cook's Endeavour in 1769. A whaling station existed on the island during the 19th century.

Whakaari/White Island is an active marine volcano located 48 kilometres (25 n.mi.) offshore of Whakatāne and a popular visitor attraction. Sulphur mining on the island was attempted but abandoned in 1914 after a lahar killed all 10 workers.

The mouth of the Whakatāne River and Ohiwa Harbour have both provided berths for yachts, fishing trawlers and small ships since European settlement of the area. Nearby Ōhope Beach is a sandy beach stretching  from the Ohiwa Harbour entrance.

Climate

Whakatāne has frequently recorded the highest annual sunshine hours in New Zealand (year and respective sunshine hours shown below). Since official recording began in 2008, the town has frequently attained upwards of 2600 hours a year. The town recorded an average of over 7.5hrs of sunshine a day in 2013. Whakatāne also records the national daily high (temp) on approximately 55 days of the year.

Natural disasters
Whakatāne was affected by the 1987 Edgecumbe earthquake. Heavy rain struck the Bay of Plenty region between 16 and 18 July 2004, resulting in severe flooding and a state of civil emergency being declared. Many homes and properties were flooded, forcing thousands of Whakatāne residents to evacuate. The Rangitaiki River burst its banks, flooding large areas of farmland, and numerous roads were closed by floods and slips. A total of 245.8 mm (9") of rain fell in Whakatāne in the 48-hour period and many small earthquakes were also felt during this time, loosening the sodden earth and resulting in landslips that claimed two lives.

Whakatane is also the closest town to Whakaari / White Island, which experienced a fatal eruption in 2019. The town was heavily affected by the disaster in which 22 lost their lives.

Industries and tourism

The town's main industries are diverse: forestry, tourism, agriculture, horticulture, fishing and manufacturing are all well-established. There is a large carton board packaging mill, a newspaper press, and a brewery.

While farming and forestry activities remain the dominant sectors, tourism is a growing industry for Whakatāne, with a continued increase in guest nights in the district. White Island is a key attraction. Popular tourist activities include the beaches, swimming with dolphins, whale watching, chartered fishing cruises, surf tours, amateur astronomy, hunting, experiences of Maori culture and bush walking. Whakatāne is also used as a base for many tourists who wish to explore other activities in the surrounding region.

Aquaculture is an emerging industry for the Eastern Bay, with the development of a 3800 hectare (15 sq. mi.) marine farm 8.5 km (4 n.mi.) offshore of Ōpōtiki, expected to produce 20,000 tonnes of mussels per annum by 2025 and add $35 million to regional GDP. Whakatāne is home to the regional radio station One Double X – 1XX – one of the first privately owned commercial radio stations on air in New Zealand in the early 1970s.

Whakatāne has become the dominant commercial service centre for the Eastern Bay. In 2006, a large-format shopping centre (The Hub Whakatane) was built on the edge of town anchored by national chains Bunnings Warehouse and Harvey Norman. Its retail space totals 24,000sqm (6 acres) and includes 900 car parks. Prior to the centre's construction, it was estimated around $30 million in local retail spending was being lost to large format retail stores in neighboring Tauranga and Rotorua.

Whakatāne Museum, a local museum operating across two premises with changing exhibitions, opened in 1972.

Infrastructure

Whakatane Airport is served by Air Chathams with direct flights to Auckland using Fairchild Swearingen Metroliner aircraft. Air New Zealand previously operated the Auckland service until April 2015.
Private cars, limited public transport and taxis (as well as cycling and walking) are the primary modes of transport for residents.

Whakatāne sits at the eastern end of State Highway 30. State Highway 2 bypasses the urban area.

Bus
Baybus runs between Whakatāne and Ōhope. Furthermore, once-daily return bus services operate to Tauranga, en route from Kawerau and Ōpōtiki on alternate weekdays. Bee Cards were introduced for fares on 27 July 2020.

Marine

Coastal trading, including scows and steamships – notably the Northern Steamship Company service, which ran until 1959, used Whakatāne as a port of call. Today it primarily services charter vessels, commercial & recreational fishing vessels. The depth of water over the Whakatāne River entrance has been a limiting factor to the development of better port facilities, but it is generally held that a training wall along the western edge of the entrance would allow greater depths and safer crossings.

Rail
A passenger train called the Taneatua Express ran on the East Coast Main Trunk Railway (ECMT) as far as Taneatua until 1959. The Taneatua Branch line was formerly part of the ECMT and connected with the current ECMT at Hawkens Junction.

A private railway line operated by Whakatane Board Mills (now Carter Holt Harvey Whakatāne) formerly connected the company's mill on the western side of the river to the Taneatua Branch line at Awakeri.  The Whakatane Board Mills Line was freight only, with no passenger service. In 1999 operation of the Whakatane Board Mills line was taken over by Tranz Rail (now KiwiRail) and the line was renamed the Whakatane Industrial line. The line has since been closed and lifted, and the Taneatua Branch line is used for tourist excursions.

Education

Whakatāne has two secondary schools: Whakatane High School, with a roll of , and Trident High School, with a roll of .

Two tertiary institutes, Te Whare Wānanga o Awanuiārangi and Toi Ohomai Institute of Technology, have campuses in Whakatāne.

The town has three state primary schools for Year 1 to 6 students: Allandale School, with a roll of , Apanui School, with a roll of , and James Street School, with a roll of .

There is one public state intermediate school for Year 7 to 8 students: Whakatane Intermediate, with a roll of .

Whakatāne also has two state-integrated Christian primary schools for Year 1 to 6 students: St Joseph's Catholic School, with a roll of , and Whakatane Seventh-day Adventist School, with a roll of .

Notable people

 Lisa Carrington, New Zealand flatwater canoer
 Lindy Chamberlain, New Zealand-Australian woman wrongly convicted in one of Australia's most publicised murder trials
 Zena Elliott, Māori artist
 Maurice Gee, New Zealand author
 Joe Harawira, environmental campaigner
 Patrick Herbert, New Zealand rugby league player
 Francis Kora, Māori musician and actor
 Margaret Mahy, New Zealand author
 Benji Marshall, New Zealand rugby league and rugby union player
 Mike Moore, New Zealand politician and Prime Minister
 Albert Oliphant Stewart (1884–1958), tribal leader and local politician
 Rex Patrick, Australian politician
 Alexander Peebles (1856–1934), first chairman of the Whakatāne County Council in 1900
 Eve Rimmer, New Zealand paraplegic athlete
 Ian Shearer, New Zealand politician
 Sarah Walker, New Zealand BMX racer
 Hayden Wilde, New Zealand triathlete

References

External links
 Whakatane.info
 Whakatāne Information Centre

Whakatane District
Populated places in the Bay of Plenty Region
Territorial authorities of New Zealand
Surfing locations in New Zealand

Whakatāne


Tynedale fue un distrito no metropolitano del condado de Northumberland (Inglaterra).

Fue constituido el 1 de abril de 1974 bajo la Ley de Gobierno Local de 1972 como una fusión de los distritos urbanos de Hexham y Prudhoe y los distritos rurales de Bellingham, Haltwhistle y Hexham. El distrito fue abolido el 1 de abril de 2009 y su ayuntamiento disuelto tras entrar en vigor una serie de cambios estructurales en el gobierno local de Inglaterra, transfiriendo sus responsabilidades al ayuntamiento del condado.

Con 2206,34 km² de superficie, Tynedale era el distrito más grande de Northumberland y el segundo de toda Inglaterra por detrás de Yorkshire del Este. Según el censo de 2001, había 58 808 personas residiendo en Tynedale.

Referencias

Antiguos distritos no metropolitanos
Northumberland

Tynedale


François Châtelet (* 27. April 1925 in Paris; † 26. Dezember 1985 ebenda) war ein französischer Philosoph und Philosophiehistoriker.

Châtelet besuchte das Gymnasium in Lille und erwarb 1948 sein Agrégé de Philosophie. 1961 wurde er promoviert (Docteur ès lettres).

Er war unter anderem Herausgeber einer mehrbändigen Philosophiegeschichte und schrieb Bücher über antike griechische Philosophie, zum Beispiel Plato, Hegel, den Marxismus, politische Philosophie und die Geschichte von Ideologien.

Châtelet unterrichtete bis 1982 an der Universität Paris VIII in Vincennes und gründete 1983 mit Jacques Derrida, Jean-Pierre Faye und D. Lecourt das Collège international de philosophie in Paris am damaligen Centre universitaire expérimental de Vincennes, der späteren Universität Paris VIII. Er war außerdem Professor am Institut supérieur des carrières artistiques (ICART).

Châtelet war einer der Gründer der Zeitschrift Arguments.

Er war mit Noëlle Châtelet verheiratet, der Schwester von Lionel Jospin.

Schriften (Auswahl)
 Périclès et son siècle, 1960, Neuauflage 1982 bei Éditions Complexe
 La Naissance de l'histoire: la formation de la pensée historienne en Grèce, Editions de Minuit 1961 Neuauflage UGE 10/18, 1974 (auch ins Italienische und Spanische übersetzt)
 Logos et praxis: recherches sur la signification théorique du marxisme, Paris, SEDES, 1962, 2. Auflage 1972
 Platon, Gallimard 1965
 Hegel, Éditions du Seuil 1968 (auch ins Italienische, Spanische, Portugiesische und Arabische übersetzt)
 La philosophie des professeurs, Éditions Grasset 1970, Neuauflage 1972
 (Hrsg.): Geschichte der Philosophie, 8 Bände, Ullstein Taschenbuch Verlag 1975, im Original: Histoire de la philosophie. Idées. Doctrines, 8 Bände, 1972–1973, in Teilen neu aufgelegt als La philosophie, 4 Bände, Verviers, Marabout 1979 (auch ins Japanische, Portugiesische, Italienische und Spanische übersetzt)
 mit Gilles Lapouge, Olivier Revault d'Allonnes: La Révolution sans modèle, Mouton 1974 (E-Book: )
 mit Évelyne Pisier-Kouchner, Jean-Marie Vincent: Les marxistes et la politique, Thémis, 1975 (auch ins Spanische übersetzt)
 Profil d'une œuvre: Le Capital (livre 2), Hatier, 1976 (ins Italienische übersetzt)
 Les Années de démolition, Hallier, 1976
 Chronique des idées perdues, Editions Stock 1977
 mit Gérard Mairet Histoire des idéologies, 3 Bände, Hachette, 1978 (auch ins Italienische und Spanische übersetzt), teilweise neu aufgelegt als Les idéologies, Marabout, 1981
 Questions, objections, Denoël-Gonthier, 1979
 Présentation et commentaire du Manifeste du Parti communiste de Karl Marx et Friedrich Engels, Paris, EMP, 1981
 mit Évelyne Pisier-Kouchner Les conceptions politiques du XX siecle Presses universitaires de France 1982
 mit Olivier Duhamel, Évelyne Pisier-Kouchner Histoire des conceptions politiques, Presses universitaires de France, 1982
 mit Olivier Duhamel, Évelyne Pisier-Kouchner Dictionnaire des œuvres politiques, Presses universitaires de France 1986
 Une histoire de la raison, Le Seuil, 1992
 La Philosophie au XX siecle, 4 Bände
 Logos et Praxis, Hermann, 2009

Literatur
 Gilles Deleuze: Perikles und Verdi. Die Philosophie des François Châtelet, Passagen Verlag 1989

Einzelnachweise

Philosoph (20. Jahrhundert)
Philosophiehistoriker
Franzose
Geboren 1925
Gestorben 1985
Mann

François Châtelet


65 Andromedae (en abrégé 65 And) est une étoile géante de la constellation boréale d'Andromède. Elle est visible à l'œil nu avec une magnitude apparente de 4,71.

Environnement stellaire
65 Andromedae possède une parallaxe annuelle de  telle que mesurée par le satellite Gaia, ce qui permet d'en déduire que l'étoile est distante d'environ  de la Terre. À cette distante, sa magnitude est diminuée de 0,16 en raison de l'extinction créée par la poussière cosmique présente sur le trajet de sa lumière. L'étoile se rapproche du Système solaire à une vitesse radiale héliocentrique de .

65 Andromedae possède deux compagnon de treizième et onzième magnitude recensés dans les catalogues d'étoiles doubles et multiples. Ces étoiles sont des doubles purement optiques.

Propriétés
65 Andromedae est une étoile géante rouge de type spectral K4,5  âgée d'environ trois milliards d'années. Elle est légèrement appauvrie en fer et sa métallicité est 62 % équivalente à celle du Soleil.

L'étoile est 1,6 fois plus massive que le Soleil. Lorsqu'elle est devenue une géante, son rayon s'est largement étendu et il est actuellement près de 51 fois plus grand que le rayon solaire. La luminosité de l'étoile est 372 fois supérieure à celle du Soleil et sa température de surface est de .

Notes et références

Liens externes

 Image de 65 Andromedae

Constellation d'Andromède
Étoile de type spectral KIII
Andromedae, 65
Objet du Bonner Durchmusterung
0699
014872
011313

65 Andromedae


An Cymbopogon flexuosus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck ngan Ernst Gottlieb von Steudel, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni William Watson. An Cymbopogon flexuosus in nahilalakip ha genus nga Cymbopogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cymbopogon

Cymbopogon flexuosus


Civity es la familia de trenes desarrollada por CAF para servicios de cercanías y regionales.

Datos técnicos

 Velocidad máxima 160 km/h (escalable a 200km/h)
 Número de motores: Adaptable con un número mínimo de 4.
 Máxima potencia en llanta: Hasta 4.400 kW
 Deceleración máxima del freno de servicio: Ajustable a 1,1 m/s2
 Deceleración máxima del freno emergencia: Ajustable a 1,1 m/s2
 Tensiones de alimentación: 1.500 VCC, 3.000 VCC, 15 kV CA (16,6 Hz), 25 Kv CA (50 Hz), o una combinación de las mismas (trenes bi-tensión y tri-tensión)

Proyectos

Australia
En febrero de 2019, Transporte de Nueva Gales del Sur firmó un contrato para suministrar 117 vagones de modo bi Civity (suministro diésel y eléctrico), un nuevo centro de mantenimiento en Dubbo y un contrato de mantenimiento como parte del Proyecto Ferroviario Regional.  Los nuevos trenes reemplazarán a los trenes XPT (19 vagones motorizados y 60 vagones), Xplorer (23 vagones) y Endeavour (28 vagones). Los 117 nuevos vagones conformarán 10 trenes diésel-eléctricos para su uso en servicios de larga distancia que unen Sídney, Melbourne y Brisbane, más nueve unidades múltiples cortas y 10 largas para rutas regionales, un total de 29 trenes. Los trenes entrarán en servicio en 2023.

Alemania
En junio de 2021, Verkehrsverbund Rhein-Ruhr (VRR) y Nahverkehr Westfalen-Lippe (NWL) anunciaron que CAF, utilizando su plataforma Civity , había sido seleccionada para construir y mantener durante 30 años, 60 unidades múltiples eléctricas de batería para la red de regionales de Baja Renania, que comprende el servicio de las líneas RE10, RE14, RE44, RB31, RB36, RB41 y RB43 servicios de tren en el estado de Renania del Norte-Westfalia. La flota será propiedad de VRR y NWL y se pondrá a disposición de la empresa operadora de trenes que aún no ha sido seleccionada. Las operaciones de los servicios individuales deben comenzar entre diciembre de 2025 y 2028.

Italia
En 2010, la región italiana de Friuli-Venecia Julia realizó un pedido a CAF de ocho unidades ETR 563 de cinco coches para Trenitalia. Posteriormente se encargaron cuatro unidades más, con estas unidades capaces de operar servicios en Eslovenia y Austria, y fueron designadas como unidades ETR 564. Las unidades se retrasaron en el servicio porque no pudieron ser aprobadas.

También se construyeron cinco trenes ETR 452 de cuatro vagones para Ferrotramviaria, un operador regional de trenes en Bari. Han estado en uso desde 2014 y 2015.

Montenegro
Se entregaron tres unidades Clase 6111 de tres vagones a ŽPCG, la compañía ferroviaria nacional de Montenegro, para dar servicio al ferrocarril Podgorica-Nikšić, reduciendo el tiempo de viaje a solo 50 minutos. El primero de los nuevos trenes comenzó a funcionar el 13 de julio de 2013.

Países Bajos
En 2014, Nederlandse Spoorwegen (NS) realizó un pedido de 118 juegos Civity por valor de 510 millones de euros. Estos nuevos trenes, que estarán formados por formaciones de tres y cuatro coches. El tren es conocido como Sprinter New Generation (SNG) por la NS. Los trenes se entregarán a partir de 2018 y podrán operar a 160 km/h. Se ordenaron 88 juegos adicionales en diciembre de 2018, y se espera que las entregas continúen hasta 2023.

Suecia
Las agencias de transporte público de Jönköpings, Kronobergs y Kalmar han realizado un pedido conjunto de 20 unidades eléctricas y 8 unidades que pueden ser alimentadas por un suministro eléctrico externo o utilizando el motor diésel a bordo. El contrato también contiene una opción por otras 26 (19 eléctricas y 7 diésel)  a través de la empresa Transitio. Los trenes serán de la  versión Civity Nordic , diseñados para operar a temperaturas de entre -40 y +40 °C y llegarán en 2024-27.  La velocidad máxima de las eléctricas será de 200 km/h, la de las diésel será de 200 km/h en modo eléctrico y solo 140 km/h en modo diésel.

Reino Unido

 TransPennine Express

CAF construyó doce unidades eléctricas de cinco coches Clase 397 para TransPennine Express para sus servicios de la línea principal de la costa oeste, que operan desde Liverpool y el aeropuerto de Mánchester hasta Glasgow y Edimburgo. Estas unidades debían entregarse entre 2018 y 2019, reemplazando las unidades de cuatro autos Clase 350/4 que se usaban anteriormente en estos servicios. Pueden alcanzar una velocidad máxima de 201 km/h.

 Arriva Rail North

En enero de 2016, Arriva Rail North realizó un pedido de 98 unidades (luego aumentadas a 101), y la mayoría de estos trenes operará en los servicios expresos regionales Northern Connect de la compañía (ahora bajo el nuevo operador Northern Trains). El desglose del pedido es para 58 (originalmente 55) unidades diésel Clase 195 (de dos y tres coches) y 43 unidades eléctricas Clase 331 (de tres y cuatro coches). Todos estos trenes estaban previstos para entrar en servicio gradualmente a lo largo de 2019.

A principios de 2018, se reveló que existe una opción para un número no revelado de vagones adicionales. También hay una disposición disponible para extender las unidades de cuatro automóviles Clase 331 a cinco vagones en el futuro. Las tres unidades adicionales de la Clase 195 se ordenaron en noviembre de 2018.

 West Midlands Trains

A fines de 2017, se anunció que CAF también suministrará 26 unidades diésel Clase 196 para West Midlands Trains, formadas por dos y cuatro coches. Se entregarán en 2020.

 Gales

En junio de 2018, se anunció que KeolisAmey Wales (ahora Transport for Wales Rail Limited) recibiría 51 unidades diésel de dos coches y 26 unidades de tres coches,  Desde entonces, han recibido la designación de Class 197.

Pedidos cancelados

Letonia
En 2012, el operador ferroviario letón Pasažieru vilciens realizó un pedido de 400 millones de euros por 34 unidades múltiples eléctricas y siete diésel-eléctricas. El pedido también incluía un plan de mantenimiento de 30 años para las unidades. Los tres juegos de vagones debían construirse para los 1.520 mm (ancho ruso) y capaces de funcionar en las líneas electrificadas a 3000 V CC con una velocidad máxima de 140 km/h. El pedido se canceló posteriormente, sin unidades construidas.

Referencias

El contenido de este artículo incorpora material correspondiente a una entrada de Ferropedia

Enlaces externos

Material rodante de CAF

Civity


Djibouti konkurrerede ved sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, Brasilien fra 5. til 21. august 2016. Dette var landets ottende deltagelse ved sommer-OL.

Referencer

2016
Lande ved sommer-OL 2016

Djibouti ved sommer-OL 2016


A Sad Story with a Twist About Ten People and a Dog er en kortfilm instrueret af Kristian Hoeck og Emil Kahr Nilsson efter eget manuskript.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2003

Kortfilm fra Danmark


NGC 5980 est une galaxie spirale située dans la constellation du Serpent. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5980 a été découverte par l'astronome germano-britannique William Herschel en 1787.

NGC 5980 présente une large raie HI et c'est possiblement une galaxie du champ, c'est-à-dire qu'elle n'appartient pas à un amas ou un groupe et qu'elle est donc gravitationnellement isolée.

À ce jour, cinq mesures non basées sur le décalage vers le rouge (redshift) donnent une distance de , ce qui est nettement à l'extérieur des valeurs de la distance de Hubble. Notons que c'est avec la valeur moyenne des mesures indépendantes, lorsqu'elles existent, que la base de données NASA/IPAC calcule le diamètre d'une galaxie et qu'en conséquence le diamètre de NGC 5980 pourrait être d' si on utilisait la distance de Hubble pour le calculer.

Supernova
La supernova SN 2004ci a été découverte dans NGC 5980 le , conjointement par l'astronome amateur britannique Mark Armstrong et par S. Park et R. J. Foley dans le cadre du programme conjoint LOSS/KAIT (Lick Observatory Supernova Search de l'observatoire Lick et The Katzman Automatic Imaging Telescope de l'université de Californie à Berkeley. Cette supernova était de type II.

Notes et références

Voir aussi

Article connexe
 Liste des objets du New General Catalogue.

Liens externes

 NGC 5980 sur le site du professeur C. Seligman

5980
Constellation du Serpent
Galaxie spirale
Galaxie du champ
Objet céleste découvert en 1787
Objet céleste découvert par William Herschel

NGC 5980


أدريان لوبيز ألفاريز  (مواليد 8 يناير 1988 في تيفيرجا - إسبانيا) لاعب كرة قدم إسباني يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى بورتو البرتغالي منذ 2014 في مركز المهاجم وكان قبل انتقاله يلعب لنادي أتلتيكو مدريد.

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية إسبان مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في البرتغال
لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من تيفيرغا
رياضيون إسبان مغتربون في البرتغال
لاعبو أتلتيكو مدريد
لاعبو أوساسونا
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية ب
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري البرتغالي الممتاز
لاعبو بورتو
لاعبو ديبورتيفو ألافيس
لاعبو ديبورتيفو لاكورونيا
لاعبو ريال أوفييدو
لاعبو كرة قدم أولمبيون إسبان
لاعبو كرة قدم إسبان مغتربون
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2012
لاعبو كرة قدم مغتربون في البرتغال
لاعبو منتخب إسبانيا تحت 20 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إسبانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إسبانيا تحت 23 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إسبانيا لكرة القدم للشباب
لاعبو منتخب إسبانيا لكرة القدم
لاعبو نادي فياريال
لاعبو نادي مالقا
لاعبون فائزون بالدوري الأوروبي
مواليد 1988
لاعبو الأستورية

أدريان لوبيز


(10577) Jihčesmuzeum, denumire internațională (10577) Jihcesmuzeum, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10577 Jihčesmuzeum este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Kleť de Miloš Tichý. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,58 ua, o excentricitate de 0,23 și o înclinație de 4,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

10577 Jihčesmuzeum


Pleuroloma é um gênero de milípedes da família Xystodesmidae. Existem pelo menos 4 espécies descritas em Pleuroloma.

Espécies
 P. cala (Chamberlin, 1939)
 P. flavipes Rafinesque, 1820
 P. pinicola Shelley, 1980
 P. plana Shelley, 1980

Referências

Polydesmida

Pleuroloma


Gaula Nehri, Norveç'in Sør-Trøndelag eyâletinde bulunan Gauldal Vadisi'nden akan bir nehirdir. 153 kilometre uzunluğundaki nehir kjølifjellet dağı yakınlarındaki Holtålen'den başlar.

2005 yılında Gaula Nehri 37.5 ton ile Norveç'in en çok somon balığı avlanan nehri olmuştur.
Balık avcılığın da yanlış teknikler kullanılmasından dolayı bu nehirde bu konu ile ilgli 2009 yılında yeni düzenlemeler getirilmiştir.

Kaynakça

Norveç'teki nehirler

Gaula (Trøndelag)


Modula-2, Niklaus Wirth'in Pascal'ı gelişen teknolojiye eriştirmek için 1978'de çıkardığı programlama dilidir.

Bu dilin temel yaklaşımı modularitydir. Ada ve C'nin en iyi özelliklerini kendinde sakıncasız toplar denilmesine rağmen yaygınlaşmamış bir dildir. Hem de tercih edilen Fortran, Cobol, Pascal, C ve Ada'yı kapsamasına rağmen. Wirth, bu dilin devamı olan Oberon'u 1988'de çıkardı.

Dış bağlantılar
 Resmi Modula sitesi

Programlama dilleri

Modula-2


Destruction  é um filme de drama mudo americano de 1915 dirigido por Will S. Davis e estrelado por Theda Bara. Destruição é baseado no romance Travail ("Trabalho") de Émile Zola, de 1901.

Destruction foi lançado no Brasil com o título Destruição em 27 de Junho de 1919.

Elenco

 Theda Bara como Fernade
 J. Herbert Frank como Dave Walker
 James A. Furey como John Froment
 Gaston Bell como John Froment II
 Warner Oland como Sr. Deleveau
 Esther Hoier como Josine Walker
 James Sheridan como irmão de Josine (como Mestre Tansey)
 Arthur Morrison como Lang
 Frank Evans como Mill Foreman
 Carleton Macy como Charles Froment
  Johnnie Walker (como J. Walker)

Status de preservação
O filme atualmente é considerado perdido.

Filmes mudos dos Estados Unidos
Filmes em preto e branco
Filmes dos Estados Unidos de 1915
Filmes perdidos
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes em língua inglesa

Destruction (filme)


The energy value of coal, or fuel content, is the amount of potential energy coal contains that can be converted into heat. This value can be calculated and compared with different grades of coal and other combustible materials, which produce different amounts of heat according to their grade.

While chemistry provides ways of calculating the heating value of a certain amount of a substance, there is a difference between this theoretical value and its application to real coal. The grade of a sample of coal does not precisely define its chemical composition, so calculating the coal's actual usefulness as a fuel requires determining its proximate and ultimate analysis (see "Chemical Composition" below).

Chemical composition
Chemical composition of the coal is defined in terms of its proximate and ultimate (elemental) analyses. The parameters of proximate analysis are moisture, volatile matter, ash, and fixed carbon. Elemental or ultimate analysis encompasses the quantitative determination of carbon, hydrogen, nitrogen, sulfur and oxygen within the coal. Additionally, specific physical and mechanical properties of coal and particular carbonization properties

The calorific value Q of coal [kJ/kg] is the heat liberated by its complete combustion with oxygen. Q is a complex function of the elemental composition of the coal. Q can be determined experimentally using calorimeters. Dulong suggests the following approximate formula for Q when the oxygen content is less than 10%:

Q = 337C + 1442(H - O/8) + 93S,

where C is the mass percent of carbon, H is the mass percent of hydrogen, O is the mass percent of oxygen, and S is the mass percent of sulfur in the coal.  With these constants, Q is given in kilojoules per kilogram.

See also
 Coal assay techniques
 Energies per unit mass
 Heat of combustion

References
"Using Charcoal Efficiently."  Food and Agriculture Organization of the United Nations.  Retrieved 10 Nov 2011.
"Combustion Training."  (c)2011 E Instruments International, LLC.

Coal technology
Thermodynamic properties

Energy value of coal


Laç (Laçi) je grad i bivša općina u Lješkom okrugu, sjeverozapadna Albanija. Laç je 2015. zbog reforme lokalne uprave postao dio općine Kurbin. Bio je središte danas ukinutog Kurbinskog distrikta. Prema popisu stanovništva iz 2011. godine je imao 17.086 stanovnika.

Šport
 KF Laçi, nogometni klub

Izvori

Vanjske poveznice

Gradovi u Albaniji

Laç


Suedezii din Estonia sunt o minoritate vorbitoare de suedeză care locuiesc în zonele de litoral și insulele din nordul și vestul Estoniei din prezent. Aceștia au început să se stabilească în aceste regiuni (cunoscute colectiv și sub numele de Aiboland) în secolele XIII și XIV, când strămoșii acestora, vorbitori de suedeză, au ajuns în Estonia de pe teritoriul Suediei și Finlandei de astăzi. Majoritatea suedezilor din Estonia au fugit în Suedia în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, și numai urmașii ai câtorva indivizi care au ales să rămână sunt în continuare rezidenți ai Estoniei.

Istorie

Origini
Comunitatea vorbitoare de suedeză din Estonia are în jur de 650 de ani. De obicei, estonii nu se așezau cu traiul în zonele de litoral, de aceea proprietarii latifundiari au încercat să atragă coloniști suedezi pe pământurile lor. Suedezii erau chiar preferați de aceștia, fiindcă estonii fuseseră doar recent convertiți la creștinism. Nu există informații exacte despre originea geografică a primilor suedezi care s-au mutat în Estonia, asemenea detalii nefiind menționate în sursele scrise. Cel mai probabil migranții au venit din Gotland, coasta de est a Suediei și așezările suedeze din Finlanda. Prima mențiune scrisă despre comunitatea suedeză este datată din anul 1294, găsită în legile orașului Haapsalu. Alte mențiuni timpurii provin din 1341 și 1345 (când o mănăstire estonă din Padise a vândut "moșia Laoküla" și insula Suur-Pakri unui grup de suedezi). Pe parcursul sec. XIII-XV, un număr mare de suedezi au părăsit Finlanda, care pe atunci era parte a Regatului Suedez (și continuase să fie până în 1809), și s-au mutat cu traiul pe coasta Estoniei, deseori pe pământuri deținute de Biserică. Primul document cunoscut ce atestă insula Ruhnu și populația ei suedeză este o scrisoare din anul 1341 trimisă de episcopul de Curlanda, care confirmă dreptul locuitorilor insulei de a trăi și a-și administra proprietățile conform legilor suedeze.

Inițial, numărul nou-veniților suedezi era mic. Mai mulți au ajuns să se mute în regiune începând cu deceniul 1340, când o răscoală estonă eșuată a lăsat satele și moșiile fără țărani. Cel mai mare influx de suedezi a fost înregistrat în sec. XV și XVI. Aceștia, pe lângă dreptul de a utiliza legile și cutumele suedeze, au fost impozitați relativ mai lejer. În același timp, suedezii din Estonia erau practic toți șerbi. În deceniul 1560 locuiau în jur de 1000 de familii suedeze în Estonia. Imigrarea lor a luat sfârșit în sec. XVI și numărul lor a scăzut în perioada 1560-1650 din cauza multitudinii de războaie care au avut loc în regiune. Cel mai probabil războaiele și epidemiile au luat viața la jumătate din populația suedeză din Estonia și aceasta s-a întors la nivelul său din anii 1560 abia la mijlocul sec. XVII.

Estonia în cadrul Suediei

În 1561 Suedia a instituit dominionul Estoniei Suedeze, care a existat până în 1710 (de jure până în 1721, când teritoriul a fost cedat Rusiei în urma Tratatului de la Nystad). Suedezii din Estonia au prosperat în această perioadă. Suedeza, alături de germana și estona, a fost una dintre limbile oficiale ale regiunii. Au existat însă mai multe încercări de a reduce privilegiile țăranilor suedezi și a-i aduce la același nivel cu statutul estonilor. Acestea au dus la apariția mai multor litigii între proprietarii latifundiari și țărani, majoritatea fiind câștigate de primii. La sfârșitul sec. XVII Estonia a fost cuprinsă de foamete, iar la începutul sec. XVIII de o epidemie de gripă.

Dominația țaristă

Odată ce Ordinul Teutonic a pierdut o mare parte din puterea sa în sec. XVI și dominionul Estoniei Suedeze a fost acaparat de Rusia ca urmare a Marelui Război al Nordului, condițiile în care trăiau suedezii din Estonia s-au înrăutățit: moșiile pe care s-au stabilit erau deseori confiscate de la Biserică și oferite nobilimii locale, iar drept rezultat taxele au fost mărite. Situația a rămas aceeași pe parcursul întregii perioade țariste, și suferințele suedezilor au continuat din mai multe perspective.

Reforma agrară din 1816 care a abolit șerbia în rândul estonilor nu a fost aplicată și asupra suedezilor din Estonia, majoritatea cărora pe de altă parte nu mai erau șerbi. Situația suedezilor din Estonia s-a ameliorat începând cu deceniile 1850 și 1860 datorită unor noi reforme agrare, dar aceștia au rămas discriminați până la sfârșitul dominației țariste.

În anii 1880 s-a început rusificarea regiunii baltice, populația fiind presată să se convertească la confesiunea ortodoxă. În regiunile locuite de suedezi acest proces a fost mai intens doar pe insula Vormsi, unde circa 500 de locuitori au trecut la Biserica Ortodoxă. O parte din aceștia au revenit la confesiunea lor tradițională luterană înainte de începutul sec. XX. Tentativele de rusificare au dus la intensificarea spiritului național în rândul suedezilor din Estonia. La începutul sec. XX s-au format primele asociații de suedezi și primul cotidian în limba suedeză din Estonia.

Deportările

Pe parcursul perioadei țariste grupuri de suedezi din Estonia au fost strămutați cu forța în alte regiuni ale Imperiului Rus. Cel mai cunoscut caz este cel al celor 1000 de suedezi din Hiiumaa, care în urma unui nou litigiu cu moșierii au fost deportați în Ucraina în 1781 la ordinul împărătesei Ecaterina a II-a. Aceștia au fondat acolo localitatea Gammalsvenskby (în prezent parte a regiunii Herson).

Perioada interbelică

După Primul Război Mondial și Revoluția Rusă, Republica Estonia și-a declarat independența în anul 1918. Constituția noului stat eston oferea etniilor minoritare dreptul de a decide limba sistemului educațional, de a forma instituții pentru drepturile lor naționale și sociale, de a folosi limba lor maternă în chestiuni oficiale acolo unde acestea constituiau majoritatea populației, și dreptul de a-și declara propria naționalitate. Suedezii, germanii, rușii și evreii aveau fiecare miniștri în noul guvern național. A fost înființată Svenska Folkförbundet, o organizație politică suedeză. În 1925 a fost adoptată o nouă lege care extindea autonomiile culturale, dar rușii și suedezii nu au profitat de aceste noi libertăți, în special din motive economice.

Al Doilea Război Mondial

În 1939 Uniunea Sovietică a forțat Estonia să semneze un tratat cu privire la o serie de baze militare. Multe insule pe care suedezii din Estonia trăiau au fost confiscate, baze militare au fost construite pe acestea, iar locuitorii forțați să-și părăsească casele. Un an mai târziu Estonia a fost ocupată și anexată de Uniunea Sovietică. Bărbații suedezi au fost înrolați în masă în Armata Roșie, iar pe timpul ocupației germane, în cadrul forțelor armate nemțești (aproximativ 300 de bărbați, dintre care doar o treime a supraviețuit războiului). Majoritatea suedezilor rămași au fugit în Suedia înainte ca armata sovietică să invadeze Estonia a doua oară în 1944. Evacuarea acestora s-a început în 1943 și s-a petrecut pe apă. Majoritatea au traversat întâi golful Finic în bărci, iar odată ajunși în Finlanda și-au continuat drumul spre Suedia. Insula Vormsi a fost probabil singura regiune de unde suedezii au fugit direct în Suedia. De asemenea în 1943, guvernul suedez a ajuns la o înțelegere cu Germania de a transfera 780 de suedezi bolnavi din Estonia, strămutarea celorlaltor suedezi din Estonia fiind preconizată pentru 1944. La 8 iunie 1945 printre cei refugiați în Suedia se numărau 6554 de suedezi din Estonia și 21.815 estoni.

În prezent

Astăzi, grupuri mici de suedezi încearcă să revină la valorile strămoșești studiind limba și cultura suedeză. Ei sunt conduși de Consiliul Suedez din Estonia și se bucură de susținerea guvernului din țară. În 2000 numărul suedezilor se ridica la numai 300 de indivizi, fiind al 21-lea cel mai mare grup etnic din Estonia.

Demografie

Nu avem date despre numărul populației la începutul așezării suedezilor în zonă. La sfârșitul perioadei teutonice aceștia constituiau probabil în jur de o mie de familii, inclusiv 1500 de indivizi care locuiau în capitala Tallinn, ceea ce ar echivala cu 5000-7000 de locuitori sau 2%-3% din populația Estoniei de atunci.

Recensământul rusesc din 1897 indică 5798 de suedezi sau 1,39% din populația guberniei Estonia. Majoritatea lor trăiau în districtul Haapsalu, acolo unde reprezentau o minoritate etnică de 5,6%.

Conform recensământului din 1922 Estonia avea o populație de 1.107.059 de locuitori, iar suedezii constituiau doar 0,7% (sau 7850 de locuitori). Aceștia erau majoritari în unele zone, precum Ruhnu, Vormsi și Riguldi. În 1934 numărul acestora a scăzut puțin, până la 7641 de indivizi. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial populația atinsese aproape 10.000 de locuitori, dintre care aproximativ 9.000 s-au refugiat în Suedia. În ajunul războiului două orașe aveau comunități considerabile de suedezi: Haapsalu și Tallinn.

În perioada postbelică cifrele au rămas stabile: 435 de suedezi în 1970, 254 în 1979 și 297 în 1989, atunci când s-au plasat pe locul 26 în topul celor mai mari minorități etnice din Estonia (în perioada interbelică erau a treia, după ruși și germani). Recensământul din 2000 indică un număr de 300 de suedezi, sau a 20-a în topul celor mai mari minorități etnice, însă doar 211 erau cetățeni estoni. Unii estimează numărul real al suedezilor din Estonia la aproximativ 1000 de persoane, deoarece nu toți aleg să-și declare etnia adevărată.

Ucraina

Satul Gammalsvenskby din Ucraina, fondat de suedezi deportați din Estonia, a avut o populație considerabilă suedeză până la 1 august 1929 când aproape toți locuitorii satului au fugit în Suedia. În prezent doar câteva sute de rezidenți ai satului sunt de origine suedeză.

Limbă

Suedezii din Estonia nu au avut niciodată un dialect unificat. Dialectele limbii suedeze din Estonia reprezintă varietăți ale suedezei estice, cu influențe din limba estonă și cuvinte vechi scandinave. Ruhnu a avut propriul dialect; dialectul Vormsi-Noarootsi-Riguldi era vorbit pe insulele respective; o altă varietate era dialectul Pakri-Vihterpalu. Dialectul Hiiumaa este vorbit în continuare de câțiva locuitori ai satului Gammalsvenskby (ei înșiși îl numesc dialectul Gammölsvenskbi).

Îndeletniciri

Similar estonilor, ocupația de bază a suedezilor din Estonia era agricultura și ei nu aveau vreun statut special în societate, asemenea celui de care se bucurau germanii baltici. Cele mai importante meserii erau creșterea animalelor și pescuitul. În special pe Ruhnu oamenii mai practicau și vânătoarea de foci.

Referințe

Minorități etnice

Suedezii din Estonia


La catastrophe de la mine Wankie est survenue le 6 juin 1972 lorsqu'une série d'explosions souterraines se sont produites à la mine de charbon Wankie  en Rhodésie (actuel Zimbabwe). Avec 427 morts, il reste à ce jour l'accident minier le plus meurtrier de l'histoire du pays.

Catastrophe
La catastrophe a eu lieu à la mine de charbon Wankie No.2 à Wankie, (actuel Hwange) dans la province rhodésienne de Matabeleland septentrional, lorsque plusieurs explosions de gaz sont survenues dans la mine. On pensait initialement que 468 mineurs étaient piégés, mais le nombre a été réduit après que les propriétaires ont découvert qu'un certain nombre de personnes ne s'étaient pas présentées au travail.

Huit hommes ont été tirés vivants de la mine après les premières explosions. Deux nouvelles explosions le 7 juin ont déversé des nuages de gaz toxique dans les 4,8 kilomètres de tunnels, rendant impossible toute nouvelle tentative de sauvetage.

Le 9 juin, le directeur général de la mine Wankie, Gordon Livingstone-Blevins, a décidé de laisser les 424 corps sur place. Trois corps avaient été récupérés après les premières explosions. Un service commémoratif de masse a eu lieu le 11 juin dans un stade de football voisin, où une foule d'environ  a rendu hommage. "Cela a assombri tout le pays", a déclaré le Premier ministre rhodésien Ian Smith pendant le service.

En réponse à la catastrophe, le  Clifford Dupont a créé le Wankie Disaster Relief Fund.

Notes et références

Juin 1972
Rhodésie
Catastrophe minière en 1972
Catastrophe au Zimbabwe
Explosion en 1972

Catastrophe de la mine Wankie


Kurtalan Ekspres, Barış Manço'nun 1972 yılında kurduğu ve ölümüne dek birlikte çalıştığı Anadolu rock grubu. Grup, ismini Haydarpaşa-Kurtalan hattında çalışan Kurtalan Ekspresi'nden almıştır.

Kurtalan Ekspres 1972'den bu yana çeşitli kişilerle çalışmıştır. Başlangıçta Murat Ses, Celal Güven, Caner Bora ile başlayan grup 1976'dan itibaren Kılıç Danışman ve Ahmet Güvenç'in katılımıyla devam etmiş, 1978'den sonra Ömür Gidel ve Bahadır Akkuzu da katılmıştır. 1975-1985 yılları arasında yapılan çalışmalarda Barış Manço'nun didaktik ve duyarlı kaleminin yanı sıra Kurtalan Expres'in yenilikçi müzik anlayışı döneme damgasını vurmuştur. Grup, Manço'nun yıllarca hazırlayıp sunduğu Adam Olacak Çocuk ve 4×21 Doludizgin programlarının orkestrası olarak yer almıştır. Yıllarca Barış Manço'nun orkestralığını yürütmüş olan bu grup, Barış Manço'nun vefatından sonra bir dönem Cem Karaca ile kendi şarkılarıyla grupta yer almıştır. Grubun kuruluşundan bu yana birçok üye değişmiş ve Barış Manço,Cem Karaca,Bahadır Akkuzu'yu anmak ve şarkılarda yaşatmak üzere grubun şefi olan Ahmet Güvenç var gücüyle bu grubu yürütmeye devam ediyor.

Tarihi

1972-1979
Kurtalan Ekspres, 1972'de Barış Manço tarafından kendisine plaklarda ve konserlerde eşlik edilmesi için kuruldu. Grubun ilk kadrosunda uzun yıllar grupta kalacak baterist Nur Moray ve perküsyonist Celal Güven, Kaygısızlar'da Manço ile daha önce çalışmış baterist Ali Serdar ve gitarist Fuat Güner, daha sonra Kaygısızlar grubunun son yıllarında gruba dahil olan bas gitarist Özkan Uğur ve flütçü Erdinç Avcı bulunmaktaydı. Grup, daha plak yapmadan eleman değişiklikleri yaşadı. İlk 45'likleri 1972 yılında çıkan "Ölüm Allah'ın Emri / Gamzedeyim Deva Bulmam" oldu. Bu 45'likte gitarda Ohannes Kemer ve Nezih Cihanoğlu, bas gitarda Özkan Uğur, davulda Nur Moray ve Engin Yörükoğlu, perküsyonda ise Celal Güven vardı. Grubun kadrosu sonraki yıllarda da değişmeye devam etti. Özellikle gitarda Kemer'e Kirkor Kalender, Mustafa Sarışın, Nurhan Özcan gibi farklı gitaristler eşlik etti. 1973 yılında daha önce Manço ile çalışmış Murat Ses, gruba klavyeyi getirdi. 1974'te bas gitara Mithat Danışan geçerken, Yörükoğlu'nun ayrılmasıyla Moray tek davulcu oldu. Aynı sene müziğini zenginleştirmek isteyen Kurtalan Ekspres, flüte Oktay Aldoğan'ı aldı. Bu dönemde Hey Koca Topçu, Lambaya Püf De, Kalk Gidelim Küheylan ve Gönül Dağı gibi Anadolu rock klasiklerini yayımlandı.

1975'te Barış Manço ilk uzunçaları olan 2023'ü çıkarırken, Kurtalan Ekspres'in adı da plakta geçiyordu. Bu kadro, Manço'nun tek filmi olan Baba Bizi Eversene'de de gözüktü. 2023 albümünden sonra Manço, Avrupa pazarına atılmaya karar verdi. Bu sırada da Kurtalan Ekspres'te bazı değişiklikler oldu. 1976'da Mithat Danışan'ın yerine bas gitara Ahmet Güvenç geldi. Güvenç, halen Kurtalan Ekspres'in bas gitaristi olup, bu grupta en uzun süre çalışmış müzisyen olmuştur. Klavyeler ise Kılıç Danışman'a teslim edildi. Son olarak da Nur Moray, gruptan ayrıldı. Bu kadro, George Hayes'in yönettiği orkestra ile birlikte Baris Mancho albümünü kaydetti. Bu albüm sonrası Manço Türkiye pazarına dönmeye karar verdi. 1978'de Ohannes Kemer gruptan ayrıldıktan sonra Kurtalan Ekspres'in gitaristi Bahadır Akkuzu oldu. Akkuzu, 2009'da hayatını kaybedene dek 30 yılı aşkın bir süre boyunca grubun gitaristliğine devam etti. Bu dönemde Manço, grubun adını değiştirmeyi teklif ettiyse de Güvenç ve Akkuzu, bu isimle müzik yapmaya devam ettiler. Böylece, uzun süre aynı kalacak Kurtalan Ekspres kadrosu en sonunda ortaya çıktı.

1979-1985
1979'da Barış Manço Yeni Bir Gün albümünü çıkarırken Kurtalan Ekspres'in adı da ilk kez albüm kapağında geçti. Bu albümden sonra Kılıç Danışman, yerini Nejat Tekdal'a bıraktı. Üflemeli çalgılarda ise Aldoğan'ın yeri Serdar Ertürk ve Serdar Akatlar ile kapatıldı. 1981'de Sözüm Meclisten Dışarı albümü yayımlandı. Albümde Ekspres'in üç elemanı Güvenç, Güven ve Tekdal, daha sonra bir Manço klasiği olacak Dönence şarkısının müziğine beraber imza attılar. 1983'te ise bir diğer başarılı albüm olan Estağfurullah... Ne Haddimize! albümü yayımlandı. Yine klavyeci problemi yaşayan grup, Eski Bir Fincan şarkısında eski klavyecisi Kılıç Danışman'dan yardım alsa da albümün klavyelerinin bir kısmını Barış Manço kaydetti.

1985-1999
"Estağfurullah... Ne Haddimize!" albümünden sonra Kurtalan Ekspres, Barış Manço konserlerinde sanatçıya eşlik etse de isimleri albüm kapaklarında yer almadı. Grup, klavyeci problemini Belçikalı müzisyen Jean Jacques Falaise ile çözdü. Falaise, ayrıca askere gittiği için gruptan bir süre ayrı kalan Bahadır Akkuzu'nun eksikliğini 1985'te çıkan 24 Ayar albümünde kapatmaya çalıştı. Bu albümde çalmayan bir diğer Ekspres elemanı da Serdar Akatlar'dı. Bu albüm sonrasında Falaise, gruptan ayrıldı. Akkuzu ise gruba tekrar katılıp 1986'da çıkan Değmesin Yağlı Boya albümünün süpervizörlüğünü yaptı. Serdar Akatlar da gruba dönmüştü. Bu albüm uzun bir süre için Kurtalan Ekspres'in Barış Manço ile kaydettiği son albüm oldu. Albümde klavyeleri çalan Garo Mafyan, daha sonraki Manço albümlerini düzenlemeye başladı. 1988 tarihli Sahibinden İhtiyaçtan albümünde sadece Akkuzu'nun adı geçerken, bir sonraki sene çıkan Darısı Başınıza'da Akkuzu adece Kara Sevda şarkısının solosunu attı. Öte yandan Adam Olacak Çocuk programında Kurtalan Ekspres, Barış Manço'ya eşlik etti. Grup, 1990 yılında Barış Manço'nun vokalisti Özlem Yüksek ve stüdyo albümlerinde beraber çalıştığı Ufuk Yıldırım ile birlikte 1990 Eurovision Türkiye elemelerine katıldı. 1995'te çıkan Live in Japan adlı konser albümünün kapağında olmasa da içinde Kurtalan Ekspres'in uzun zaman sonra ismi geçti. Grup elemanlarının bazıları Manço'nun son albümü olan Mançoloji'de de çaldı.

1999-Günümüz
Manço'nun boşluğunu bir süre Asrın Tuncer ve Cem Karaca ile dolduran Kurtalan Ekspres, 2003'te Akkuzu'nun vokaliyle ilk solo albümü olan 3552'yi yayınladı. Bu kaset yapma fikri Barış Manço vefat etmeden önceki dönemde çıkmış ancak Barış Manço'nun vefatı nedeniyle ertelenmişti. Ancak albüm arzulanan ilgiyi görmedi. Konserlere devam eden grup, 2008'de Bahadır Akkuzu'yu kaybetti. 2011 yılında ise Barış Manço, Cem Karaca ve Bahadır Akkuzu'yu anma adına farklı şarkıcıların ve sanatçıların vokal yaptığı Göğe Selam adlı bir albüm yayınladı. Albüm başarılı olunca, 2014'te aynı konsepti sürdüren Göğe Selam II yayımlandı.

Grup üyeleri

Ahmet Güvenç
Grubun 1976'dan bu yana bas gitaristidir. Şimdiye kadar Barış Manço dışında Bunalım, Yeraltı Üçlüsü, Cem Karaca ve Erkin Koray başta olmak üzere sayısız müzisyenle çalıştı. Berklee Jazz Akademisi mezunudur. En bilinen Manço hitlerinden Gülpembe'nin müziğine imza atmıştır.

Bahadır Akkuzu
Grubun gitaristi ve Manço'nun ölümünden sonra ise vokaliydi. Kurtalan Ekspres'e 1978'de katıldı. Manço'nun son yıllarında albümlerinde seslendirdiği Sakız Hanım - Mahur Bey, Al Beni, Gönül Ferman Dinlemiyor gibi şarkıların bestelerini yaptı. 6 Ağustos 2009 günü geçirdiği kalp krizi sonucu ölmüştür.

Ohannes Kemer
70'li yıllarda farklı Anadolu pop ya da rock gruplarında gitaristlik yapmış bir müzisyendir. Özellikle Barış Manço'yla uzun süre çalışmıştır. Manço'nun tek İngilizce albümü olan ve Belçika'da kaydedilen Baris Mancho albümünde de yer almış, bağlama, gitar ve yaylı tambur çalmıştır. Türkiye Ermenisi olan Kemer, Baba Beni Eversene filminde de yer almıştır. Kemer 16 Kasım 2012'de ölmüştür.

Sefa Ulaştır
.03 Ocak 1956 tarihinde İstanbul'da doğmuştur.Kendisi uzun yıllar Cem Karaca ve Erkin Koray'la çalışmıştır.Müziğe 12 yaşında Beybonlar grubuyla başladı. 1975 yılında da Barış Manço & Kurtalan Ekspres'in Tarsus konserinde çaldı. Daha sonra Cem Karaca & Dervişan'a katıldı. Cem Karaca öldükten sonra tekrar birleşen Dervişan'ın yeni jenerasyonunda da davul çaldı. 18 Ekim 2020 akşam saatlerinde tedavi gördüğü hastanede hayatını kaybetti.

Tolga Akyurt
25 Ekim 1979 Kadıköy doğumludur. 2005-2014 yılları arasında Apsent grubunun solistliğini yaptı. 2015 yılında Kurtalan Ekspres'e katıldı. 2015 ve 2017 yıllarında dönem dönem yer almasa da grupla yoluna devam ediyor.

Selim Işık
15 Mayıs 1975 tarihinde Sivas'ın Suşehri ilçesinde dünyaya geldi. İstanbul'da yetişen Işık,1993'te gitar çalmaya başladı. Predator, Ada Ekspresi, Clash And Burn, Kukla, Melek İrdem ve 80 Kalibre gibi birçok rock ve metal gruplarına çaldı. Uzun yıllardır uzun yıllardır elektrik ve akustik gitar eğitimi veren ışık 2008 yılında hazırlamaya başladığı ve Youtube'a koyduğu gitar dersi videolarıyla daha çok tanındı. Bu rock müziğe ilgi duyan insanlar için metod, konser ve usta müzisyenlerin konuk olduğu müzik programları hazırlayarak müziğe hizmet etmeye devam ediyor.2022'nin Ağustos ayından bu yana Kurtalan Ekspres'te almaktadır mk

Koray Alarslan
Koray Onur Alarslan (d. 05.06.1980) Müzisyen, klavyeci, piyanist, besteci, şarkı sözü yazarı, prodüktör, aranjör, mix teknisyeni, piyano ve müzik teorisi öğretmeni. Bugüne dek Red Sonja, Cem Köksal, Joe Lynn Turner, Cemil Demirbakan, Onur Ataman, Gölge Hayat, Northern Lights, Battlorn, Comma, Nevermind gibi grup ve sanatçılarla albüm ve sahne çalışmalarında yer almıştır. Aynı zamanda solo çalışmalarına da devam etmektedir.2023'ün Ocak ayından bu yana Kurtalan Ekspres'te çalmaktadır.

Taha Purcafer
Kubat, Murat Kekilli, Paul Dwyer, Muazzez Ersoy Funda Arar gibi birçok müzisyenlerle çalışmıştır. Vurmalı çalgılar üzerine hizmet veren Öke Cajon sanatçısıdır. 2022 Mart ayından bu yana Kurtalan Ekspres'te çalmaktadır.

Albümler

Solo

 3552 (2003)
 Göğe Selam (2011)
 Göğe Selam II (2014)
 Sessiz Çığlık (2019)

Barış Manço & Kurtalan Ekspres

 Yeni Bir Gün (1979)
 Sözüm Meclisten Dışarı (1981)
 Estağfurullah... Ne Haddimize! (1983)

Katkıda bulundukları Barış Manço albümleri

Stüdyo
 2023 (1975)
 Baris Mancho (1976)
 24 Ayar (1985)
 Değmesin Yağlı Boya (1986)

Konser
 Live in Japan (1996)

Toplama
 Disco Manço (1980)
 Mançoloji (1999

Grup üyeleri
 Ahmet Güvenç - Bas gitar (1976-günümüz)
 Tolga Akyurt- Vokal (2015/2016-2017, 2018-günümüz)
 Selim Işık - Elektrik Gitar (2022-günümüz)
 Koray Alarslan- Klavye(2023-günümüz)
 Taha Purcafer - Davul (2022-günümüz)

Eski üyeler
 Barış Manço - Vokal (1971-1999)
 Celal Güven - Perküsyon (1971-1988)
 Ali Serdar - Davul (1971)
 Özkan Uğur - Bas gitar (1971-1974)
 Fuat Güner - Gitar (1971-1972)
 Erdinç Avcı - Flüt  (1971-1972)
 Hüdai Özgüder - Davul (1971-1972)
 Nur Moray - Davul (1971-1976)
 Kemal Ebcioğlu - Klavye (1971)
 Oktay Aldoğan - Flüt (1972-1980)
 Ohannes Kemer - Gitar (1972-1974, 1975-1976, 1977-1978)
 Engin Yörükoğlu - Davul (1972-1974)
 Nezih Cihanoğlu - Gitar (1972)
 Kirkor Kalender - Gitar (1972-1973)
 Murat Ses - Klavye  (1973-1974)
 Mithat Danışan - Bas gitar (1974-1976)
 Mustafa Sarışın - Gitar (1974)
 Nurhan Özcan - Gitar (1974-1975)
 Caner Bora - Davul (1975-1987)
 Yalçın Gürbüz - Klavye  (1975)
 Samim Boztaş - Gitar (1975)
 Fehiman Uğurdemir - Gitar (1976-1977)
 Kılıç Danışman - Klavye  (1976-1977,1978-1980)
 Bahadır Akkuzu - Gitar (1978-2009), vokal (2003-2009)
 Ömür Gidel - Klavye (1978-1980, 1985-1986)
 Serdar Ertürk - Flüt (1980-1999)
 Serdar Akatlar - Flüt (1980-1985, 1986-1987)
 Nejat Tekdal - Klavye (1980-1981)
 Jean-Jacques Falaise - Klavye (1985-1986)
 Hüseyin Cebeci - Davul, perküsyon,bağlama (1987-1995)
 Elif Turhan - Klavye (1990-1999)
 Özlem Yüksek - Back Vokal-Klasik Kemençe (1990-2000)
 Cihangir Akkuzu - Davul, perküsyon (1990-2012/2020-2022)
 Eser Taşkıran - Klavye (1992-2009, 2012-2013)
 Bülent Güven - Klavye,Elektrik Gitar,Back Vokal (2009-2012/2013-2022)
 Asrın Tuncer - Vokal (2000-2001)
 Cem Karaca - Vokal (2001-2003)
 Devrim Altanay - Vokal (2009-2010)
 Gür Akad - Gitar, vokal (2002/2009-2012)
 Can Bora Genç - Vokal (2012-2015)
 Korcan Ulusoy - Davul  (2012-2013)
 Engin Gökkaya - Gitar  (2012-2013)
 Serdar Öztop - Gitar  (2013-2014)
 Cem Yalçınkaya - Gitar (2014-2017/2020-2022)
 Bertuğ Cemil - Vokal, gitar (2015-2016)
 Özge Güleryüz - Vokal (2016)
 Akın Eldes - Gitar (2017-2018)
 Yusuf Uğurer - Vokal (2017-2018)
 Akıncan Eldes - Gitar (2017-2019)
 Buğrahan Eroğlu - Davul (2017-2018)
 Mustafa Telli - Davul (2018-2020)
 Sefa Ulaştır - Davul (1975-1976, 2013-2018, 2020)
 Atacan Canay - Klavye (2022)

Zaman çizelgesi

<div style="text-align:center;">

Kaynakça

Türk müzik grupları
Anadolu rock grupları
Barış Manço
Kral TV Video Müzik Ödülü sahipleri
1972'de kurulan müzik grupları

Kurtalan Ekspres


Râpa "Rudîi Iar" este un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Ocnița, Republica Moldova. Este amplasat în satul Naslavcea, nu departe de "Carpov Iar", ocolul silvic Ocnița, Naslavcea, parcela 3, subparcelele 1, 2, 4, 18-21. Are o suprafață de 22,5 ha conform Legii ariilor protejate sau 19 ha conform unor măsurări mai recente. Obiectul este administrat de Întreprinderea de Stat pentru Silvicultură Edineț.

Descriere
Râpa este situată în valea râulețului Chisărău, la aprox.  m de la gura de vărsare a acestuia și la circa  m de biserica din Naslavcea. Este situată în proximitatea râpii "Carpov Iar", care se află la aprox. 670 m în amonte. Pe platoul amplasat între cele două monumente naturale au fost excavate mai multe unelte și obiecte aparținând oamenilor din epoca de piatră.

Pe teritoriul sitului aflorează calcare de vârstă volhiniană (Sarmațianul inferior), suprapuse pe strate de cremene compactă, a cărei vârstă nu este stabilită, estimându-se că provine din cretacic sau neogen. Aflorimentul mai conține calcare marnoase de vârstă cenomaniană (Cretacicul superior) și un complex de roci vendiene (formațiunea de Kalius și "Gresiile de Otaci"), delimitat de geologul Theodor Văscăuțanu.

Statut de protecție
Obiectivul a fost luat sub protecția statului prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 13 martie 1962 nr. 111, iar statutul de protecție a fost reconfirmat prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 8 ianuarie 1975 nr. 5 și Legea nr. 1538 din 25 februarie 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Deținătorul funciar al monumentului natural este Întreprinderea de Stat pentru Silvicultură Edineț (în trecut numită Gospodăria Silvică de Stat Edineț).

Râpa prezintă interes științific de importanță internațională în ce privește cartarea geologică și studiul stratigrafic al formațiunilor sedimentare ale Platformei Est-Europene.

Conform situației din anul 2016, este necesară organizarea unor cercetări mai detaliate și includerea zonei în trasee turistice, pentru a valorifica întregul potențial științific și respectiv turistic. De asemenea, dată fiind apropierea de râpa "Carpov iar" cu proprietăți geologice asemănătoare, este indicată valorificarea acestora în comun.

Galerie de imagini

Note

Bibliografie

Legături externe

Rudîi Iar, Râpa
Raionul Ocnița

Râpa „Rudîi Iar”


A gait belt or transfer belt is a device put on a patient who has mobility issues, by a caregiver prior to that caregiver moving the patient. Patients may have problems with balance and a gait belt may be used to aid in the safe movement of a patient, from a standing position to a wheelchair, for example. The gait belt has been customarily made out of cotton webbing, with a durable metal buckle on one end. Cleanable vinyl gait belts were introduced due to the tendency of webbing to harbor supergerms.

Purpose and use
Gait belts are worn around a patient's waist. Their purpose is to put less strain on the lumbar spine of the patient as the caregiver(s) are transporting the patient. Gait belts are used in nursing homes, hospitals, or other similar facilities. It is a 2-inch-wide (5 cm) belt, with or without handles. The gait belt must always be applied on top of clothing or gown to protect the patient's skin. A gait belt can be used with patients in both one-person or two-person pivot transfer, or in transfer with a slider board.

Problems
With the advent of supergerms, like MRSA, and VRE, trying to limit the ways germs are transmitted is a major concern for the healthcare industry. Identifying proper methods for cleaning webbed belts is an issue that most healthcare facilities are struggling with. Organizations like Joint Commissions, OSHA and the CDC are constantly updating their recommendations for cleaning inanimate objects like the gait belt. An antimicrobial vinyl gait belt was patented by Barry Chapman in 2013.

When required by law
When required by law, nursing homes may be fined if a patient is hurt during transport and subsequent investigations show the patient was not wearing a gait belt. On September 13, 2017, Douglas Manor nursing home in Windham was fined $1,530 after a patient sustained several injuries when staff failed to use the gait belt when assisting with transfer.

OSHA guidelines
The OSHA website offers current practice guidelines for the use of gait belts. The guidelines point out that more than one caregiver may be needed, and that belts with padded handles are easier to grip. It further states that gait belts are never to be used as restraints or on patients with G-tubes, and are avoided with patients who have catheters.

References

Medical devices

Gait belt


Sosopol,Sozopol, Sossopol (, []), Sosopolis, (, ) bezeichnet:

 eine bulgarische Stadt, siehe Sosopol
 eine bulgarische Gemeinde, siehe Gemeinde Sosopol
 eine Bucht im Schwarzen Meer, siehe Bucht von Sosopol
 einen Fußballklub, siehe FC Sosopol
 einen Ruderklub, siehe RK Sosopol
 ein russisches Flaggschiff, siehe Sizopol (Schiff)
 ein griechisches Dorf, siehe Sozopoli (Kallikratia)

Sosopol (Begriffsklärung)


5 Ursae Minoris (5 UMi) es una estrella en la constelación de la Osa Menor.
Pese a no tener denominación de Bayer, es, con magnitud aparente +4,25, la quinta estrella más brillante en la constelación después de Polaris (α Ursae Minoris), Kochab (β Ursae Minoris), Pherkad (γ Ursae Minoris) y ε Ursae Minoris.
Se encuentra a 359 ± 5 años luz del sistema solar.

Como muchas estrellas del cielo nocturno —como por ejemplo Kochab, en esta misma constelación— 5 Ursae Minoris es una gigante naranja.
Tiene tipo espectral K4III y una temperatura efectiva en torno a 4200 K.
Casi 400 veces más luminosa que el Sol, su masa estimada es de 1,88 masas solares.
Su diámetro es 16 veces más grande que el del Sol y gira sobre sí misma con una velocidad de rotación proyectada de 1,9 km/s.

5 Ursae Minoris presenta una composición elemental en su superficie diferente a la del Sol.
Frente a elementos como sodio, magnesio, titanio y hierro, cuyos niveles son comparables a los solares ([Fe/H] = -0,08), los metales alcalinotérreos son menos abundantes que en nuestra estrella; el caso más notable es el del estroncio, cuya abundancia relativa es sólo el 38% de la existente en el Sol.
En el otro extremo, destaca el elevado nivel de itrio, doble de abundante que en el Sol.
Por otra parte, en 5 Ursae Minoris la relación [O/H] es de -0,12.

Se piensa que 5 Ursae Minoris puede ser una estrella binaria, siendo la compañera estelar una enana blanca no observable.

Referencias

Gigantes naranjas
Constelación de la Osa Menor

5 Ursae Minoris