The Surf Coast Shire is a local government area in the Barwon South West region of Victoria, Australia, located in the south-western part of the state. It covers an area of . It had a population of 32,251 in June 2018. It includes the towns of Aireys Inlet, Anglesea, Lorne, Moriac, Torquay and Winchelsea. It was formed in 1994 from the amalgamation of the Shire of Winchelsea, Shire of Barrabool and part of the former City of South Barwon, which was, at that point, part of the City of Greater Geelong.

The Shire is governed and administered by the Surf Coast Shire Council; its seat of local government and administrative centre is located at the council headquarters in Torquay. The Shire is named after its location on the popular surf coast of Victoria.

Post-2008, following an electoral representation review, the decision was made to re-subdivide the municipality into four wards, the current wards are Torquay, Anglesea, Winchelsea and Lorne. Between 2004 and 2008, the Shire was an unsubdivided municipality and as a result, the entire municipality voted to elect nine councillors. Between 1996 and 2004, the municipality was subdivided into six wards, where three councillors per ward were elected from the Torquay and Anglesea wards, and one councillor per ward was elected from the Lorne, Winchelsea, Moriac and Aireys Inlet wards. A position of Deputy Mayor was created in 2004, but it was abolished for the 2005 mayoral election.

Council

Current composition
The council is composed of four wards and nine councillors, with four councillors elected to represent the Torquay Ward, two councillors per ward elected to represent each of the Anglesea and Winchelsea wards, and one councillor elected to represent the Lorne Ward.

List of former and current mayors
 Cr Noel Bates (1995–1997)
 Cr Henry Love (1997–1998)
 Cr Julie Hansen (1998–2000)
 Cr Mike Barrow (2000–2001)
 Cr Beth Davidson (2001–2004)
 Cr Keith Grossman (2004–2005)
 Cr Libby Mears (2005–2006)
 Cr Rose Hodge (2006–2007)
 Cr Dean Webster (2007–2008)
 Cr Libby Mears (2008–2009)
 Cr Libby Coker (2009–2010)
 Cr Dean Webster (2010–2011)
 Cr Brian McKiterick (2011–2012)
 Cr Libby Coker (2012–2013)
 Cr Rose Hodge (2013–2014)
 Cr Margot Smith (2014–2015)
 Cr Rose Hodge (2015–2016)
 Cr Brian McKiterick (2016-2017)
 Cr David Bell (2017-2018)
Cr Rose Hodge (2018–2020)
 Cr Libby Stapleton (2020–2022)
 Cr Liz Pattison (2022 -Present)

Administration and Governance
The council meets in the council chambers at the council headquarters in the Torquay Municipal Offices, which is also the location of the council's administrative activities. It also provides customer services at its Municipal Office in Torquay.

Elections
Surf Coast Shire holds elections every 4 years to determine the composition of the council. Lorne Ward was uncontested at the 2016 election, with Councillor Clive Goldsworthy being re-elected unopposed.

2016 election

Townships and localities
The 2021 census, the shire had a population of 37,694 up from 29,397 in the 2016 census

^ - Territory divided with another LGA

See also
 List of localities (Victoria)

References

External links
Surf Coast Shire Council official website
Great Ocean Road Journey, Victoria, Australia (replaces the Surf Coast Tourist website)
Metlink local public transport map
Link to Land Victoria interactive maps
The Anglesea & District Historical Society Inc.

Local government areas of Victoria (state)
Barwon South West (region)

Surf Coast Shire


Edith Wharton (24 Ocak 1862 – 11 Ağustos 1937), Amerikan yazar ve moda tasarımcısıdır.

En fazla tanınan eseri "Masumiyet Çağı" (The Age of Innocence, 1920) adlı romanıdır, ve 1921 yılında Pulitzer Ödülünü kazanmıştır.

I. Dünya Savaşı esnasında Paris'te Kızıl Haç örgütü için yaptığı yardım çalışmalarından ötürü, Fransız Légion d'honneur nişanıyla ödüllendirilmiştir.

Paris'te iken Amerikalı ünlü gazeteci William Morton Fullerton büyük bir aşk yaşamıştır.

Aralarında Henry James, F Scott Fitzgerald, Jean Cocteau, Ernest Hemingway ve Theodore Roosevelt'in bulunduğu, çağının önemli ve etkili entelektüelleriyle olan arkadaşlığı da ayrıca dikkat çekicidir.

Bazı eserleri

 "Ethan Frome"
 "Yaz Bitince"
 "Akşam Çayı"
 "Aşkın Öteki Yüzü"
 "İki Kız Kardeş"
 "Mihenk Taşı"
 "Sığınak"
 "Her Kalp Kendi Bildiğini Okur"

1862 doğumlular
New York doğumlular
1937 yılında ölenler
19. yüzyıl Amerikalı yazarları
20. yüzyıl Amerikalı yazarları
Pulitzer Ödülü alan yazarlar

Val-d'Oise'da ölenler
Amerikalı kadın şairler

Edith Wharton


En mand er en dansk kortfilm fra 1971 med instruktion og manuskript af Ole Roos.

Handling
En mand er på flugt efter at have begået en forbrydelse. Han vil skjule sig, gemme sig, til faren er drevet over, og lejer et værelse hos en ung, enlig kvinde. Deres indbyrdes forhold, den spænding, som opstår mellem dem, mens opklaringen af forbrydelsen skrider frem, skildres asketisk og uden ydre spændingsskabende effekter.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1971

En mand


La Ley Sáenz Peña (formalmente, ley n.º 8871) es una ley argentina aprobada en 1912 que estableció el derecho al voto universal, secreto y obligatorio para los ciudadanos nativos y naturalizados, mayores de los 18 años de edad -aún cuando la mayoría de edad estaba establecida en ese momento en 22 años-, que estuvieran inscriptos en el padrón electoral que se confeccionaba con los datos provenientes del servicio militar obligatorio.

Esta ley debe su nombre a su impulsor, el presidente Roque Sáenz Peña, miembro del ala modernista del Partido Autonomista Nacional. Fue coautor de la misma el político católico Indalecio Gómez.

La ley no prohibió explícitamente el voto de la mujer -Julieta Lanteri logró que la justicia la autorizara a votar en 1911-, sin embargo, posteriormente se sancionó en la ciudad de Buenos Aires una ordenanza que definía el uso del padrón del servicio militar obligatorio como padrón electoral. Con excepción de la provincia de San Juan donde en 1927 se sancionó una Constitución reconociendo el derecho a votar de hombres y mujeres, en ninguna otra parte del país se reconoció el derecho de votar y ser elegidas de las mujeres, hasta que se sancionó la Ley 13.010 en 1947. Otras personas que eran consideradas incapaces de ejercer el derecho fueron los dementes declarados en juicio y los sordomudos que no podían expresarse por escrito. Por su estado y condición se hallaban imposibilitados de votar los religiosos, los soldados y los detenidos por juez competente. Por causas de indignidad, no podían sufragar los reincidentes condenados por delitos contra la propiedad, durante cinco años después de cumplida la condena, los penados por falso testimonio y por delitos electorales, por el lapso de cinco años.

Las juntas escrutadoras de votos eran las encargadas del recuento de las votaciones, reuniéndose en la Cámara de Diputados de la Nación o en la Legislatura, constituyéndose dichas juntas en cada capital de provincia, integrada por el presidente de la Cámara Federal de Apelaciones, el juez y fue en abril de 1912, en Santa Fe y Buenos Aires. Las primeras elecciones presidenciales realizadas bajo el sistema de la ley ocurrieron en 1916, cuatro años después de su sanción, y resultaron el triunfo del candidato por la Unión Cívica Radical, Hipólito Yrigoyen, la principal fuerza opositora al Partido Autonomista Nacional, que hasta entonces no había accedido al poder y que se habían levantado en armas varias veces.

Contexto histórico

En 1902 se produjo en la República Argentina una división en el gobernante Partido Autonomista Nacional en torno a la sucesión del dos veces presidente Julio Argentino Roca. La "junta de notables", instaurada desde 1889 como riñón no formal de selección del candidato presidencial del partido dominante, se fracturó en torno a la decisión de Roca de impulsar al abogado Manuel Quintana y al compromiso de postular al expresidente Carlos Pellegrini en la elección.

Allí nacieron dos expresiones políticas dentro de la ideología conservadora: los "autonomistas nacionales" o roquistas, con su política intransigente de mantener el antiguo régimen electoral, y los "autonomistas" o telegrafistas, sectores escindidos del P.A.N. influidos por las revoluciones radicales, los atentados anarquistas y las huelgas obreras. Una de las mayores preocupaciones de los telegrafistas era transpolar las protestas de las calles al Congreso de la Nación Argentina dando cabida política a los nuevos actores sociales. Para ello se hacía necesario dar espacios de representación al principal partido opositor, la Unión Cívica Radical, pero también al moderado Partido Socialista. De esa manera, se debilitaría a las dos grandes fuerzas sociales emergentes de la época: el obrerismo y el anarquismo.

La muerte del presidente Quintana y la asunción del exjurista José Figueroa Alcorta paulatinamente produjo un desbalance político en favor de los autonomistas que, a pesar de la muerte de Carlos Pellegrini, el 17 de julio de 1906, impusieron a su candidato en 1910, el embajador Roque Sáenz Peña. Este fue el impulsor de un nuevo sistema de sufragio en Argentina a partir de la Ley Nacional 8.871.

El sufragio universal en Argentina

A lo largo de la historia de la política el primer problema que se planteó con respecto al sufragio es el de su extensión. Es decir, si debe ser universal, como derecho a participar en la elección de los elencos de gobierno que pertenece a todos los habitantes de una comunidad; o si debe ser restringido, en el que ciertos individuos deben ser privados de ese derecho en razón del sexo, lugar de nacimiento, lugar de residencia (provincia o territorio nacional), deficiencias físicas y mentales, nivel de instrucción, fortuna, relación de dependencia (religiosa, militar, servidumbre), etnia, edad y moralidad.

Antecedentes históricos: las Provincias del Río de la Plata

El derecho del sufragio, en las primeras instituciones políticas rioplatenses, se derivó de los municipios indianos de la época colonial y de la milicia, es decir de la formación de todos los hombres en edad de llevar armas con la obligación de defender su municipio. Cuando el pueblo irrumpió en la historia del Río de la Plata lo hizo formando milicias comandadas por un Jefe o caudillo (así se llame al jefe de las milicias en las antiguas leyes españolas) con los poderes suficientes para defender a la comunidad. "El primer derecho y deber del pueblo es elegir un Caudillo" dice el Estatuto de Santa Fe de 1819 dado por Estanislao López, cuando Santa Fe era un "Pueblo Libre" federado a la Liga de los Pueblos Libres de José Gervasio Artigas.

En la región sur de los pueblos libres, en el territorio de Buenos Aires, el derecho del sufragio tuvo una evolución histórica diferente. Con la desaparición del Directorio, como órgano central de gobierno, la desorganización, la falta de desarrollo y protección del comercio y la vulnerabilidad militar de las familias acomodadas de la ciudad y de los ganaderos de la campaña frente a los pueblos originarios situados al sur y los caudillos del litoral, llevó a los pobladores a constituir un estado provincial autónomo. Así surgió la Provincia de Buenos Aires.

En 1820, la ciudad y la campaña se unieron en el llamado "Partido del Orden", estableciendo una Sala de Representantes y designando un gobernador que fue a la vez jefe de las milicias bonaerenses. La situación de debilidad política local requería de un nuevo régimen representativo para legitimar el poder surgido de la crisis de la Anarquía del Año XX.

Bajo las políticas liberales del gobernador Martín Rodríguez se instituyó un esquema de gobierno representativo basado en un sufragio amplio y directo; reestructurando el espacio político territorial por medio de la participación política de la campaña a través del voto y suprimiendo los cabildos. Con estos mecanismos, se buscaba crear una participación más vasta para evitar el triunfo de facciones minoritarias que asumieran el poder y, por otro lado, la realización de asambleas que cuestionaran la legitimidad de las elecciones, así como del nuevo poder provincial creado. La universalidad del voto se estableció sin conflicto puesto que la elite y la clase dirigente supusieron que su aplicación traería disciplina y orden en un espacio altamente movilizado luego de la guerra de independencia.

El gran avance y la gran novedad del régimen representativo implantado en Buenos Aires fue que combinaba el sufragio directo al voto activo sin restricciones. En 1821, se sancionó la Ley de Sufragio Directo por iniciativa de Juan José Paso, Bernardino Rivadavia y Manuel García estableciendo que «será directa la elección de los representantes que deben completar la representación extraordinaria y constituyente», y que «todo hombre libre, natural del país o avecinado en él, desde la edad de veinte años o antes, si fuere emancipado, será hábil para elegir». En Buenos Aires fue un instrumento de cohesión social, de alcance limitado, porque la fecha y lugar del acto comicial siguieron siendo desconocidos para la mayoría de la población de la campaña.

La Ley 140

Con el devenir de los nuevos tiempos, la Constitución Nacional de 1853 no reguló mecanismo alguno de sufragio y el Congreso de la Confederación Argentina sancionó la Ley 140 de 1857 siguiendo la «doctrina de la pureza del sufragio» o voto calificado expuesto por el jurista Juan Bautista Alberdi en su libro Elementos de derecho público provincial para la República Argentina de 1853:

A pesar de que el pensamiento de Alberdi fue netamente liberal, las notas características de la legislación electoral de inspiración alberdiana de 1857, fueron el voto facultativo o no obligatorio, personal y no secreto o público. Las constituciones de provincia siguieron el modelo trazado. En Mendoza —redactada por Alberdi—, Córdoba, San Luis y La Rioja el sufragio quedó restringido a los pudientes, en Salta a quienes supiesen leer y escribir, en Tucumán no podían votar los jornaleros ni los hijos de familia que viviesen con sus padres. Las demás dejaron el sufragio a leyes posteriores.

El sistema de la Ley 140 era deficiente, discrecional y permitía el uso de la fuerza pública para reprimir a aquellos «elementos indeseables» que osaban inscribirse en el registro cívico. Fraude, manipulación y violencia eran sus notas características, como se desprende de la carta del 17 de junio de 1857 de Domingo Faustino Sarmiento a Domingo de Oro, refiriéndose a las elecciones porteñas:

Los requisitos establecidos en le Ley 140 para la emisión del voto eran: ser mayor de veintiún años, impidiendo la emisión del voto a todo aquel ciudadano de sexo masculino que fuese sordomudo; a los funcionarios eclesiásticos; y a toda aquella persona que no cumpliese con los requisitos de ciudadanía (artículo7). El elector votaba por una lista de candidatos y la que obtenía simple mayoría de votos se adjudicaba la totalidad de las representaciones (artículo 27). El voto podía emitirse en forma verbal o por escrito. Cada ciudadano votaba por un número igual al de los Diputados designados en la convocatoria. En el caso de la elección del mecanismo en forma de papel, la autoridad de mesa lo leía en voz alta y escribía en una lista o cédula. El acto duraba tres días, donde el primer día, a partir de las ocho de la mañana, se reunían en las Iglesias las "asambleas electorales", formadas por los propios ciudadanos habilitados para votar. En estas asambleas se elegían a las autoridades de mesa. Una vez seleccionados los ciudadanos como autoridades de mesa, se procedía a la votación, que duraba hasta las cuatro de la tarde. Los días subsiguientes, el horario de votación se establecía entre las nueve de la mañana y las cuatro de la tarde.

Finalmente, el escrutinio se realizaba en las mesas receptoras de votos, realizando cada día un escrutinio provisional, para que el último día se realizase el escrutinio definitivo o general. Una vez obtenido el resultado general, era comunicado a la Legislatura Provincial, para luego ser informado a la Legislatura Nacional.

Esta ley fue modificada por la Ley 207 del 1 de julio de 1859, que estableció en el país el sistema de lista completa y el voto público, pero no obligatorio. Estuvo vigente hasta 1912, con la sola excepción del período comprendido entre 7 de enero de 1903 y el 24 de julio de 1905, lapso durante el cual se aplicó el escrutinio mayoritario uninominal bajo la Ley 4161.

Nuevamente, se realizó una modificación a la ley anterior, la Ley 75 promulgada el 13 de noviembre de 1863, que determinaba cómo debía formarse el registro cívico y realizarse las asambleas electorales. El acto eleccionario se redujo a un solo día (art. 31). El voto se emitía en forma pública y no obligatoria, según el sistema de lista completa. La presente ley también cambiaba la edad mínima para ejercer el voto a mayores de dieciocho años, donde también eran agregados requisitos imposibilitatorios para sufragar. Quedaban fuera del ejercicio de votar todas aquellas personas que fuesen soldados cabos y sargentos de tropas de líneas o que debieran estar enroladas en la Guardia Nacional, y por distintas circunstancias no lo estuviesen (art. 6).

El 5 de octubre de 1866 se dictó la Ley 209, modificatoria de la anterior, pero no en su parte sustantiva, sino que la reforma refirió a los procedimientos generales para la
realización del acto eleccionario.

La Ley 623, sancionada el 18 de septiembre de 1873 y promulgada cuatro días después, dispuso que el registro cívico sea confeccionado cada cuatro años, y en cada renovación se dejaría sin efecto el registro cívico anterior (art. 2) que estaría integrado por todos los ciudadanos domiciliados en la sección electoral, que lo solicitaren personalmente y que fueran mayores de diecisiete años (art. 7). En la estructura general, la ley guarda semejanza con la Ley 75 en el sistema de incapacidades (Art. 7), las juntas de calificación (arts. 3, 4 y 5) encargadas de la formación del registro cívico y el mecanismo de los actos electorales.

Eliminó el voto oral, pero seguía siendo público, pues la norma sancionada establecía un registro de votantes en que debía asentarse el nombre de las personas por las cuales votaba cada uno de los inscriptos que participaban de la votación. De esa manera, era posible llevar al instante la evolución de los comicios y organizar en consecuencia una estrategia de votación. Esta ley fue modificada sucesivamente por las leyes n.º893 de 16 de octubre de 1877, n.º1012 del 7 de octubre de 1879, n.º1024 de 22 de julio de 1880, y n.º2742 de 6 de octubre de 1890.

En cuanto al sistema de representación, regía el mecanismo de «lista completa», por el cual la fuerza política con el mayor número de votos obtenía la totalidad de las bancas en disputa, tanto para legisladores nacionales como para electores de presidente y vicepresidente de la República, restringiendo la participación o impidiendo la expresión de una minoría política en el congreso.

El fraude electoral en la literatura de fines de siglo XIX y principio de siglo XX

La literatura costumbrista en Argentina de finales del  y comienzos del , reflejó una realidad cívica que contradijo y desafió la letra de las leyes vigentes en materia electoral. Entre los escritores del momento sobresalió el mercedino Roberto Payró, quien describió con tono irónico distintas modalidades del fraude electoral, tales como el «voto múltiple» de una persona o el «volcamiento» del padrón electoral a favor de la lista oficialista. Así por ejemplo, en las Divertidas aventuras del nieto de Juan Moreira (1910) contó la historia de un provinciano y su carrera política a base de engaños y traiciones.

En 1908, publicó "Pago Chico", un cuento conformado de pequeños relatos irónicos en un lenguaje propio de la época, que refleja las costumbres de un pequeño pueblito rural de la Provincia de Buenos Aires -probablemente Bahía Blanca- a principios del . De allí se extrae el siguiente relato:

La ley Sáenz Peña

La Revolución del 4 de febrero de 1905, encabezada por el Coronel Daniel Fernández, tenía una sola causa: el hastío de las clases populares frente al reinado del «fraude como método de supervivencia del proyecto establecido en el 80». Y aunque la misma fracasó, como todas las rebeliones anteriores de «los inmigrantes», el tejido social en la República Argentina estaba quebrado y solo era cuestión de tiempo para una nueva revolución que cada vez contaba con más adeptos.

Así las cosas, el 12 de marzo de 1906 falleció el presidente Manuel Quintana y lo sucedió un exintegrante del unicato juarista: José Figueroa Alcorta. Los cuatro años y siete meses que transcurrieron hasta la asunción de un nuevo presidente, fueron momentos de huelgas y agitación obrera, fraude electoral, obstrucción legislativa en el parlamento argentino y la formación de un nuevo partido oficial que terminaría con la carrera política de Julio Argentino Roca: la Unión Nacional.

En ese contexto, nació la candidatura presidencial del embajador Roque Sáenz Peña, tras un primer intento fallido de 1892, que representaba una postura de modificación del régimen de sufragio y apertura política frente a la democracia restrictiva de los primeros casi cincuenta años de la República Argentina.

Con Luis Sáenz Peña en el poder se abrió el debate. Legisladores de distintas tendencias propusieron la modificación del régimen de sufragio introduciendo la representación proporcional para ampliar las posibilidades de los partidos menores o volviendo al sistema de la circunscripción uninominal establecido en 1903 para que sea el ámbito local y no el comité el que seleccione a los representantes. La Ley 4.161 de 1903, creación de Joaquín V. González —sólo aplicada en 1904— establecía el régimen uninominal por circunscripciones combinado con el sufragio voluntario. Los argumentos giraban en torno a que el escrutinio de lista, completa o incompleta, era la negación del gobierno representativo y federal; la interposición del comité entre el electorado y el pueblo. Por el contrario, el representante surgido del distrito reunía la representación de intereses de los votantes y de calidades, en tanto es el personaje destacado, el «notable local».

En 1905, con el presidente Manuel Quintana, se volvió a la lista completa, en la que cada elector, en su circunscripción, votaba por todos los candidatos de su distrito. Dos meses después de esto se suprimió el voto de viva voz, que no fue secreto, pero sí escrito. El elector debía entregar a la mesa electoral, en un papel escrito y doblado, los nombres de la totalidad de los candidatos por los que votaba. Obviamente esto limitaba el voto a los alfabetos, una franca minoría por aquel entonces.

En 1910 se impuso la fórmula presidencial de la Unión Nacional. El presidente Roque Sáenz Peña al jurar ante el Congreso Nacional había fijado su propósito:

En este sentido, el 27 de julio de 1911, se promulgó la Ley 8.130, que derogaba toda la legislación anterior sobre formación del registro electoral; dispuso la confección de un nuevo padrón electoral permanente, sobre la base de los padrones del enrolamiento militar.

El 11 de agosto de 1911 tuvo entrada el proyecto sobre reforma electoral firmado por el presidente Roque Sáenz Peña y su ministro del Interior, Indalecio Gómez. En su mensaje, el poder Ejecutivo señalaba que con la sanción de las leyes de enrolamiento militar y padrón electoral la Nación tendría dentro de algunos meses un censo electoral completo y cada uno de los ciudadanos inscripto, un título cívico auténtico y depurado. Garantizar el sufragio y crear un verdadero sufragante sólo podría concretarse mediante la modificación del sistema electoral. De ahí que se propicie el sistema de la lista incompleta.

La Cámara de Diputados dispuso que el proyecto y el mensaje pasaran a estudio de la comisión de asuntos constitucionales. Ésta, con algunas modificaciones de forma, los despachó favorablemente, entrando para sus consideraciones por la Cámara en la sesión del 6 de noviembre de 1911. El diputado José Fonrouge informó el despacho de Comisión, y señaló que la Comisión se había preocupado porque existan comicios donde el ciudadano podía ejercitar con verdad y libertad sus derechos políticos. Que a tal fin había tomado por base el proyecto del poder ejecutivo, una de cuyas partes más importantes estaba dada por el voto obligatorio, ya que terminantemente declaraba que el sufragio era una obligación del ciudadano. Pero destacaba que no existe despacho sobre el sistema electoral en sí, reservándose cada uno de los miembros el derecho a exponer su opinión sobre el procedimiento que entendían más adecuado a la Constitución y a las necesidades del país en el seno de la Cámara. Por su parte Fonrouge sostuvo el sistema de la lista incompleta, que a su juicio resultaba siempre un sistema de pluralidades: se adjudica a la primera mayoría las dos terceras partes y a la segunda mayoría una tercera parte. La «lista incompleta», es la que contiene un número de candidatos, menor que el número de bancas a elegir. Es decir, es una lista a la que se ha cercenado una parte de lo que debe contener la «lista completa».

En el sistema de la ley nacional, un partido no puede llevarse la totalidad de la representación, porque el voto de los electores ha sido «restringido» por la ley; ha sido «limitado». He ahí la síntesis de la ley Sáenz Peña, como claramente lo expresara en la Cámara de Diputados, su defensor, el ministro del Interior Indalecio Gómez. Se preguntaba el ministro si el Gobierno de la Nación intervendría para descomponer la máquina electoral y concluía negativamente:

Luego del diputado Fonrouge, no lo siguió en el uso de la palabra el diputado Marco Aurelio Avellaneda, quien se opuso al proyecto porque atentaba contra el orden constitucional y democrático, dividiendo y anarquizando los partidos políticos, ya que tendía a favorecer al radicalismo:

El diputado Manuel Augusto Montes de Oca defendió la constitucionalidad del sistema proporcional adoptado en el proyecto oficial. Así, manifestó:

El diputado Horacio C. Varela, se opuso al sistema de la lista incompleta y propuso, en substitución, el de circunscripciones uninominales de 1902. La minoría de la Comisión de Negocios Constitucionales presentó un proyecto que proponía el voto uninominal. No obstante, al desarrollarse la discusión, quienes apoyaban el sistema de lista incompleta argumentaron, entre otras cosas que, por ser lista, agrupa a su alrededor voluntades y actividades y al agruparlas, contribuye en esa forma a dar organización a los partidos políticos, que era uno de los fines perseguidos por el Poder Ejecutivo. De este modo, provee a que las minorías estén representadas, no por individuos aislados (como puede ocurrir con el sistema de circunscripciones) sino por verdaderas colectividades.

El diputado Julio Argentino Pascual Roca sostuvo que el imperio del régimen de la mayoría era la expresión primaria del sistema electoral argentino implantado por la Constitución. Pero eso no se logró materializar ni con el sistema de lista completa ni con el de lista incompleta contenido en el proyecto, sino únicamente con el sistema de circunscripción uninominal.

El diputado Gaspar Ferrer se opuso al proyecto con fundamento en la inconstitucionalidad que le atribuyó. Además de las consideraciones ya vertidas en torno a los alcances del artículo 37 antes citado, consideró que hacer obligatorio el sufragio es violentar la Constitución que en ninguna de sus cláusulas mandaba a los ciudadanos concurrir a los actos electorales.

Julio A. Costa afirmó en la Cámara de Diputados de la Nación con respecto a la «lista completa» que faltarían todos los partidos menos uno. El Poder Ejecutivo nos propone la lista incompleta que, en una aplicación ideal y perfecta, vendría al Congreso la mayoría mutilada en tercio. Se preguntaba en qué condición quedarían los otros partidos. Y se respondía: en la condición de excluidos con lo que no habrían cambiado los términos del problema que generaba el sistema de lista completa (exclusión), es decir la abstención y las conspiraciones.

El 24 de noviembre de 1911 se aprobó el proyecto del Poder Ejecutivo en general por 49 votos contra 32. Su tratamiento en particular concluyó el 20 de diciembre de 1911 y la Cámara de Diputados rechazó por 344 votos contra 32 el establecimiento del voto obligatorio contenido en el Artículo 6 del proyecto. Pasó para su tratamiento al Senado, ingresando en su sesión del 26 de diciembre de 1911. Con despacho de la Comisión de Asuntos Constitucionales, inició su consideración en la reunión del 30 de enero de 1912, siendo aprobada el 7 de febrero. Como la Cámara de Senadores aprobó la obligatoriedad del voto e introdujo algunas reformas de detalle al proyecto de ley, pasó a la Cámara de Diputados, siendo sancionada el 10 de febrero y promulgada tres días después, el 13 de febrero de 1912, bajo el número 8.871. Se incorporó de este modo al mecanismo institucional del país el sufragio universal e igual, obligatorio y secreto para todos los argentinos mayores de 18 años de edad, y el sistema de lista incompleta.

El sistema de la ley Sáenz Peña

La ley Sáenz Peña o Ley 8.871, publicada en el Boletín Oficial de la República Argentina el 26 de marzo de 1912, estableció la lista incompleta combinada con el secreto y la obligatoriedad del sufragio y el mecanismo plurinominal. Aunque seguía siendo exclusivo para varones argentinos, nativos y naturalizados, mayores a 18 años. Estos son algunos de los artículos más importantes de la ley:

"Art. 1°  Son electores nacionales los ciudadanos nativos y los naturalizados desde los diez y ocho años cumplidos de edad, siempre que estén inscriptos unos y otros en el padrón electoral.

Art. 2°  Están excluidos los dementes declarados en juicio. Por razón de su estado y condición: los eclesiásticos y regulares, los soldados, cabos y sargentos del ejército permanente, los detenidos por juez competente mientras no recuperen su libertad, los dementes y mendigos, mientras estén recluidos en asilos públicos. Por razón de su indignidad: los reincidentes condenados por delito contra la propiedad, durante cinco años después de la sentencia.

Art. 5°  El sufragio es individual, y ninguna autoridad, ni persona, ni corporación, ni partido o agrupación política puede obligar al elector a votar en grupos, de cualquier naturaleza o denominación que sea.

Art. 6°  Todo elector tiene el deber de votar cuantas elecciones nacionales fuesen convocadas en su distrito.

Art. 7°  Quedan exentos de esta obligación (de votar) los electores mayores de 70 años.

Art. 39°  Si la identidad (del elector) no es impugnada, el presidente del comicio entregará al elector un sobre abierto y vacío, firmado en el acto por él de su puño y letra, y lo invitará a pasar a una habitación contigua a encerrar su voto en dicho sobre.

Art. 41°  La habitación donde los electores pasan a encerrar su boleta en el sobre no puede tener más que una puerta utilizable, no debe tener ventanas y estará iluminada artificialmente en caso necesario…"

Legislación posterior y reformas

En el período que va desde 1912 hasta 1930, se introdujeron reformas legislativas que no modificaron sustancialmente el sistema de la Ley 8.871. A saber:

 Ley 9.147 de 1913
 Ley 10.267 de 1917
 Ley 10.269 de 1917
 Ley 11.050 de 1920
 Ley 11.387 de 1926

Véase también
 Derecho a votar
 Sufragio universal
 Ley 140
 Roberto Payró
 Voto femenino
 Unión Cívica Radical
 Roque Sáenz Peña
 Hipólito Yrigoyen

Notas

Referencias

Argentina en 1912
Epónimos de Roque Sáenz Peña
Sáenz Peña
Presidencia de Roque Sáenz Peña

Ley Sáenz Peña


Nogometno društvo Slovan Ljubljana (ND "Slovan" Ljubljana; "Slovan Ljubljana"; "Slovan") je nogometni klub iz Ljubljane, regija Središnja Slovenija, Republika Slovenija.
U sezoni 2019./20. "Slovan" se natjecao u Regionalnoj ljubljanskoj ligi, ligi četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Slovenije.

O klubu
Klub je osnovan kao SK "Slovan" 1913. godine, a prve utakmice igra 1914. godine. Zbog I. svjetskog rata, klub zamrzava djelovanje do 1919. godine. Do II. svjetskog rata "Slovan" je igrao u prvenstvima Ljubljanskog nogometnog podsaveza.
Poslije rata, klub se obnavlja kao FD "Borec". U sezoni 1946./47. igraju "Slovensku republičku ligu", ali se u zimskoj stanci "Borec" spaja s još dva kluba "Svoboda" i "Udarnik" u "Enotnost" (kasnije "Olimpija"). Od preostalih igrača "Borca" je formiran DŠD "Slovan" koji je u sezoni 1953./54. postao član republičke lige, te je u njoj pretežno igrao do raspada Jugoslavije, te je osvojio u sezonama 1964./65. i 1982./83. Kasnije je "Slovan" djelovao pod nazivima NK "Slovan" i ND "Slovan". U sezonama 1965./66. i 1983./84. "Slovan" je nastupao u "2. saveznoj ligi – Zapad, a u sezoni 1988./89. u "Međurepubličkoj ligi – Zapad".
1991. godine, osamostaljenjem Slovenije, klub pod imenom ND "Slovan Mavrica" postaje član novouspostavljene "1. slovenske nogometne lige". 1993. godine klub mijenja ime u ND "Mavrica". 1995. godine se "Slovan" ("Mavrica") spaja s klubom "Slavija Vevče" (koja je tada igrala pod imenom "Vevče Donit filtri") te novi klub igra u početku kao "SET Vevče" (ali klub je nastavio igrati na stadionu u Kodeljevu), da bi 1998. godine postao "Slovan-Slavija", te potom ponovno ND "Slovan", igrajući dalje u nižim slovenskim ligama.

Stadion
"Slovan" nastupa na Stadoinu Kodeljevo", koji se nalazi u istoimenom dijelu Ljubljane.

Uspjesi

nakon 1991.
 2. slovenska liga
 prvak: 1996./97. (SET Vevče)

 Regionalna ljubljanska liga
 prvak: 2001./02.

 Liga MNZ Ljubljana
 doprvak: 2011./12.

od 1945. do 1991.
 Slovenska republička liga
 prvak: 1964./65., 1982./83.
 doprvak: 1961./62., 1979./80., 1980./81., 1990./91.
 trećeplasirani: 1984./85., 1986./87.

 Slovenska republička liga – Zapad
 trećeplasirani: 1953./54.

 Slovenske regionalna liga – Zapad
 prvak: 1972./73.

 Slovenski republički kup
 pobjednik: 1981./82.
 finalist: 1961., 1979./80., 1985./86.

do 1941.

 Prvenstvo Ljubljanskog nogometnog podsaveza – II. razred
 doprvak: 1935./36.

 Prvenstvo Ljubljanskog nogometnog podsaveza – skupina Ljubljana – I. razred
 doprvak: 1920.-Jesen, 1931./32.

 Prvenstvo Ljubljanskog nogometnog podsaveza – skupina Ljubljana – II. razred
 prvak: 1924./25., 1935./36.
 doprvak: 1922./23., 1923./24., 1929./30., 1930./31.

Pregled plasmana

Poznati igrači

Poznati treneri

Unutarnje poveznice
 KD Slovan Ljubljana
 Ljubljana

Vanjske poveznice
  nd-slovan.si, službne stranice
  prvaliga.si, ND SLOVAN (1. SNL)
  nzs.si, ND SLOVAN (3. SNL - Center)
  nzs.si, ND SLOVAN (3. SNL - Zahod)
  globalsportsarchive.com, ND Slovan Ljubljana
  int.soccerway.com, ND Slovan Ljubljana
  worldfootball.net, Slovan Ljubljana
  transfermarkt.com, ND Slovan Ljubljana

Izvori

  nd-slovan.si, Naša zgodovina , pristupljeno 15. srpnja 2020.
  nd-slovan.si, Slovanovi reprezentanti , pristupljeno 15. srpnja 2020.
  nd-slovan.si, Infrastruktura , pristupljeno 15. srpnja 2020.
  futbolas.lietuvai.lt, ND Slovan
  foot.dk, NK Mavrica
 Nebojša Jakovljević i dr.: Fudbalska takmičenja južnih Slovena 1873-1974, Subotica, 2018.,
 Bratislav Stojanović, Dragiša Kovačević: Jugoslovenski fudbalski klubovi, Beograd, 1977., UDK: 061.237(497.1):796.332, str. 299

Slovenski nogometni klubovi
Nogomet u Ljubljani

ND Slovan Ljubljana


Personalitatea juridică internațională este un concept important din dreptul internațional, care s-a dezvoltat de-a lungul istoriei drept un mijloc de reprezentare internațională. Odată cu obținerea personalității vin o seamă de privilegii și responsabilități. Personalitate au primit state, corporații, organizații non-guvernamentale, organizații internaționale și persoane fizice.

Dreptul internațional
Fundamentul dreptului internațional constă în regulile pe care statele le fac pentru alte state. Dreptul Internațional reglementează statele și raporturile dintre acestea. Din punct de vedere istoric se credea că statele au fost singurii actori ai dreptului internațional și, prin urmare, alte entități intrau doar într-o mică măsură în jurisdicția dreptului internațional.

Elementele de bază
Dobândirea personalității juridice internaționale este de multe ori un obiectiv al actorilor internaționali. Prin dobândirea acesteia, aceștia câștigă recunoaștere în comunitatea juridică internațională. Gradul de personalitate pe care un actor internațional îl deține depinde în întregime de recunoașterea statală. Personalitatea juridică poate determina drepturile pe care actorii le au, precum și reputația în fața instanțelor de judecată. Din moment ce personalitatea este conferită de state, este evident că actorii internaționali sunt folositori doar atunci când statele vor acest lucru. Fără aprobarea statelor, alți actori nu au drepturi și nici competență reală în arena internațională. O întrebare pe care cei ce critică eficacitatea personalității juridice o pun este dacă "personalitatea conține capacitatea juridică inerentă de a acționa". Personalitatea este un concept ce conține multe zone neclare, dar trebuie înțeles pentru a putea stabili eficiența sau ineficiența actorilor internaționali. Doar entitățile care sunt capabile să dețină personalitate și pot deveni, astfel, actori ai dreptului internațional sunt cele cu capacitatea de a acționa în arena internațională. Printre entitățile care candidează pentru personalitatea juridică internațională se numără corporații, companii, state suverane, organizații internaționale, precum și persoane fizice. Aceste entități ar trebui să aibă competențe juridice, capacitatea de a își exercita în mod eficient puterea, și asocieri permanente cu state.

Istoria
Până la extinderea ONG-urilor, în secolul XX, de obicei personalitatea juridică nu era acordată actorilor non-statali. Chiar și după ce aceste entități au devenit actori, în mod normal nu primeau personalitate, cu excepția cazului în care aceasta era acordată de către stat printr-un statut juridic sau tratat. De obicei, organizațiile internaționale, ONG-urile și corporațiile erau privite ca grupuri de persoane și mai degrabă beneficiari de drept internațional, decât actori pe scena internațională. Cu toate acestea, ONG-urile, în special, au început să joace în ultimele decenii un rol din ce în ce mai important în politica internațională și în elaborarea politicilor. Nu este cert când ONG-urile au început cu adevărat să joace un rol în politica internațională, dar prima dovadă a unui grup care influențează politica internațională datează din anul 1826. În 1911, aceste grupuri au început să crească și să atragă atenție, iar în 1919 Dwight W. Morrow a început să folosească termenul de "ONG". În 1943 oamenii de știință din mai multe domenii numeau și ei aceste grupri de influență ONG-uri. După recunoașterea oficială de către ONU, ONG-urile au fost capabile să interacționeze în arena internațională. Obtinerea personalității internaționale a fost, din punct de vedere istoric, un obstacol pentru ONG-uri. Anul 1910 a văzut prima convenție de acordare a personalității juridice, iar în 1936 Charles Fenwick spune că ONG -ul "ar putea fi foarte eficient în reducerea diferențelor naționale" Ca răspuns la schimbările politicilor mondiale, abordările folosite pentru obținerea și acordarea personalității juridice internaționale au văzut mai multe modificări. Aceste schimbări au rezultat și vor continua să ducă la variații și provocări, atât în ceea ce îi privește pe cei ce oferă personalitatea juridică internațională, cât și în ceea ce privește rolurile pe care alți actori internaționali le joacă. Statele au fost primele care au obținut personalitate juridică internațională, urmate de actori non-statali (precum companii Multinaționale și ONG-uri) și persoane fizice. În 1986 Convenția de la Viena privind Dreptul Tratatelor între State și Organizații Internaționale a stabilit definiția unei organizații internaționale. Definiția exclude organizațiile nonguvernamentale și introduce conceptul de personalitate juridică.

Personalitate: privilegii și drepturi
Drepturile care vin odată cu obținerea personalității juridice internaționale includ dreptul de a încheia tratate, dreptul la imunitate, dreptul de a trimite și de a primi misiuni diplomatice și dreptul de a cere despăgubiri pentru daune. Cei ce au personalitate juridică internațională pot da în judecată și să fie acționați în judecată, pot încheia contracte, pot avea datorii, și pot plăti diverse impozite. ONG-urile cu personalitate sunt în măsură să participe în mod direct cu organismele și organizațiile internaționale create prin legislație și tratate. Acestea au capacitatea mai degrabă de a finanța o cauză, decât de a cere fonduri. Lor li se acordă chiar și anumite drepturi și protecții juridice. ONG-urile care sunt părți ale unui tratat pot denunța fărădelegi, ONG-urile cu personalitate pot dobândi, în cele din urmă, statut reprezentativ în cadrul consiliilor și al adunărilor internaționale.

Unele ONG-uri, precum Societățile Crucea Roșie și Semiluna Roșie, au primit drepturi pe care guvernele le acordă de obicei organizațiilor internaționale.

 ONG-urile nu sunt ținute pe loc de lucruri precum partidele politice și alegerile, ci li se permite pur și simplu să facă lobby pentru ceea ce consideră ca fiind cea mai bună alegere. Această libertate se găsește de obicei numai în ONG-uri. Această libertate le oferă ONG-urilor un tip de flexibilitate și eficiență de care, încă o dată, alți actori internaționali nu se pot bucura. Este probabil ca un ONG să prezinte mai multă energie decât un OIG, deoarece ONG-urile reprezintă angajamente voluntare.  Oamenii dintr-un ONG sunt dedicați cauzei și lucrează din greu pentru a realiza ceea ce își propun. ONG-urile sunt, de asemenea, în măsură să acționeze dincolo de jurisdicția suveranității într-un mod în care guvernele și organizațiile nu o pot face. Odată ce un ONG dobândește un statut consultativ, acesta poate realiza chiar mai multe. ONG-urile consultative sunt în măsură să primească documente oficiale, să participe la ședințele diferitelor consilii, să fie consultate de un secretar general sau comitet și să participe la audieri în diferite moduri.

Obținerea personalității juridice internaționale
Există teorii care trebuie luate în considerare atunci când se decide modul în care trebuie aplicată personalitatea juridică internațională și de unde vine puterea.

Abordarea tradițonală legală
Abordarea tradițională legală este o astfel de metodă. În acest mod de gândire, s-ar crede că personalitatea juridică internațională trebuie transmisă în mod explicit de la state la actori printr-un instrument juridic. Fără acest transfer, un actor nu are șanse. În această abordare, statele sunt văzute ca fiind principalii actori internaționali și singura sursă de personalitate.

Abordarea realistă factuală
Direct opusă acestei abordări este abordarea realistă factuală. Această metodă de gândire consideră că integrarea globală, și nu statele, este sursa personalității juridice internaționale. Realiștii factuali presupun că statele vor înceta în cele din urmă să fie sursa personalității pentru ONG-uri, din moment ce apar globalizarea si transculturația.

Abordarea dinamică
Abordarea dinamică se încadrează destul de bine între cele două abordări anterioare. Practic la jumătatea dintre realismul factual și tradiționalismul legal, această abordare consideră că sursa personalității actorilor se află în cadrul tratatelor sau obiceiurilor internaționale. Din punct de vedere teoretic, abordarea dinamică ar pretinde că, în timp ce tradiționaliștii legali înclină prea mult spre păstrarea dreptului internațional prin tradiție, realiștii tind să nu țină seama de obiceiurile și tradițiile dreptului internațional.

Marea Britanie vs. Costa Rica (1923)

Date
Se spune că fostul guvern din Costa Rica, cunoscut sub numele de regimul Ticono, ar fi oferit concesiune petrolieră unei compani britanice. Noul guvern din Costa Rica a fost nevoit să recunoască acțiunea pe când Marea Britanie a negat totul.

Întrebări

 "Trebuie un guvern să se conformeze unei constituții anterioare dacă acesta a stabilit și menținut o administrație pașnică de facto?"
 "Nerecunoașterea unui guvern de către alte guverne distruge statutul de facto al guvernului?"

Verdictul
Nu este necesar să se respecte o constituție anterioară într-o astfel de situație. Nerecunoașterea guvernului de către alte guverne anulează legitimitatea guvernului.

Note

Drept internațional

Personalitate juridică internațională


අපොස්කුළු ජෝන්

හාන්ස් මේම්ලින් විසින් ශාන්ත ජෝන් අපොස්කුළුවරයා, 1468 ශතකය (ද නැෂනල් ගැලරි, ලන්ඩන්)
ස්වා‍මින් වහන්සේට ප්‍රියමනාප වු අපොස්කුල්වරයා
උපත: ක්‍රි.ව 6 වන ශතකය ගලීල ශුද්ධ වු නගරය
මරණය: 101 ශතකය. චෆිසස්, කුඩා ආසියාව
ගෞරවය දැක්වීම: සියළුම ක්‍රිස්තු ධර්මයන්
මංගල්‍යය: දෙසැම්බර් 27 (බටහිර ක්‍රිස්තු ධර්මය)
සැප්තැම්බර් 26 සහ මැයි 3 (නැගෙනහිර ක්‍රිස්තු ධර්මය)
උපලක්ෂණය; ග්‍රන්ථය, වයන් බදුනක සිටින සර්පයා, නාටංකය, රාජා‍ලියා
අනුග්‍රහය, ලේඛකයන්, දැවිම, විෂවිම්, දේව ර්මධරයන්, ප්‍රකාශකවරැන්, ග්‍රන්ථ විකිණිම්කරැවන්, සංස්කාරකවරැ, මිත්‍ර සම්බන්ධකම් සහ චිත්‍රකරැවන්

ශාන්ත ජෝන් අපොස්කුළුවරයා, ජේස්සු වහන්සේගේ අපෝස්කුළුවරැන් 12 දෙනොගෙන් එක් අයෙකි. ක්‍රිස්තියානු විශ්වාසය මොහුව අදුනන්නේ නව ගිවිසුමේ විවිධ කාරය්යයක් සම්බන්ධව ලේඛකයෙකු හැටියටයි. මොහුයග් කාර්යයන් අතුරින් කිහිපයකි. ජෝන්ගේ ශ්‍ුබාරංචිය, ජෝන්ගේ සන්දේශය සහ හෙළිදර්ව් පොත/ ග්‍රන්ථය

අපෝස්තුළු ජෝන්


Elfriede "Friedel" Grützmacher (born 3 August 1942 in Leer, Lower Saxony) is a German politician (Alliance 90/The Greens).

Life
Grützmacher studied German studies and sport to become a teacher in Germany. She worked as a teacher up from 1965 in Wörth in Rhineland-Palatinate and other places.

She joined the Green Party in 1983, and served as an elected Member of the Rhineland-Palatinate Landtag between 1991 and 2006. She was the leader of her party group in the Landtag from 1993 to 1996, deputy leader from 1996 to 2001, and was Vice President of the Landtag from 2001 until 2006. She served on the Committees for Justice and Internal Affairs and the Penal Justice Commission. Prior to 1996, she had been responsible for educational policy.

References

1942 births
Living people
People from Leer
Alliance 90/The Greens politicians
Members of the Landtag of Rhineland-Palatinate

Friedel Grützmacher


Chiafrø, eller bare chia, er navnet på frø af planten Salvia hispanica. Den voksede vildt i Mellemamerika, men blev taget ind til dyrkning af flere oprindelige folk: bl.a. toltekerne og aztekerne. Frøene har et højt indhold af planteolier, især de flerumættede omega 3-olier. Derfor betragtes de som en slags "superfood".

Historie
Cirka 2600 f.Kr. begyndte man at bruge chiafrø som en del af befolkningens basisføde i det område, der dækkes af det nuværende Mexico og Guatemala, hvor planten (Salvia hispanica) var vildtvoksende. Frøene var sammen med frø af amarant (Amaranthus hypochondriacus), en dyrket variant af gåsefod (Chenopodium berlandieri ssp. nuttalliae), majs (Zea mays) og bønne (Phaseolus vulgaris) befolkningens basismad, men da spanierne nåede til Mellemamerika, forbød de dyrkning af planten. Egnen langs bredden af Pátzcuarosøen er dog endnu i dag hjemsted for den oprindelige variant af chiafrø.

Næringsindhold
Chiafrø indeholder masser af protein, kostfibre, vitaminer, mineraler, planteolier (op mod 40 %) og antioxidanter. I frøene findes også mineralerne magnesium, kalcium, jern og zink. Desuden har de et indhold af vitamin A (retinol) og flere af B-vitaminerne (henholdsvis tiamin, riboflavin og niacin).

Det påstås, at sammen med vitaminerne og de andre fedtstoffer er indholdet af omega 3-olier (her: linolsyre og α-linolensyre) frøenes mest værdifulde egenskab. Frøene indeholder også en betydelig andel kulhydrater, hvoraf størstedelen er uopløselige og kun 3 % er opløselige.

Anvendelse
Da frøene er næsten uden smag, kan man tilsætte dem i næsten enhver slags mad. Man anbefaler ofte at bruge chiafrø i grød, yoghurt, skyr eller smoothies. Man kan også lave budding eller gelé af chiafrø – eftersom de indeholder rigeligt med gelédannende fibre. Det sker ved at lægge frøene i blød i vand, mælk eller anden væske.
Det er muligt at spire chiafrø på samme måde som karse, og ligesådan bruge dem til garniture. Spirernes smag minder også om karse, skønt lidt mildere og med en antydning af bitterhed.

Kritik
Forskning om chiafrø er forholdsvis begrænset, og det har ført til anbefalinger om begrænsninger i anvendelsen. F.eks. tillader EU at chiafrø indgår med maksimalt 10 % ved kommercielt fremstilling af brød, morgenmadsprodukter og frugt/nødde-blandinger. Desuden skal anbefales et maksimal daglig indtag på 15 g chiafrø på salgsforpakning.

Galleri

Noter

Eksterne links
 Mer om Chiafrön   - mest salgsreklame
 AOCS: Chia: Superfood or superfad?  - grundig gennemgang af facts
 Bettina Levecke:  Chia-Samen Superfood - super gut?  - sammenligning med hørfrø og nødder
 Forbrugerrådet Tænk: Chiafrø: Er de egentlig sunde? - afvejning af chiafrøs virkning på sundheden
 Voksne kvinder: Tænk dig om inden du fylder dig med chiafrø – chiafrø absorberer op til 27 gange deres egen vægt i vand

Mad og drikke
Nødder

Chiafrø


Hrvatski Športski Klub Victoria Sušak je bio prvi sportski, naročito nogometni i plivački klub, osnovan u mjestu Sušak 1908. godine, ujedno je i najstariji plivački klub u Hrvatskoj. Prethodnik je današnjeg ŠD Primorje '08.

Povijest

Klub je osnovan 1908. godine prvo kao školski klub u mjestu Sušak, tada kotar Hrvatske kraljevine unutar Austro-Ugarskog Carstva. Osnivači kluba su bili kapetan Romano Prestini, Stipe Lipovac, Fabian Jurković, Dinko Štambuk, N. Kukla, J. Reš, A. Medanić, Jože Haramija, i drugi. Kasnije je klub primao i druge članove, neđake, pa je počeo brzo napredovati, te je brzo postao kao najjači provincijalni klub.

Victoria će se registrirati kao udruga građana, odnosno klub, 1911. godine.

Victoria se osobito podigla 1912. kad je izgradila za osobite potrebe igralište Kantrida, koje će kasnije postati glavni stadion u gradu Rijeci. Otvoren je službeno 1. lipnja 1913. kada su kao gosti Victori nastupili igrači Građanskog iz Zagreba.

1918. prelaskom grada u Kraljevinu SHS, klub mjenja ime u Jugoslavenski Šporski Klub Victoria Sušak.

U Victoriji je 1939. godine osnovana košarkaška sekcija.

najstariji je plivački klub u Hrvatskoj. Pod tim imenom je djelovao do završetka Drugog svjetskog rata. Godine 1945. mjenja ime u Športsko Društvo Primorac. Od početka 1948. godine djeluje kao plivački klub Primorje koji je poslije postao plivački i vaterpolski klub Primorje. Klub je reorganiziran 1. siječnja 1991. godine te djeluje kao ŠD Primorje '08 u koji su danas udruženi plivački klub Primorje, vaterpolski klub Primorje te klub za sinkronizirano plivanje Primorje.

Povezani članci

Vanjske poveznice

Izvori

Nogometni klubovi u Primorsko-goranskoj županiji
Bivši hrvatski nogometni klubovi
Športska društva u Rijeci
Hrvatski športski klubovi

Victoria Sušak


Albert Battel () a fost un locotenent și un avocat al armatei germane, recunoscut pentru rezistența sa în timpul celui de-al doilea război mondial față de planurile naziste de lichidare a ghetoului evreiesc din Przemyśl din 1942. I s-a acordat postum titlul Drept între popoare în 1981.

Viața și cariera militară
Battel s-a născut în Klein-Pramsen (Prężynka), Silezia prusacă. După ce a servit în primul război mondial, a studiat economia și jurisprudența la München și Breslau (astăzi Wrocław, în Polonia).

Ca ofițer de rezervă de cincizeci și unu de ani, Battel a fost plasat în Przemyśl, în sudul Poloniei, ca adjutant al comandantului militar local, maiorul Max Liedtke. Când SS-ul s-a pregătit să lanseze prima acțiune împotriva "evreilor din Przemyśl" la 26 iulie 1942, Battel, în acord cu superiorul său, a ordonat să fie blocat podul peste râul San, singurul acces în ghetoul evreiesc. Când comandantul SS a încercat să treacă de cealaltă parte, sergentul-comandant al podului a amenințat că va deschide focul dacă SS-istul nu se va retrage. Toate acestea s-au petrecut în lumina zilei, spre uimirea localnicilor.

Mai târziu, în aceeași după-amiază, un detașament de armată, sub comanda lui Oberleutnant Battel, a intrat în zona de legătură a ghetoului și a folosit camioane din armată pentru a evacua până la 100 de evrei și familiile lor în barăcile comandamentului militar local. Acești evrei au fost plasați sub protecția Wehrmachtului și au fost astfel protejați de deportare la lagărul de exterminare de la Belzec. Restul deținuților din ghetou, inclusiv șeful Judenratului, Dr. Duldig, au fost trimiși de SS la Belzec.

După acest incident, autoritățile SS au inițiat o investigație secretă asupra comportamentului ofițerului armatei care a îndrăznit să-i sfideze în astfel de circumstanțe jenante. S-a dovedit că Battel, deși el însuși membru al partidului nazist din mai 1933, a atras deja atenția în trecut prin comportamentul său prietenos față de evrei.

Înainte de război, a fost acuzat în fața unui tribunal de partid pentru că a acordat un împrumut unui coleg evreu.

Mai târziu, în cursul slujbei sale din Przemyśl, a fost oficial mustrat pentru că a dat cordial mâna cu președintele Consiliului evreiesc, Duldig. Întreaga afacere a ajuns în atenția celui mai înalt ierarh nazist, Heinrich Himmler; Reichsführer-ul SS, s-a interesat de rezultatele anchetei și a trimis o copie a documentației incriminatoare lui Martin Bormann, șef al Cancelariei de partid și omul lui Adolf Hitler. În scrisoarea însoțitoare, Himmler a promis că avocatul va fi expulzat din partidul nazist și arestat imediat după război.

Toate acestea rămăseseră necunoscute lui Battel. În 1944, a fost eliberat din serviciul militar din cauza bolii de inimă. S-a întors în orașul său natal, Breslau (Wrocław), doar pentru a fi tras în Volkssturm și a cădea în captivitatea sovietică. După eliberarea sa, el s-a stabilit în Germania de Vest, dar a fost împiedicat să se întoarcă să practice legea de către o instanță de denazificare. Battel a murit în 1952 în Hattersheim am Main, lângă Frankfurt.

Recunoașterea
Poziția lui Battel împotriva SS nu a fost recunoscută decât mult timp după moartea sa, mai ales prin eforturile tenace ale cercetătorului și avocatului israelian Dr. Zeev Goshen.

La 22 ianuarie 1981, aproape 30 de ani după moartea sa, Yad Vashem l-a recunoscut pe Albert Battel ca fiind Drept între popoare.

Referințe

Legături externe
 Auschwitz: Naziștii și "soluția finală"
 Dreptul între popoare (Start: 37:31; Lungimea 10:57)
 Albert Battel - activitatea sa de salvare a vieților evreilor de la Holocaust, pe site-ul Yad Vashem

Nașteri în 1891
Decese în 1952
Absolvenți ai Universității din Wrocław
Absolvenți ai Universității din München
Personal militar german al celui de-Al Doilea Război Mondial
Personal militar german al Primului Război Mondial
Avocați germani
Drepți între popoare din Polonia

Albert Battel


Union pour la nouvelle République (UNR) (dansk: Unionen for den nye republik) var et fransk gaullistisk parti, der blev oprettet i 1958 og nedlagt i 1967.

Partiet støttede den daværende premierminister Charles de Gaulle i at omdanne den fjerde republik til den femte republik.

Præsidentvalg
Ved præsidentvalgene i 1958 og 1965 støttede partiet Charles de Gaulle, der blev valgt begge gange.

Premierministre
Partiet havde følgende premierministre:
 Michel Debré (1959–1962)
 Georges Pompidou (1962–1968)

Politiske partier i Frankrig
Gaullistiske partier
Etableret i 1958
Ophørt i 1967

Union pour la nouvelle République (1958–1967)


An Pseudoraphis sordida in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni George Henry Kendrick Thwaites, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Sylvia Mabel Phillips och Shou Liang Chen. An Pseudoraphis sordida in nahilalakip ha genus nga Pseudoraphis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pseudoraphis

Pseudoraphis sordida


Klaksvíkar kommuna er en kommune på Færøerne. Kommunen omfatter hovedparten af øen Borðoy, hele Svínoy og Kalsoy. Kommunen omfatter bebyggelserne Klaksvík, Árnafjørður, Norðoyri, Ánir, Strond, Svínoy, Húsar, Syðradalur, Trøllanes og Mikladalur med i alt 5 341 indbyggere den 1. januar 2021.

Ved indførelsen af det kommunale selvstyre i 1872 var hele området en del af Norðoya præstegælds kommune, der blev delt i 1908. Klaksvík blev udskilt som egen kommune dette år. Efter grænseændringer i de øvrige kommuner blev Mikladals kommuna og Svínoyar kommuna indlemmet i Klaksvík i henholdsvis 2005 og 2009.

Historie
Klaksvík har minder helt tilbage fra vikingetiden. Oprindeligt var der i området fire bondegårde, (gårde eller husklynger). På Borðoyarvíks østlige bred findes der ruiner af en gård der 12. marts 1745 og samme dato 1765 blev begravet af sneskred. Længere ude ligger Íslendingatoftir med nogle udgravede vikinge-tomter. I 1801 var der kun 88 indbyggere, men først fra 1838 kom der gang i udviklingen, efter at den kongelige monopolhandel oprettede en filial i Klaksvík. Byen ligger ved en særdeles velbeskyttet bugt, og blev derfor godkendt som vinterhavn for havgående skibe. Det førte til, at mange søfolk flyttede til bygden. Dette blev starten på den udvikling, der har gjort Klaksvík til Færøernes vigtigste fiskerihavn. Læs mere...

Politik

Resultatet fra kommunalbestyrelsesvalget i 2020

Borgmester: Karl H. Johansen (B)

Viseborgmester: Atli S. Justinussen (A)

Resultatet fra kommunalbestyrelsesvalget i 2016

Borgmester: Jógvan Skorheim (D)

Viseborgmester: Signhild Johannesen (C)

Ved kommunalbestyrelsesvalg den 13. november 2012, og valgte kommunestyre for perioden fra 1. januar 2013 til 31. december 2017. Sjálstýrisflokkurin, Tjóðveldi og Javnaðarflokkurin havde et valgteknisk samarbejde ved konstitueringen. Valgresultat for kommunen i sin helhed:

Kommunestyrevalget den 11. november 2008 valgte et kommunestyre for perioden fra 1. januar 2009 til 31. december 2012:

Henvisninger

Eksterne henvisninger
 Officiel netside

Kommuner i Færøerne
Borðoy
Kalsoy
Svínoy

Klaksvíkar kommuna


Marcellino Corio (Milão, 6 de setembro de 1664 - Roma, 20 de fevereiro de 1742) foi um cardeal do século XVIII

Nascimento
Nasceu em Milão em 6 de setembro de 1664. De família nobre e patrícia. O mais velho dos três filhos do Conde Filippo Corio e Laura Airoldi, dos Condes de Lecco. Os outros irmãos eram Ippolita e Antonio. Seu sobrenome também está listado como Cori; como Corius; como Coirus; e como Cojrus.

Educação
Estudos iniciais em Milão; mais tarde, frequentou a Universidade de Pavia, onde obteve o doutorado em utroeuqe iure , direito canônico e civil em 1686.

Início da vida
Membro do Colégio de Advogados de Milão. Em 1694, ele foi para Roma e tornou-se advogado consistorial em 1694 e exerceu por muitos anos. Ele recebeu vários ricos benefícios. Entrou na prelatura romana como referendário e eleitor do Supremo Tribunal da Assinatura Apostólica em 15 de maio de 1715. Nomeado auditor da Sagrada Rota Romana em 3 de julho de 1716; e depois seu reitor em 18 de setembro de 1733 até 1734. Regente da Penitenciária Apostólica, dezembro de 1733. Governador de Roma e vice-camerlengo da Santa Igreja Romana, de 6 de agosto de 1734 até 15 de julho de 1739.

Ordens sagradas
(Nenhuma informação encontrada).

Cardinalado
Criado cardeal diácono no consistório de 15 de julho de 1739; recebeu o gorro vermelho e a diaconia de S. Adriano, a 30 de setembro de 1739. Participou do conclave de 1740.

Morte
Morreu em Roma em 20 de fevereiro de 1742, às 6h15, de hidropisia, Roma, após uma longa e dolorosa doença. Exposto na igreja de Ss. Ambrogio e Carlo al Corso, dei Milanese , Roma; O Papa Bento XIV participou de seu funeral; sepultado, segundo seu testamento, naquela mesma igreja (1) .

Cardeais nomeados pelo papa Clemente XII

Marcellino Corio


Genetiske sygdomme er sygdomme der via slægtsrelationer overføres gennem generationer.

Genetik
Sygdomme

Genetiske sygdomme


Caïman Douala (Le Caïman Akwa Club de Douala) ist ein kamerunischer Fußballverein aus der Stadt Douala.

Geschichte
Der Verein wurde 1927 gegründet und ist damit einer der ältesten Fußballvereine aus Kamerun. Er wurde dreimal kamerunischer Meister und gewann einmal den Pokal.

Erfolge
 Championat du Cameroun de football (3): 1962, 1968, 1975
 Coupe du Cameroun de football (1): 1959

 Cameroon Championnat Territorial: 7 (Before independence)
 1937, 1941, 1943, 1948, 1949, 1950, 1951, 1955

 Kamerunischer Pokalsieger: 4
 1941, 1942, 1943, 1959

Bedeutende Spieler
 Jacques Elong Elong
 Olivier Tankeh

Frauenfußball
Die Frauenfußballabteilung Caïman filles de Douala stieg in der Saison 2009/2010 erstmals in die 2008 gegründete Championnat de Football Féminin Elite One auf. Im Frühjahr 2013 konnte man sich Augustine Ejangue Siliki, ehemalige Teilnehmerin der UEFA Women's Champions League, sichern und gewann im dritten Jahr der Ligazugehörigkeit erstmals den Titel der Championnat de Football Féminin Elite One mit neun Punkten Vorsprung auf den Zweitplatzierten Lorema FC de Yaoundé. Zudem konnte man sich den Pokalsieg sichern und holte erstmals in der Vereinsgeschichte das Double. Derzeit stellt der Verein mit Ousmane Doudou, Augustine Ejangue Siliki sowie Geneviève Ngo Mbeleck und Alvine Ngonja Njolle vier aktuelle Spielerinnen der Kamerunischen Fußballnationalmannschaft der Frauen. Seine Heimspiele trägt der Verein im Stade Annexe N° 1 de Yaoundé aus.

Bekannte Spielerinnen
 Ousmane Doudou
 Augustine Ejangue Siliki
 Geneviève Ngo Mbeleck
 Alvine Ngonja Njolle
 Julienne Toldo

Stadion
Der Verein trägt seine Heimspiele im 30.000 Zuschauer fassenden Stade de la Réunification aus.

Einzelnachweise

Kamerunischer Fußballverein
Sport (Douala)
Frauenfußballverein
Organisation (Douala)

Caïman Douala


Alfabetul chirilic timpuriu este un sistem de scriere care a fost creat la sfârșitul secolului al IX -lea, și care se bazează pe alfabetul grec și pe alfabetul glagolitic. El a fost creat pentru populația slavă și ortodoxă din Europa.

Alfabetul chirilic

Alfabetul chirilic timpuriu


Als Zystographie bezeichnet man die Röntgendarstellung der Harnblase, wobei die im nativen Röntgenbild nicht erkennbare Blase mittels Kontrastmittelfüllung sichtbar gemacht wird. So können Lage, Form und Größe der Harnblase beurteilt werden, ebenso Wandveränderungen oder Fremdkörper.

Das Kontrastmittel kann entweder über die Harnröhre (retrograde Zystographie) appliziert werden oder es wird intravenös verabreicht (i.v. Urografie).

Anwendungsgebiete
Pathologische Veränderungen der Harnblase, bei denen die Zystographie eingesetzt werden kann, sind beispielsweise Tumoren, die oft exophytisch wachsen und so als Aussparungen des Kontrastmittelschattens imponieren, Divertikel, Konkremente ("Steine"), Fisteln oder intravesikale Ureterozelen. Auch Funktionsstörungen wie Entleerungsstörungen oder der vesiko-ureterale Reflux können so diagnostiziert werden.

Retrograde Zystographie
Die Applikation des Kontrastmittels in die Harnblase erfolgt mit Hilfe eines Katheters. Dabei kommen in der Regel wasserlösliche, jodhaltige Kontrastmittel zum Einsatz, die verdünnt und in einem für eine pralle Füllung der Blase ausreichenden Volumen gegeben werden. Oft werden dann Röntgenaufnahmen sowohl im Stehen als auch im Liegen durchgeführt. Im Anschluss kann bei entsprechender Fragestellung die Ausscheidung des Kontrastmittels auf natürlichem Weg mittels weiterer Aufnahmen dargestellt werden, dann spricht man von einer Miktionszystourethrographie.

Intravenöse Urographie
Diese Variante wird auch als Ausscheidungsurographie bezeichnet. Hier wird (meist ebenfalls jodhaltiges) Kontrastmittel intravenös verabreicht und über die Nieren ausgeschieden, was dann in einer Serie von Röntgenaufnahmen festgehalten wird. Somit können auch Nieren und Harnleiter mit beurteilt werden.

Alternativen
Je nach Fragestellung können auch eine Sonografie der Blase oder eine Urethrozystoskopie in Betracht kommen.

Bildgebendes Verfahren (Medizin)

Literatur
 Richard Fotter (Hrsg.): Pediatric Uroradiology, 2. Auflage, Springer-Verlag, Berlin, Heidelberg 2008, ISBN 978-3-540-33004-2, 537 Seiten.

Zystographie


An Trisetum pinetorum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jason Richard Swallen. An Trisetum pinetorum in nahilalakip ha genus nga Trisetum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trisetum

Trisetum pinetorum


De fantastiske Fire Socialdemokrater er en hyppigt anvendt betegnelse for fire ledende politikere, som udgjorde socialdemokratiets ledelse efter, at Anker Jørgensen stoppede som formand i 1987. De fire personers ledelse varede 35 år. Af de fire havde kun Poul Nyrup Rusmussen ikke været minister i Anker Jørgensens regering(er) i 1970'erne.

De fire politikere er

 lektor ved Aarhus Universitet cand.scient.pol. Svend Auken (1943-2009) (tidligere næstformand og arbejdsminister)
 Ritt Bjerregaard (f. 1941), der er uddannet skolelærerinde (tidligere undervisningsminister)
 cand.polit. Mogens Lykketoft (f. 1946) (tidligere skatteminister)
 LO's cheføkonom cand.polit. Poul Nyrup Rasmussen (f. 1943)

De to makkerpar
Auken og Bjerregaard dannede et makkerpar, mens Lykketoft og Nyrup udgjorde et andet par. Under formandsopgøret i 1992 var de fantastiske fire cenrale skikkelser.

Hun er undtagelsen
Den eneste kvide, Bjerregaard, er også den eneste af de fire, som ikke har en universitetsuddannelse; hun er også den eneste af de fire, som ikke har været partiets leder. Mens hver af de tre mænd efter tur har været partiledere i perioden 1987-2005.

Betegnelsens ophavnsmand
er Hans Mortensen, der med bogen De fantastiske fire (2005) tegner et portræt af deres magtkampe, venskaber og fjendskaber.

Noter

Socialdemokrater
Ministre
Folketingsmedlemmer
Socialdemokrater fra Danmark

De fantastiske Fire Socialdemokrater


Ahmet Cevdet Sunay (10 Şubat 1899, Erzurum - 22 Mayıs 1982, İstanbul), Türk asker ve devlet adamı. Türkiye'nin 5. Cumhurbaşkanı ve Türk Silahlı Kuvvetlerinin 12. Genelkurmay Başkanıdır.

Askerlik yaşamı
10 Şubat 1899 tarihinde Erzurum'da doğdu. Diğer bazı kaynaklarda doğum tarihi olarak 1896 ya da 1899 yılı ve doğum yeri Trabzon olarak geçse de, başka bir kaynağa göre doğum tarihi 1900 yılı ve doğum yeri Trabzon ilinin Çaykara ilçesinin Ataköy mahallesi olarak gösterilmektedir. Babası Çaykara'nın Şinek (Ataköy) köyünden Alay Müftüsü İslâm Sabri Efendi, annesi Hatice Hanım'dır. İlk ve orta öğrenimini Erzurum, Kerkük, Edirne ve Kuleli Askerî Lisesinde yaptı. Birinci Dünya Savaşı sırasında, 7 Temmuz 1917 tarihinde subay namzedi olarak orduya katıldı. Aynı yıl Sina ve Filistin Cephesi'nde görev aldı. 1918 yılında İngilizlere esir düştü. Mısır'a götürüldü. Esaretten döndükten sonra, Türk Kurtuluş Savaşı'na katılarak, Güney Cephesi'nde görev aldı. Sonradan Batı Cephesi'nde görevini sürdürdü. 1927 yılında Harp Okulu öğrenimini tamamladı. 1930 yılında Harp Akademisini bitirdi. Silahlı Kuvvetler'de çeşitli görevler almıştır. 1949 yılında Tuğgeneral rütbesine terfi etti.

Tuğgeneral rütbesi ile 3. Zırhlı Tugay Komutanlığı ve Genelkurmay Harekât Daire Başkanlığı yapmıştır. 1952 yılında Tümgeneral rütbesine terfi etti. Tümgeneral rütbesi ile Genelkurmay Harekât Daire Başkanlığı ve 33. Tümen Komutanlığı görevlerinde bulundu. 1955 yılında Korgeneral rütbesine terfi etti. Korgeneral rütbesi ile 9. Kolordu Komutanlığı, Genelkurmay Harekât Başkanlığı ve Genelkurmay II. Başkanlığı görevlerinde bulunduktan sonra 1958 yılında Orgeneral rütbesine terfi etti. Orgeneral rütbesinde Genelkurmay II. Başkanlığı, Kara Kuvvetleri Komutanlığı görevlerini yürüttü. 2 Ağustos 1960 tarihinde Genelkurmay Başkanlığı görevine atandı. 15 Mart 1966 tarihinde kendi isteği ile emekli oldu ve aynı yıl kontenjan senatörü seçildi.

Cumhurbaşkanlığı (1966-1973)

Cemal Gürsel'in rahatsızlığı sebebiyle görevden ayrılması üzerine, 28 Mart 1966'da Türkiye Büyük Millet Meclisi tarafından Türkiye'nin beşinci Cumhurbaşkanı seçildi. 28 Mart 1973 tarihine kadar devam eden Cumhurbaşkanlığı döneminde zaman zaman sıkıntılı günler geçirdi. Sırasıyla Süleyman Demirel, Nihat Erim ve Ferit Melen'in hükûmet kurdukları bu dönemde en uzun müddet hükûmet başında kalan (27.10.1965-19.03.1971) Süleyman Demirel'dir. Demirel bu dönem için Sunay'ın ölümünden sonra: "Beş yıl, Cumhurbaşkanı Sunay ile rahat çalıştık. Birbirimizi anlıyorduk. Çankaya ile hükûmet arasındaki bu uyum Türkiye'ye pek çok şey kazandırmıştır" demiştir.

Türkiye'de sol hareketin ivme kazanması, CHP'nin "Ortanın Solu" sloganı, Ecevit'in adının duyulmaya başlaması, öğrenciler arasındaki sağ-sol kavgası, Yassıda Mahkemesi'nde yargılanıp hapse mahkûm olan ve Kayseri Kapalı Cezaevinde kalan başta Celâl Bayar olmak üzere Demokrat Parti milletvekillerinin affı ile siyasi haklar verilmesi mevzusunda o günlerin partileri arasındaki mücadele, Suat Hayri Ürgüplü'nün başbakanlığa getirilip (29 Nisan 1972) kurduğu hükûmetin Sunay tarafından önce uygun görülüp sonra reddedilmesi, üniversitelerde zaman zaman arama yapılması, hatta bazen kapatılması, İsmet İnönü'nün irtica ve Nurculuk kelimelerini sık sık tekrarlaması, 1967 Kıbrıs olayları, ABD Başkanı Johnson'un mektubu, Yargıtay Başkanı İmran Öktem'in cenaze merasimindeki olaylar (1969) ve sonrasındaki gösteriler, Birinci Boğaz Köprüsü, İstanbul ve Ankara'da bazı resmî binaların bombalanması Genelkurmay Başkanı Cemal Tural'in Askeri Şûra'ya alınarak Orgeneral Memduh Tağmaç'ın Genelkurmay Başkanı olması (12 Mart 1969), Millî Nizam Partisi'nin kurulması (26 Ocak 1970), İsrail Başkonsolosu'nun kaçırılması ve daha sonra öldürülmesi, üç İngiliz teknisyenin kaçırılıp öldürülmesi, Boğaziçi adlı yolcu uçağının Bulgaristan'a kaçırılması, Deniz Gezmiş ve iki arkadaşının idamı, İsmet İnönü'nün önce CHP liderliğinden daha sonra CHP'den ve milletvekilliğinden istifası, birinci ve ikinci Nihad Erim hükûmetleri (1971-1972), sonra Ferid Melen'in başbakanlığı ve benzeri olaylar ve meşhur 12 Mart Muhtırası Cevdet Sunay'ın cumhurbaşkanlığı döneminde cereyan etmiştir.

Yedi yıllık görev süresini 28 Mart 1973 tarihinde tamamladı ve cumhurbaşkanlığından ayrıldı. Aynı gün Cumhuriyet Senatosu tabii senatörü olarak göreve başladı ve 12 Eylül Darbesine kadar görevini sürdürdü.

1929 yılında Atıfet Hanım'la evlenen ve üç çocuğu olan Cevdet Sunay 22 Mayıs 1982'de 83 yaşında ölmüştür. Cenazesi, 28 Mayıs 1982'de törenle, Ankara Cebeci Asri Mezarlığında toprağa verildi. 6 yıl sonra, 30 Ağustos 1988'de, Büyük Zafer'in 66. yılı nedeniyle, Devlet Mezarlığına nakledilmiştir.

Halil Falyalı'nın iddiaları
Sedat Peker'in öne sürdüğü uyuşturucu iddialarıyla gündeme gelen Kıbrıs'lı iş insanı Halil Falyalı, 15 Ekim 2021 tarihinde tutuklanıp mahkemeye sevk edildi. Mahkemede mal varlığı hakkında bilgi veren Falyalı, Cevdet Sunay hakkında şu açıklamalarda bulundu; "Fly Oil adında Kıbrıs'ın üçüncü büyük petrol şirketine sahibim. Bu petrol firması Cevdet Sunay'a aitti ve 1974'ten beri faaliyettedir. 25-30 yıl önce ben satın aldım."

Kaynakça

1899 doğumlular
Çaykara doğumlular
I. Dünya Savaşı'nda Osmanlı askerleri
Kurtuluş Savaşı'ndaki Türk askerler
Osmanlı savaş tutsakları
I. Dünya Savaşı'nda savaş tutsakları
Kırmızı şeritli İstiklâl Madalyası sahipleri
TBMM İbrahim Şevki Atasagun tarafından seçilen Cumhuriyet Senatörleri
Devlet Mezarlığı'na defnedilenler
İstanbul'da ölenler
1982 yılında ölenler
Kara Harp Okulunda öğrenim görenler
Osmanlı karacı subayları
12 Mart Muhtırası
Kuleli Askerî Lisesinde öğrenim görenler
TBMM Cumhuriyet Senatosu Tabii senatörleri
Cevdet Sunay

Cevdet Sunay


Alexandru (Alecu) Romalo () a fost un politician din secolul al XIX-lea, ministru al cultelor în guvernul Mihail Kogălniceanu din Iași, în intervalul 30 aprilie 1860 - 17 ianuarie 1861.

Alexandru Romalo, a fost, de asemenea, primul președinte al Curții de Conturi, fiind numit de domnitorul Alexandru Ioan Cuza la data de 18 iulie 1864, continuând să dețină funcția și sub domnia lui Carol I, până la 1 ianuarie 1868.

Note

Nașteri în 1819
Nașteri pe 22 iulie
Decese în 1875
Decese pe 7 iulie
Absolvenți ai Universității din Paris
Decese în București
Guvernele Mihail Kogălniceanu
Ieșeni
Miniștrii cultelor din România
Politicieni români din secolul al XIX-lea
Președinții Curții de Conturi
Români din secolul al XIX-lea

Alexandru Romalo


Die Carterée, Carterie, war ein französisches Feld- und Flächenmaß und galt in der Region Marseille.
 1 Carterée = 144 Dextres/Dertres  = 20,508 Ar
 1 Carterée = 225 Quadrat-Paus
 Département Lot-et-Garonne: 1 Carterée = 6 Cartonnats = 36 Picotins = 432 Escats = 62208 Pieds carres d'Agen (Quadratfuß von Agen) = 69084,19 Pariser Quadrat-Fuß = 72,8981 Ar

Literatur
 Wilhelm Hoffmann: Allgemeine Enzyklopädie für Kaufleute, Fabrikanten, Geschäftsleute, oder vollständiges Wörterbuch über den Handel, die Fabriken, Manufakturen, Künste u. Gewerbe. Band 2, Verlag Otto Wigand, Leipzig 1848, S. 253
 Hermann Julius Meyer: Das große Konversations-Lexikon für die gebildeten Stände. Band 20, Druck und Verlag des Bibliographischen Instituts, Hildburghausen 1851, S. 872
 Verein praktischer Kaufleute: Neuestes Illustrirtes Handels- und Waaren-Lexicon oder Encyclopädie der gesammten Handelswissenschaften für Kaufleute und Fabrikanten. Band 2, Ernst Schäfer, Leipzig 1857, S. 148.

Einzelnachweise

Altes Maß oder Gewicht (Frankreich)
Flächeneinheit
Geschichte der Stadt Marseille

Carterée


Biserica de lemn din Străoane de Sus este un monument istoric aflat pe teritoriul satului desființat Străoane de Sus, comuna Străoane. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 177806.01.

Note

Galerie

Monumente istorice din județul Vrancea
Biserici din secolul al XVII-lea din România
Biserici de lemn din județul Vrancea
Biserici cu hramul Sfântul Nicolae

Biserica de lemn din Străoane de Sus


OPAC (engl. Online Public Access Catalogue), računalni knjižnični katalog namijenjen javnosti. Korisnicima je dostupan s bilo kojeg računala koje je umreženo. Do katalog se pristupa jednostavnim grafičkim sučeljem i za naći tražene podatke korisniku ne treba posrednik. Od sedamdesetih godina 20. stoljeća knjižnice su prenosile svoje kataloge s listića u računalne podatkovne baze. Tad su nastali prvi OPAC-i. '80-ih su već dostupni preko web sučelja zbog čega ih se danas katkad naziva WebPAC. Pored brže pretraživosti i izostanka posrednika, razlikuju se i sadržajem od kataloga na listićima. Više je pretraživih elemenata, bilo po mogućnosti izravne posudbe, bilo po rezervaciji jedinice građe. Sve je češća pojava kod suvremenih OPAC-a da korisnicima omogućuju pored bibliografskog zapisa dobiti i cjeloviti tekst djela koje je tražio.
Zbog toga što katalogizatori i krajnji korisnici diljem svijeta upotrebljavaju online kataloge, još je više narasla potreba za međunarodnim kataložnim načelima.

Izvori

Knjižničarstvo

OPAC


Insula Trandafirilor sau Aleea Trandafirilor este o zonă de promenadă din Parcul "Regele Mihai I al României", situată pe o insulă a Lacului Herăstrău.

Insula este mărginită de trei poduri, dintre care două, situate spre nord, se găsesc în apropierea Debarcaderului Herăstrău, iar cel de-al treilea, situat spre sud, are în apropiere reședința regală de la Palatul Elisabeta, Muzeul Satului, zona ExpoFlora, Teatrul de Vară și Arcul de Triumf.

Pe Insula Trandafirilor se află două alei paralele de promenadă, bogat decorate cu trandafiri urcători pe spaliere, precum și un monument central dedicat Uniunii Europene.

De pe podul ornamental aflat în capătul de sud al insulei, publicul poate observa direct atât pavilionul regal arborat pe Palatul Elisabeta (care, conform protocolului, indică prezența membrilor Familiei Regale în reședință), cât și mica rezervație zoologică (lebede, broaște țestoase) găzduită pe lac, în apropierea podului.

Parcuri din București
Monumente istorice din București
Sector 1
Fondări în 1936

Insula Trandafirilor


Oreste (título original en italiano; en español, Orestes) es un drama jocoso en dos actos con música de Francesco Morlacchi y libreto en italiano de Leonardo Bottoni. Se estrenó el 26 de diciembre de 1808 en el Teatro Imperiale de Parma, Italia.

Se trata de la quinta de las veinticinco óperas musicales que F. Morlacchi compuso. Es una obra juvenil, compuesta por Morlacchi con solo veinticuatro años, mientras estaba viviendo un momento prolífico de su carrera.

Enlaces externos

Óperas de Francesco Morlacchi
Óperas en italiano
Óperas de 1808
Óperas estrenadas en Parma

Oreste (Morlacchi)


Der Data (en: Mount Data) ist ein Berg mit einer Höhe von  auf der Insel Luzon, Philippinen. Er liegt im zentralen Teil der Cordillera Central im Südosten der Mountain Province, unweit des Halsema Highway und der Grenze zur Provinz Benguet. Die nächste Großstadt ist Baguio City, ca. 50 Kilometer südlich.

Der Data ist unter anderem dadurch bekannt, dass die drei große Flüsse Agno, Abra und der Rio Chico ihre Quellen an seinen Bergflanken haben. In den Wäldern am Berg wurden bislang die endemischen und nur am Data lebende Luzon-Breitzahnratte (Abditomys latidens) und die Luzon-Baumratte (Carpomys melanurus) entdeckt. Das Gebiet um den Berg wurde 1940 auf einer Fläche von 33,52 km² zum Mount-Data-Nationalpark erklärt.

Weblinks
Der Data auf peakery.com

Berg in Asien
Berg auf den Philippinen
Geographie (Luzon)
Mountain Province

Data (Berg)


PensionsInfo er en internetportal ( pensionsinfo.dk ), en forening og et samarbejde mellem alle offentlige myndigheder, ATP, pensionskasser, livsforsikringsselskaber og banker.

PensionsInfo er udarbejdet af brancheorganisationen Forsikring & Pension.

PensionsInfo giver et samlet overblik over alle pensionsordninger. Man kan beregne sin pension ud fra en række forudsætninger.

Pensionsinfo var ved lanceringen et nybrud i den finansielle sektor.

Referencer

Pension i Danmark

Pensionsinfo


Austin Richard Post (), cunoscut după numele de scenă, Post Malone, este un rapper american, cântăreț, compozitor și producător. Mai întâi a câștigat o recunoaștere majoră în februarie 2015, după lansarea de la single-ul sau de debut, "White Iverson". În luna august 2015, Post a semnat un contract cu Republic Records. Pe 9 decembrie 2016, el a lansat albumul său de debut "Stoney".

Primii ani
Post s-a născut în Syracuse, New York. La 10 ani, el și familia sa s-au mutat la Grapevine, Texas. Îi plăcea să joace baschet și să urmărească sporturi. Tatăl său a fost directorul adjunct la Dallas Cowboys pentru mâncare și băutură, deci Malone a fost capabil de a primi mâncare gratis și bilete pentru jocurile lor. Post a început să cânte la chitară și a dat o probă pentru trupa "Crown the Empire" în 2010, dar a fost respins după ce corzile de la chitara sa s-au rupt în timpul audiției. El i-a datorat popularului joc Guitar Hero interesul pentru muzică.

Post a început să învețe cum să producă muzică cu ajutorul programului FL Studio. Când avea 16 ani, a început să lucreze la primul său mixtape. El a arătat mixtape-ul unor colegi de la Grapevine High School, caștigând, astfel, recunoaștere în școală. El îi datorează tatălui său dragostea pentru muzică, care l-a expus la a face muzică de toate genurile, inclusiv country. S-a înscris în Tarrant County College, dar a renunțat după câteva luni.

Cariera muzicală
După ce a părăsit colegiul, Post s-a mutat în Los Angeles, California, cu vechiul său prieten Jason Stokes. El și-a creat numele de scena, care mai târziu s-ar fi zvonit ca ar fi o referire la jucător profesionist de baschet Karl Malone; dar Malone a explicat mai târziu într-un interviu cu The Breakfast Club că "Post" este numele său de familie și că doar a inventat numele de "Malone". El l-a cunoscut pe Trocon "1st Down" Roberts, Jr. și pe Steven "Sauce Lord Rich" Bolden de la FKi care au făcut munca de producție pe mai multe dintre piesele lui Malone, printre care a fost și "White Iverson". Malone a înregistrat piesa la două zile după ce a scris-o. "White Iverson" este, în parte, o trimitere la jucătorul profesionist de baschet, Allen Iverson. În februarie 2015, după finalizare, a fost încărcată pe contul de SoundCloud al lui Malone. Pe 19 iulie 2015, Malone a lansat un videoclip pentru "White Iverson", care ajunsese la peste 320 de milioane de vizualizări de la lansare. După vâlva creată de "White Iverson", Post a lansat mai multe alte single-uri populare pe SoundCloud, inclusiv "Too Young", "What's Up", "Patient" și "Tear$", toate bucurându-se de aproape același nivel de popularitate. El si-a ales numele de rapper cu ajutorul unui RapNameGenerator unde el a scris doar numele său, "Austin Post".

După ce a atins un milion de vizualizări într-o lună de la lansarea "White Iverson", Post a atras rapid atenția caselor de discuri. În august 2015, a semnat un contract de înregistrare cu Republic Records. După hit-ul care l-a făcut cunoscut, Malone a lucrat cu o serie de rapperi proeminenți, precum 50 Cent, Young Thug, și Kanye West, și alții. Malone s-a împrietenit cu cântărețul și compozitorul canadian Justin Bieber, care l-a pus pe Malone în deschiderea turului său "Purpose World Tour". Pe 20 aprilie 2016, Malone a avut premiera noului său single, "Go Flex" la Zane Lowe Beats 1 Show. Pe 12 mai 2016, a lansat primul său proiect de lungime întreagă, un mixtape, intitulat  August 26. Pe 9 iunie 2016, Malone și-a făcut debutul pe televiziunea națională la Jimmy Kimmel Live!, interpretând "Go Flex".

În iunie 2016, redactorul-șef al revistei XXL, Vanessa Satten, a dezvăluit că Post Malone putea să apară pe coperta revistei XXL "Bobocii Anului 2016", dar i s-a spus din partea taberei lui că "el nu a oferit prea multă atenție hip-hop-ului. El ar fi vrut să meargă mai mult spre direcția rock/pop/country."  Cu toate acestea, Malone a negat aceste afirmații, spunând, "dragostea mea pentru muzică nu trebuie să fie niciodată pusă la îndoială. N-ar trebui să fiu pedepsit pentru modul în care o consider." El a continuat apoi să explice că ultimul său mixtape, precum și viitorul său album au fost de hip-hop: "Lansez un album hip-hop în august. Am făcut un mixtape HIP HOP promovându-mi albumul HIP HOP." Titlul său mixtape-ului său de debut August 26 a fost o referire la data lansării albumului de debut Stoney. Pe 27 august 2016, Post Malone și-a cerut scuze pentru că albumul întârzie. A fost disponibil pentru pre-comandă pe 4 noiembrie, și a fost lansat în cele din urmă, pe 9 decembrie.

Malone a dezvăluit titlul următorului său proiect, Beerbongs și Bentleys.

Discografie
 Stoney (2016)
 Rockstar (2017)
 Beerbongs & Bentleys (2018)
 Hollywood's Bleeding (2019)
 Twelve Carat Toothache (2022)

Referințe

Nașteri în 1995
Oameni în viață
Americani cunoscuți sub pseudonimele folosite
Rapperi americani

Post Malone


was a town located in Shisō District, Hyōgo Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 5,818 and a density of 96.48 persons per km2. The total area was 60.30 km2.

On March 27, 2006, Yasutomi, along with the towns of Ieshima and Yumesaki (both from Shikama District), and the town of Kōdera (from Kanzaki District), was merged into the expanded city of Himeji and is no longer an independent municipality.

External links
Yasutomi official website in Japanese

Dissolved municipalities of Hyōgo Prefecture

Yasutomi, Hyōgo


Rohner (originalmente titulada Jann Polynesia) es un serie de historieta de aventuras del español Alfonso Font. Se inspira en la narrativa de autores como Jack London y Robert Louis Stevenson, que es personaje de la historieta.

Trayectoria editorial

Se comenzó la pulicació de Jann Polynesia en el número 59 de Cimoc, y se continuó hasta el 62.

Font la retomó a partir del 98, ya con el nuevo nombre de Rohner.

Bibliografía

Referencias

Enlaces externos

 Fichas en Tebeosfera.
 Jann Polynesia.
 Jon Rohner.

Rohner. Cuentos y fábulas del marinero alegre, por Nino Ortea, para Tebeosfera. 20/03/2009.

 Fichas en BD Gest', La Bédéthèque:
 Ed. en español.
 Ed. en francés.

rohner
rohner
rohner
rohner

Rohner (historieta)


Cadorela este un gen de molii din familia Lymantriinae.

Singura specie din acest gen este: *Cadorela translucida Griveaud, 1973

Referințe

Legături externe
  Baza de date a genului Lepidoptera la Muzeul de istorie naturală

Lymantriidae
Molii
Genuri de insecte

Cadorela


246841 Williamirace este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
246841 Williamirace este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  în Statele Unite, în cadrul programului WISE. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,77 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 2,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 246001-247000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2010
Centura de asteroizi

246841 Williamirace


La Esperanza es una entidad de población del municipio de El Rosario, en la isla de Tenerife —Canarias, España—, siendo su capital administrativa.

Toponimia
Su nombre se debe al sentimiento de esperanza que experimentaron los conquistadores castellanos al divisar desde este lugar su campamento, mientras huían de la batalla de Acentejo que habían perdido contra los guanches.

Características
Se encuentra situado a una altitud media de 879  en una llanura, en la zona alta del municipio.

Como capital y centro neurálgico del municipio, aquí se localizan el Ayuntamiento de El Rosario y el Juzgado de Paz. También se encuentran aquí la sede de la Policía Local, una oficina de Protección Civil, un Registro de la Propiedad, los centros de enseñanza C.E.O. Leoncio Rodríguez y la Escuela Infantil de La Esperanza, varias instalaciones deportivas, una oficina de Correos, un consultorio médico, la iglesia parroquial de Nuestra Señora de la Esperanza, el tanatorio municipal, así como bares, restaurantes y otros comercios.

Demografía

Fiestas
La Esperanza celebra sus fiestas patronales entre los meses de julio y agosto, celebrándose actos religiosos y populares. Destaca su romería tradicional, que se celebra el primer domingo de agosto, y que en 2014 cumplió su XL edición.

Comunicaciones
Se accede a la localidad principalmente a través de la Carretera de La Esperanza TF-24.

Transporte público
Cuenta con parada de taxis en la calle de Pedro Juan García Hernández.

En autobús —guagua— queda conectada mediante la línea de Transportes La Esperanza.

Lugares de interés
 Iglesia de Nuestra Señora de La Esperanza
 Parque Bosque del Adelantado

Referencias

El Rosario

La Esperanza (El Rosario)


O cetoză este o monozaharidă care conține doar o singură grupă de cetonă în moleculă.  Având trei atomi de carbon, dihidroxiacetona este cea mai simplă cetoză și singura care nu prezintă activitate optică.

Referințe

Monozaharide

Cetoză


An Thelymitra rubra in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Desmond David Fitzgerald. An Thelymitra rubra in nahilalakip ha genus nga Thelymitra, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Thelymitra

Thelymitra rubra


الكاهون أو إل كاهون أو ألكاهون ؛ هي إحدى مدن مقاطعة سان ديغو، كاليفورنيا. أعطيت لقب مدينة في 12 نوفمبر، 1912. وتشتهر المدينة بمناخ البحر المتوسط.

العرب في الكاهون
مدينة الكاهون بها عدد كبير من المهاجرين العرب والكلدان وأكثرهم عراقيو الأصل. كلا هاتين المجموعتين من بين أكبر هذه المجتمعات في الولايات المتحدة الأمريكية. وفقا لمكتب التعداد الأمريكي 2008-2010 يقدر عدد السكان العرب 7,537 (7.6٪، عراقيون أساسا) و 6,409 (6.4٪) كلدان كاثوليك. في عام 2017 قدر متحدث باسم مدينة الكاهون أن ما بين 15000 و 20000 من الكاثوليك الكلدانيين يعيشون في المدينة.في الكاهون أنشأ المهاجرون واللاجئون العراقيون مؤسسات مجتمعية جديدة مع الحفاظ على تقاليد العراق. على امتداد وسط المدينة تغطي لافتات مكتوبة بالخط العربي واجهات الوكالات والمحلات.

شخصيات مشهورة
 جيمي جونسون سائق في سباقات ناسكار.
 كريغ لوجانيس سباح أولمبي حائز على مداليتين ذهب في الأولمبياد.

أعلام

 جيروم وايتهيد
 ماري أندرسون
 غريغ غارسيا
 إدوارد أ. كرايغ
 كارل ميس
 أ. جاي غريفين
 برايان جايلز
 جيمي جونسون
 غلين مورغان

مصادر

الكاهون (كاليفورنيا)
أماكن مأهولة أسست في 1875
أماكن مأهولة أسست في 1912
تأسيسات سنة 1875 في كاليفورنيا
تأسيسات سنة 1912 في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مدن مقاطعة سان دييغو (كاليفورنيا)
مقاطعة سان دييغو (كاليفورنيا)

الكاهون


9844 Otani este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
9844 Otani este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Yatsugatake de Yoshio Kushida și Osamu Muramatsu. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,70 ua, o excentricitate de 0,22 și o înclinație de 12,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 9001-10000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1989
Centura de asteroizi

9844 Otani


Louis Archambault fue un escultor canadiense, nacido en Montreal, el 4 de abril de 1915 y fallecido el 27 de enero de 2003. Su contribución al crecimiento y la reactivación de la escultura en Canadá, lo convirtió en uno de los más grandes escultores de su generación.

Archambault, firmó en 1948 el manifiesto Prisme d'Yeux entre otros, con Alfred Pellan. Ha producido importantes obras de los pabellones de Canadá en las exposiciones internacionales en Bruselas (1958) y Montreal (1967).

Ganó la Allied Arts Medal del Royal Architectural Institute de Canadá en 1958.

En 1968, fue nombrado Oficial de la Orden de Canadá.
Premios
 1958 - Prix d'excellence de l'IRAC
 1968 - Oficial de la Orden de Canadá

Notas y referencias

Notas

Enlaces externos
 Louis Archambault  en The Canadian Encyclopedia

Enlaces externos

Artistas de Montreal
Católicos de Canadá
Escultores de Canadá
Escultores del siglo XX
Escultores del siglo XXI
Francoquebequeses
Miembros de la Orden de Canadá
Francocanadienses
Nacidos en Montreal

Louis Archambault


Cratosoma pictum es una  especie de coleóptero adéfago de la familia Carabidae y el único miembro del género monotípico Cyptomicrus.

Referencias

Enlaces externos
  Cyptomicrus en ION
 Nomenclator Zoologicus
 Carabidae of the World

Stenolophina

Cyptomicrus


ويندسور  هي إحدى مدن مقاطعة سونوما، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 1 يوليو، 1992.

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لويندسور في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان ويندسور 22,744 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 7,589 أسرة وعدد العائلات 5,778 عائلة مقيمة في البلدة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 7,728 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للبلدة بنسبة 79% من البيض و0.78% من الأمريكيين الأفارقة و1.48% من الأمريكيين الأصليين و2.29% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.14% من سكان جزر المحيط الهادئ و12.42% من الأعراق الأخرى و3.89% من عرقين مختلطين أو أكثر و23.58% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 7,589 أسرة كانت نسبة 46.2% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 63.8% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 8.4% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك،  بينما كانت نسبة 3.9% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 23.9% من غير العائلات. تألفت نسبة 18.6% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 9.2% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 2.98، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.40.

بلغ العمر الوسطي للسكان 35.2 عاماً. وكانت نسبة 30.8% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 6.4% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 31.8% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 19.7% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 10.9% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 96.6 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 92.8 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في البلدة 63,252 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 67,992 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 46,553 دولارًا مقابل 33,330 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالبلدة 24,336 دولارًا. وكانت نسبة 2.9% من العائلات ونسبة 5.1% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 5.6% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 7.4% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان ويندسور 26,801 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 8,970 أسرة وعدد العائلات 6,708 عائلة مقيمة في البلدة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 9,549 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للبلدة بنسبة 73.87% من البيض و0.85% من الأمريكيين الأفارقة و2.22% من الأمريكيين الأصليين و3.02% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.19% من سكان جزر المحيط الهادئ و15.12% من الأعراق الأخرى و4.73% من عرقين مختلطين أو أكثر و31.76% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 8,970 أسرة كانت نسبة 43.1% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 59.6% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 10.1% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك،  بينما كانت نسبة 5.1% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 25.2% من غير العائلات. تألفت نسبة 19.4% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 9.4% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 2.98، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.40.

بلغ العمر الوسطي للسكان 37.0 عاماً. وكانت نسبة 28% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 8.3% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 25.5% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 27.2% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 10.9% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 49.1% ذكور و50.9% إناث.

أعلام
 باري ميلس
 ديفيد ميتشيل

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1992
مدن منطقة خليج سان فرانسيسكو
مدن كاليفورنيا

مدن في مقاطعة سونوما (كاليفورنيا)

ويندسور (كاليفورنيا)

ويندسور (كاليفورنيا)


ද ගූලාග් ආකිපෙලගෝ  () යනු, සෝවියට් බලහත්කාර ශ්‍රම කඳවුරු පද්ධතිය පිළිබඳව ඇලෙක්සාන්ඩ්‍ර ෂොල්සෙනිට්සන් විසින් ලියැවුණු පොතකි.

ද ගූලාග් ආකිපෙලගෝ


Ștefan Rusu (n. 28 mai 1864, Viile Tecii – d. 23 octombrie  1947, Brașov) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Ștefan Rusu, născut în localitatea Viile Tecii, județul Bistrița-Năsăud, a urmat studiile la Institutul de Teologie Andrei Șaguna din orașul Sibiu devenind preot în Nazna iar din 1904 este numit protopop de Târgu-Mureș. A fost membru al Despărțământului Târgu-Mureș al Astrei. Este ales ca membru în Consiliul Național comitatens din Târgu-Mureș. După 1918 a fost membru al P.N.R. apoi al P.N.L. deținând funcții importante în conducerea județeană a P.N.L. A fost desemnat senator al P.N.L. între anii 1922-1927, 1927-1928 și 1934-1937. A decedat la data de 23 octombrie 1947 în Brașov.

Activitatea politică
A fost ales ca delegat de drept al protopopiatului ortodox Târgu-Mureș, la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia de la 1 decembrie 1918.

Decorații
A fost decorat cu ordinul Coroana României în grad de ofițer și cu Steaua României în grad de ofițer.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Nașteri în 1864
Decese în 1947
Preoți români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Decorați cu Ordinul Coroana României

Ștefan Rusu (delegat)


An Carex lankana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tetsuo Michael Koyama. An Carex lankana in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Sri Lanka. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex lankana


An Dimeria connivens in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard Hackel. An Dimeria connivens in nahilalakip ha genus nga Dimeria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dimeria

Dimeria connivens


Trần Thanh Hải (* 18. September 1982) ist ein vietnamesischer Badmintonspieler.

Karriere
Tran Thanh Hai nahm 2006 an den Asienspielen und 2007 an den Südostasienspielen teil. 2006 startete er auch bei den Badminton-Weltmeisterschaften. Seine beste Platzierung erreichte er mit Platz 5 im Herrendoppel bei den Südostasienspielen 2007. Bei den Asienspielen schied er dagegen schon in Runde eins des Herrendoppels aus. Bei den Weltmeisterschaften gewann er sein Auftaktmatch, unterlag dann jedoch in Runde 2.

Weblinks

Badmintonspieler (Vietnam)
Teilnehmer an den Asienspielen (Vietnam)
Teilnehmer an den Südostasienspielen (Vietnam)
Vietnamesischer Meister (Badminton)
Vietnamese
Geboren 1982
Mann

Trần Thanh Hải


ميتسوبيشي اف_-2 (Mitsubishi F-2) مقاتلةاعتراضية هجومية تخدم في سلاح الجو الياباني وتم تصنيعها بتعاون شركتي ميتسوبيشي اليابانية ولوكهيد مارتن الأمريكية لصالح اليابان، ونسبة التصنيع بين المؤسستين هي 60% من الحصص لميتسوبيشي و 40 % لشركة (لوكهيد مارتن).

تم البدء في الإنتاج عام 1996 ودخلت أول طائرة إلى الخدمة عام 2000، وبحلول 2008 دخلت حوالي 76 طائرة الخدمة تم العمل على تطوير الطائرة Mitsubishi F-2 تحت برنامج FS-X في الثمانييات، وتم توقيع مذكرة تعاون بين اليابان والولايات المتحدة على تصنيع هذه الطائرة التي لها مواصفات قريبة من مقاتلة اف-16 الأمريكية F-16 Agile Falcon.

التسليح
 مدفع رشاش عيار20ملم نوع JM61A1 cannon.
 تستطيع الطائرة حمل صواريخ جو/جو من طراز سباروام أأي ام وميتسوبيشي أأم.
 تستطيع الطائرة حمل صواريخ جو /أرض من طرازأ س م-1 وأس م -2المضادة للسفن والمزودة برأس باحثة نوع سي جي-1 أي أي ار(CGS-1 I9IR)

مراجع

العلاقات الأمريكية اليابانية العسكرية
طائرات حلقت للمرة الأولى سنة 1996
طائرات ذات أجنحة وسطية
طائرات مقاتلة يابانية 1990–1999
طائرات ميتسوبيشي للصناعات الثقيلة
طائرات نفاثة بمحرك واحد
علاقات يابانية أمريكية
مقاتلات الجيل الرابع

ميتسوبيشي إف 2