ou Chien au Québec est un film américain réalisé par Reid Carolin et Channing Tatum et sorti en 2022.

Synopsis

Ancien membre de l'US Army Ranger, Jackson Briggs souffre de trouble de stress post-traumatique. Jugé inapte au combat, il travaille actuellement dans une épicerie mais postule pour une mission au Pakistan, sans succès en raison de son état. Jackson apprend ensuite le décès de Riley Rodriguez, ancien membre de son unité. Il est alors chargé d'amener à ses funérailles Lulu, un berger belge malinois ayant servi dans l'armée avec Riley. Avec le chien de guerre, Jackson va longer la côte ouest du pays dans un Ford Bronco de 1984. Leur complicité va évoluer au fil du voyage.

Fiche technique

 Titre original et français :
 Titre québécois : Chien
 Réalisation : Reid Carolin et Channing Tatum
 Scénario : Reid Carolin, d'après une histoire de Reid Carolin et Brett Rodriguez
 Musique : Thomas Newman
 Direction artistique : Macie Vener
 Décors : Laurence Bennett
 Costumes : n/a
 Photographie : Newton Thomas Sigel
 Montage : Leslie Jones
 Production : Gregory Jacobs, Peter Kiernan et Brett Rodriguez
Coproducteur : Garret Levitz
 Producteurs délégués : Betsy Danbury et Ken Meyer
 Sociétés de production : Metro-Goldwyn-Mayer, CAA Media Finance, FilmNation Entertainment et Free Association
 Sociétés de distribution : United Artists (États-Unis), WW Entertainment (Belgique)
 Budget : 15 millions de dollars
 Pays de production :
 Langue originale : anglais
 Format : couleur
 Genre : comédie, road movie
 Durée : 101 minutes
 Dates de sortie :
 États-Unis :
 France :  sur Amazon Prime Video
 Classification :
 États-Unis : PG-13

Distribution
 Channing Tatum  : Jackson Briggs
 Jane Adams  : Tamara
 Kevin Nash  : Gus
 Q'orianka Kilcher : Niki
 Ethan Suplee  : Noah
 Emmy Raver-Lampman  : Bella
 Nicole LaLiberte : Zoe
 Luke Forbes  : Jones
 Ronnie Gene Blevins : Keith
 Aqueela Zoll  : Callan
 Bill Burr  : l'officier Shaugnessey

Production
En novembre 2019, il est annoncé que Channing Tatum et Reid Carolin vont faire leurs débuts de réalisateurs d'après un scénario écrit par le second (avec l'aide de Brett Rodriguez). Gregory Jacobs participe également à la production. En mars 2020, Metro-Goldwyn-Mayer acquiert les droits de distribution pour l'Amérique du nord.

En plus de la mise en scène, Channing Tatum tient également le premier rôle. En décembre 2020, Q'orianka Kilcher rejoint également la distribution.

En novembre 2019, il est annoncé que le Le tournage aura lieu courant 2020. Malgré la pandémie de Covid-19, les prises ont lieu en Californie : Santa Clarita, comté de Monterey, Los Angeles, Lancaster ou encore Santa Monica.

Trois berger belge sont utilisés par la production (Britta, Lana 5 et Zuza). Ils sont issus d'un élevage de chiens de guerre d'Amsterdam.

Accueil

Critique

Le film reçoit des critiques plutôt positives. Sur l'agrégateur américain Rotten Tomatoes, il récolte 76% d'opinions favorables pour 141 critiques et une note moyenne de . Le consensus suivant résume les critiques compilées par le site : . Sur Metacritic, il obtient une note moyenne de  pour 33 critiques.

Box-office

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Chien de guerre
  régiment de rangers
 Trouble de stress post-traumatique

Liens externes

Film américain sorti en 2022
Comédie américaine
Road movie
Film mettant en scène un chien
Film se déroulant en Arizona
Film se déroulant dans l'État de Washington
Film tourné en Californie
Film tourné à Los Angeles
Film tourné à Santa Clarita (Californie)
Film tourné à Santa Monica
Film de Metro-Goldwyn-Mayer
Film distribué par United Artists
Film dont la sortie a été reportée en raison de la pandémie de Covid-19
Film classé PG-13 aux États-Unis
Film sur les forces armées des États-Unis
Premier long métrage sorti en 2022

Dog (film)


Kira Trusova (  ; født 28. juni 1994 i Togliatti, Rusland) er en kvindelig russisk håndboldspiller som spiller for HK Astrakhanotjka og Ruslands kvindehåndboldlandshold.

Referencer

Håndboldspillere fra Rusland
Personer fra Toljatti

Kira Trusova


Vincenzo Montefusco (Nápoles, Italia, 26 de abril de 1945), es un ex futbolista, entrenador y dirigente deportivo italiano. Se desempeñaba como mediocampista.

Trayectoria

Futbolista
Se formó en las categorías inferiores del club de su ciudad, el Napoli, debutando con el primer equipo en 1962 en Copa de Italia y el 10 de febrero de 1963 en la Serie A ante el Genoa, marcando un gol. Pese a su joven edad, se ganó un sitio de titular en el mediocampo napolitano, junto a su amigo y conciudadano Antonio Juliano, al lado de jugadores de renombre como José Altafini, Omar Sívori, Angelo Sormani y Dino Zoff.

Militó con la camiseta azzurra hasta 1977, siendo cedido a préstamo a otros equipos en tres ocasiones: al Foggia (1970/71), al Vicenza (1972/73) y al Taranto (1974/75 en la Serie B). Su último partido oficial fue el 29 de junio de 1977 contra el Bologna, saludando a los hinchas con el gol de la victoria. Con el Napoli ganó dos Copas de Italia (1961/62 y 1975/76).

Entrenador
Después de una breve experiencia como técnico del Nuovo Posillipo Napoli, en la Serie D, hizo su verdadero debut en el banquillo del Cassino, en la Serie C2, logrando salvar al equipo de un probable descenso. Gracias a este éxito fue contratado por el Paganese, con el que ganó el campeonato de Serie C2 y rozó, el año siguiente, el ascenso a la Serie B. Tuvo menos suerte en el banquillo del Campobasso, donde fue cesado en la quinta fecha por divergencias con el presidente y los malos resultados.

Tras un año en el Casertana, donde obtuvo el quinto lugar en la Serie C1, en 1983 pasó al Campania de Nápoles, pero fue destituido. En la temporada de Serie C1 1984/85 obtuvo buenos resultados como entrenador del Cosenza, sin embargo el año siguiente fue cesado otra vez. Tuvo experiencias negativas también en los banquillos de Juve Stabia, donde se dimitió tras sólo dos meses, y Nocerina, al que no logró salvar del descenso, después de perder el desempate con el Catania. En 1988 volvió al Casertana por un año, para luego entrenar a Empoli, Baracca Lugo y Pisa.

En 1995 se convirtió en el técnico de la categoría juvenil Primavera de su antiguo club, el Napoli. En 1997 el presidente Ferlaino le confió el banquillo del primer equipo, después de cesar a Luigi Simoni. Montefusco también en las dos temporadas siguientes volvió a entrenar al primer equipo, en años de crisis caracterizados por el alternarse de varios técnicos y el descenso a la Serie B: el comienzo de un inestable período que terminó sólo con la llegada de Aurelio De Laurentiis.

En 2008 fue nombrado director deportivo del Real Marcianise, club campano que en ese entonces militaba en la tercera división italiana.

Clubes

Como futbolista

Como entrenador

Palmarés

Como futbolista

Como entrenador

Referencias

Enlaces externos

Futbolistas de la Società Sportiva Calcio Napoli
Futbolistas del Calcio Foggia 1920
Futbolistas del L.R. Vicenza
Futbolistas del Taranto Football Club 1927
Futbolistas de la selección de fútbol sub-23 de Italia
Entrenadores de fútbol de Italia
Entrenadores del Paganese Calcio 1926
Entrenadores del Campobasso Football Club
Entrenadores del Casertana Football Club
Entrenadores del Empoli Football Club
Entrenadores del Pisa Calcio
Entrenadores de la Società Sportiva Calcio Napoli
Entrenadores de la Associazione Sportiva Dilettantistica Cassino Calcio 1924
Nacidos en Nápoles
Deportistas de Nápoles

Vincenzo Montefusco


Teorem utvrđuje klasu integrabilnih funkcija i postojanje vrijednosti integrala na segmentu. Teorem je dokazao G.F.B. Riemann i obično se iskazuje u dvije tvrdnje:

 Neprekidna funkcija na segmentu realnih brojeva je i integrabilna na tom segmentu.
 Za neprekidnu funkciju f na segmentu [a, b] realnih brojeva postoji točka c takva da:

Broj f(c) se naziva srednja vrijednost na segmentu [a, b]. Dokaz teorema se oslanja na svojstva jednolike neprekidnosti funkcije.

Vidi još
 Integral

Izvori

 Matematička analiza

Riemannov teorem


Economia de tranziție, numită și economie tranzițională, este o economie care trece printr-un proces de schimbare de la o economie planificată la o economie de piață. Economiile de tranziție trec printr-un set de transformări structurale care au ca scop dezvoltarea unor instituții bazate pe economia de piață. Acestea includ liberalizarea economică, în cadrul căreia prețurile sunt stabilite de forțele pieței și nu de o organizație care propune planuri centralizate. De asemenea, barierele comerciale sunt eliminate. Există un impuls pentru privatizarea întreprinderilor deținute de stat și a resurselor, întreprinderile de stat și cele colective sunt restructurate drept corporații și este creat un nou sector financiar pentru a facilita stabilizarea macroeconomică și circulația capitalului privat. Procedura a fost aplicată în China, în fosta Uniune Sovietică, în țările din Blocul răsăritean din Europa, dar și în unele țări din lumea a treia. De-a lungul timpului, economiștii au scris lucrări detaliate privind efectele economice și sociale ale tranziției în economie.

De obicei, procesul de tranziție este caracterizat prin schimbare, prin înființarea unor instituții, în special a unor întreprinderi private. Astfel, rolul statului se schimbă, se înființează instituții guvernamentale fundamental diferite și se promovează companiile private, piețele și instituțiile financiare independente. În principiu, tranziția presupune restructurarea funcțională a instituțiilor statului, acesta transformându-se dintr-un furnizor de creștere economică într-un element facilitator, sectorul privat devenind principalul său motor de creștere. Tranziția economică presupune, de asemenea, schimbarea modului în care economia se dezvoltă și este practicată. Aceste două procese ale traziției implică atât micro-, cât și macroeconomia, și pot fi parțiale sau complete. O economie aflată într-o tranziție reală ar trebui să includă atât procese microeconomice, cât și macroeconomice. Fiecare țară poate utiliza un model de tranziție diferit, ca urmare a diferitelor condiții inițiale din timpul procesului de tranziție de la economia planificată la economia de piață. Unele țări, precum Republica Populară Chineză sau Vietnamul, au adoptat un mod de tranziție gradual, însă Rusia sau alte țări est-europene, precum fosta Republică Socialistă Iugoslavia, au folosit un model de tranziție mai agresiv și mai rapid.

Termenul "perioadă de tranziție" este adesea folosit pentru a descrie procesul de tranziție de la capitalism la socialism care precedă implementarea socialismului complet dezvoltat.

Indicatori de tranziție
Existența drepturilor de proprietate privată poate fi elementul fundamental al unei economii de piață și, prin urmare, implementarea acestor drepturi este un indicator cheie al procesului de tranziție.

Principalele componente ale procesului de tranziție sunt:

 Liberalizarea   - procesul prin care majoritatea prețurilor sunt stabilite pe piața liberă, iar barierele comerciale care au blocat anterior contactul cu structurile de preț din alte economii de piață sunt ridicate.
 Stabilizarea macroeconomică - aducerea inflației sub control și scăderea acesteia în timp, ca urmare a exploziei inițiale a ratei inflației rezultate în urma liberalizării și a creșterii exponențiale a cererii (reprimată anterior). Acest proces presupune controlul bugetului de stat, creșterea rezervei monetare și a creditării (adică măsuri de control în domeniul fiscal și monetar) și progresul spre un echilibru durabil al plăților.
 Restructurarea și privatizarea - crearea unui sector financiar viabil și reformarea întreprinderilor din aceste economii pentru a le face capabile să producă bunuri care ar putea fi vândute pe piețele libere; transferul proprietății acestor companii de la stat la privat.
 Reforme juridice și instituționale - redefinirea rolului statului în aceste economii, stabilirea statului de drept și introducerea unor politici adecvate în domeniul concurenței.

Potrivit lui Oleh Havrylyshyn și Thomas Wolf, care fac parte din Fondul Monetar Internațional, tranziția, în sens larg, presupune:

 liberalizarea activității economice, a prețurilor și a operațiunilor de piață, precum și realocarea resurselor pentru utilizarea lor cea mai eficientă;
 dezvoltarea într-un mod indirect a instrumentelor orientate către economia de piață pentru stabilizarea macroeconomică;
 realizarea unui management eficient al întreprinderii și eficiența economică, de obicei prin intermediul privatizării;
 impunerea unor constrângeri de reducere a bugetului, care oferă facilități sporirii eficienței;
 stabilirea unui cadru instituțional juridic pentru asigurarea drepturilor la proprietate, a statului de drept și a reglementărilor transparente privind intrarea pe piață.

Edgar Feige, conștient de compromisul dintre eficiență și capitaluri proprii, sugerează reducerea costurile sociale și politice ale ajustărilor de tranziție prin adoptarea unor metode de privatizare egalitare, oferind astfel o siguranță socială pentru a atenua perturbarea efectelor procesului de tranziție.

Banca Europeană pentru Reconstrucție și Dezvoltare (BERD) a elaborat un set de indicatori pentru măsurarea progresului în economia de tranziție. Sistemul de clasificare a fost inițial creat în Raportul de tranziție al BERD din 1994, dar a fost îmbunătățit și modificat în rapoarte ulterioare. Indicatorii globali de tranziție ai BERD sunt:

 Privatizarea pe scară largă
 Privatizarea la scară mică
 Conducerea și restructurarea întreprinderilor
 Liberalizarea prețurilor
 Comerț și sistemul de schimb valutar
 Politica de concurență
 Reforma bancară și liberalizarea ratei dobânzii
 Piețele de valori mobiliare și instituțiile financiare nebancare
 Reforma în infrastructură

Context
Problemele economice care afectează țările ce fac parte din Organizația Economică: Consiliul pentru Asistență Economică Reciprocă (CAER) - rate scăzute de creștere și rentabilitate redusă a investițiilor - au determinat mulți economiști naționali și occidentali să susțină soluțiile bazate pe piața financiară și un program ulterior de reformă economică. A fost recunoscut faptul că reforma microeconomică și stabilizarea macroeconomică trebuie să fie combinate cu atenție. Liberalizarea prețurilor fără măsuri de remediere anterioare pentru a elimina dezechilibrele macroeconomice, inclusiv un deficit bugetar în creștere, o creștere a ofertei de bani din cauza unui nivel ridicat de împrumut de către întreprinderile de stat și a economiilor acumulate ale consumatorilor casnici ("exces monetar") ar putea avea drept rezultat o destabilizare macroeconomică de eficiență microeconomică. Cu excepția cazului în care antreprenorii se bucurau de drepturi de proprietate sigure și agricultorii dețineau ferme, procesul de "distrugere creativă" a lui Schumpeterian ar limita realocarea resurselor și ar împiedica extinderea întreprinderilor profitabile pentru a absorbi muncitorii înlocuiți din lichidarea întreprinderilor neviabile. O înăsprire a constrângerilor bugetare asupra întreprinderilor deținute de stat ar stopa pierderea privind situația de subvenționare a bugetului de stat, dar ar necesita cheltuieli suplimentare pentru a contracara șomajul rezultat și scăderea cheltuielilor agregate ale gospodăriilor. Prăbușirea monetară a determinat ca liberalizarea prețurilor putea să transforme "inflația reprimată" într-o inflație deschisă, să crească și mai mult nivelul prețurilor și să genereze o spirală a prețurilor. Tranziția către o economie de piață ar necesita intervenția statului, alături de liberalizarea pieței, privatizarea și dereglementarea. Poate fi necesară raționalizarea bunurilor de consum indispensabile, a cotelor comerciale, a tarifelor și o politică monetară activă pentru a asigura existența unei lichidități suficiente pentru menținerea comerțului.  În plus față de protecția tarifară, în anumite cazuri s-au considerat necesare măsuri de control ale scurgerilor de capital.

Tranziția în practică
Cea mai de succes strategie folosită pentru tranziția la economia de piață a fost cea adoptată de Polonia în ianuarie 1990. Aceasta a fost puternic influențată de analiza realizată de FMI și Banca Mondială privind programele de stabilizare ce au avut sau nu succes, adoptate în America Latină în anii `80. Strategia a cuprins o serie de măsuri interdependente, inclusiv stabilizarea macroeconomică, liberalizarea prețurilor de vânzare en-gros și en-detail, eliminarea constrângerilor în dezvoltarea întreprinderilor private și privatizarea întreprinderilor de stat, eliminarea subvențiilor și impunerea unor constrângeri bugetare dure, precum și crearea unei economii orientate spre export care să fie deschisă comerțului extern și investițiilor. Crearea unei rețele de protecție socială orientată spre individ pentru a compensa nesiguranța locului de muncă și eliminarea controlui asupra prețurilor produselor de bază au fost, de asemenea, parte a strategiei.

Alegerea strategiei de tranziție a fost influențată de starea critică a majorității țărilor foste socialiste. Decidenții politici erau convinși de faptul că credibilitatea politică avea prioritate în fața unui plan de reformă secvențial și că introducerea unor măsuri de stabilizare macroeconomică trebuia realizată înaintea celor structurale, a căror implementare, prin natura lor, ar dura mai mult. "Credibilitatea" procesului de tranziție a fost sporită de adoptarea Consensului de la Washington agreat de FMI și Banca Mondială. Stabilizarea a fost considerată o necesitate în Ungaria și Polonia, unde deficitul bugetului de stat a crescut, iar datoriile externe au devenit mai mari decât capacitatea de plată a țării. Consilierii occidentali și experții autohtoni care lucrează cu guvernele naționale și FMI au introdus programe de stabilizare care vizează obținerea unui echilibru extern și intern, care au devenit cunoscute sub numele de "terapie de șoc". S-a argumentat că "nu poți sări peste o prăpastie din două salturi".

Numeroși consilieri străini, în principal din Statele Unite, Regatul Unit și Suedia, lucrau adesea cu instituțiile financiare internaționale și cu programe de asistență tehnică bilaterale sau multilaterale. Aceștia au favorizat mai degrabă comerțul liber și convertibilitatea cursului de schimb decât protecția comerțului și controlul capitalurilor, care ar fi putut opri ieșirile de capital. Ei au avut tendința de a sprijini privatizarea fără o restructurare industrială anterioară; o excepție a fost în Germania de Est unde Treuhand (Agenția de Încredere) a pregătit întreprinderile de stat pentru piață, cu un cost considerabil pentru guvern.   Programele de asistență tehnică occidentală au fost înființate de Uniunea Europeană - prin intermediu programele Phare și TACIS - și de alți finanțatori (inclusiv Agenția Statelor Unite pentru Dezvoltare Internațională (US AID), Fondul britanic Know-How și PNUD) și de FMI, Banca Mondială, BERD și KfW., care, de asemenea, au acordat împrumuturi pentru stabilizarea economiei, ajustări structurale, restructurare industrială și protecție socială. Asistența tehnică a fost realizată prin schimbul de funcționari publici și prin consultanți manageriali,ce proveneau de la firme de consultanță precum Agriconsulting, Atos, COWI, Ernst & Young, GOPA, GTZ, Human Dynamics, Idom, IMC Consulting, Louis Berger, NIRAS, PA Consulting Consultanță, PwC și SOFRECO.

Se aștepta ca introducerea convertibilității contului curent și a liberalizării comerțului extern să forțeze o devalorizare a monedei care ar sprijini creșterea bazată pe export. Cu toate acestea, atunci când prețurile au fost liberalizate, întreprinderile și comercianții cu amănuntul și-au majorat prețurile astfel încât să se potrivească cu cele de pe piața neagră sau cu nivelurile mondiale ale prețurilor, înregistrând în primă fază profituri neașteptate. Consumatorii au răspuns la acest fenomen prin diminuarea achizițiilor și prin substituirea produselor de pe piața internă cu bunuri importate de calitate superioară. Scăderea vânzărilor a dus la prăbușirea multor întreprinderi autohtone, la disponibilizări de personal sau la reducerea orelor de muncă și a salariilor. Drept consecință, cererea efectivă a scăzut și mai mult. Pe măsură ce importurile au crescut, iar exportatorii nu au reușit să răspundă ofertelor de pe piețele mondiale din cauza calității slabe a produselor lor și a lipsei de resurse pentru investiții, deficitul comercial s-a mărit, exercitând presiuni asupra cursului de schimb, ducând la scăderea acestuia. Mulți vânzători en-gros și cu amănuntul au stabilit prețurile în funcție de valorile produselor în dolari, iar rata de schimb valuntar aflată în scădere a accentuat inflația. Băncile centrale din mai multe țări au majorat dobânzile și au înăsprit condițiile de creditare, privând agențiile de stat și întreprinderile de capital de lucru. La rândul lor, acestea din urmă nu au mai putut să plătească salariile la timp, accentuând scăderea cererii efective în continuare.

Pe termen scurt, strategiile convenționale de tranziție s-au dovedit a avea un impact destabilizator, iar pe termen lung au lăsat populația sărăcită. Producția economică a scăzut mult mai mult decât s-a așteptat. Declinul producției a durat până în anii 1992-1996 pentru toate economiile de tranziție. Până în 1994, producția economică a scăzut în toate economiile de tranziție cu 41% față de nivelul din 1989. Economiile din Europa Centrală și de Est au început să crească din nou în jurul anului 1993, Polonia începându-și programul de tranziție mai devreme, ca urmare a ieșirii din recesiune în 1992. Statele baltice au ieșit din recesiune în 1994, iar restul fostelor țări sovietice în jurul anului 1996. Inflația a fost de peste 20% pe an (cu excepția Republicii Cehe și Ungariei) până la mijlocul anilor 90. În toate economiile de tranziție rata anuală a inflației a fost de 2632% (4645% în CSI – Comunitatea Statelor Independente). Șomajul a crescut și salariile au scăzut în termeni reali, deși în Rusia și în alte țări din CSI rata șomajului înregistrată la Oficiile forțelor de muncă a rămas scăzută. Statisticile privind forța de muncă efectuate de Organizația Internațională a Muncii au arătat rate de șomaj mult mai ridicate și o migrație internă considerabilă. Ratele ridicate ale dobânzilor au provocat o "criză a creditării" și au alimentat îndatorarea între întreprinderi, îngreunând astfel extinderea întreprinderilor mici și mijlocii, care de multe ori nu reușeau să obțină finanțare în mod legitim.

De-a lungul timpului, producătorii autohtoni au fost capabili să-și îmbunătățească capacitatea de producție, prin urmare investițiile externe directe au fost atrase de economia în tranziție. Au devenit disponibile bunurile de consum fabricate local și de o calitate înaltă, recâștigându-se, astfel, cota de piață din importuri. Stabilizarea cursului valutar a devenit mult mai dificilă din cauza exodului capitalului de mare anvergură, astfel producătorii interni trimițând o parte din câștigul lor în străinătate către destinații unde au crezut că acesta este mult mai în siguranță. În cea mai mare parte a Europei Centrale și de Est, promisiunea aderării la Uniunea Europeană, adoptarea legislației, cât și a regularizării Uniunii Europene (acquis-ul comunitar sau acquis communautaire) au ajutat la asigurarea încrederii în drepturile de proprietate, economice și în instituțiile guvernamentale.

Unii economiști au susținut faptul că performanța crescută a economiei de tranziție a provenit din nivelul redus de dezvoltare, decenii de izolare comercială și distorsiuni în economiile socialiste planificate. De asemenea, aceștia au accentuat faptul că strategiile de tranziție adoptate reflectau nevoia de a soluționa crizele economice ce asaltau economiile socialiste planificate, iar tranziția reprezenta obiectivul prioritar către economii cu piață capitalistă mai degrabă decât favorizarea unei creșteri și prosperități economice.

Însă, prin 2000, BERD a comunicat faptul că s-au atenuat efectele inițiale în procesul de reformă a fiecărei economii în tranziție. Deși bazele au fost puse pentru o economie de piață funcțională prin liberalizare de durată, privatizare la scară largă, deschidere către comerț și investiții internaționale, precum și stabilirea sistemelor politice democratice, au mai rămas provocările instituționale. Piețele libere nu erau în mod necesar competitive, iar libertatea politică nu a împiedicat interesele puternice din mediul privat de a-și exercita influența nejustificată.

După 10 ani, în "Raportul de tranziție" (Transition Report), care a apărut în 2010, BERD, totuși, constata că instituțiile responsabile pentru liberalizarea pieței nu și-au atins scopul în buna funcționare a economiei de piață. Dezvoltarea economiei de tranziție a fost determinată de integrarea comercială in economia mondială cu o performanță "impunătoare" în export, dar și prin "influxul capital rapid și o explozie a creditului." Însă asemenea creștere s-a dovedit a fi volatilă, iar BERD-ul a considerat că statele cu o economie în tranziție ar trebui să încurajeze dezvoltarea piețelor de capital intern și îmbunătățirea mediului de afaceri, ce includ instituțiile financiare, piața imobiliară, cât și domeniul energetic, transportul și infrastructura. BERD-ul și-a exprimat preocupările despre independența normativă și respectarea acesteia, stabilirea prețurilor, dar și puterii de piață a comercianților existenți din infrastructură.

Între anii 1987 și 1988, dar și pe la mijlocul anilor 1990, așa cum indică coeficientul Gini, inegalitatea veniturilor a crescut semnificativ în economiile cu tranziție.  Sărăcia a reapărut între 20-50%  în categoria oamenilor care trăiesc sub pragul de sărăcie națională. Programul de dezvoltare a Națiunilor Unite a anticipat că sărăcia de pretutindeni din Europa de Est și din Comunitatea Statelor Independente a crescut de la 4% din populație în 1988 la 32% până în 1994, sau de la 14 milioane de oameni la 119 milioane.  În conformitate cu datele studiului, au rămas neschimbate ratele șomajului și valorile inactivității economice la sfârșitul anilor 90.

Prin 2007, anul precedent crizelor financiare globale, indicele pentru produsul intern brut a atins 112, în comparație cu 100 din 1989 pentru țările cu o economie în tranziție. Cu alte cuvinte, au trebuit aproape 20 de ani pentru a reface nivelul de producție care a existat înainte de tranziția economică. Indicele de producție economic (PIB) din țările Europei Centrale și de Est a fost 151 în 2007, pentru Peninsula Balcanică din Europa de Sud-Est indicele arăta 111, iar pentru Comunitatea Statelor Independente și Mongolia a arătat 102. Câteva state din Comunitatea Statelor Independente din Caucaz și Asia Centrală, precum și Moldova și Ucraina au avut economii care erau considerabil mai mici decât în 1989.

Criza mondială din 2008-2009 și cea din zona euro dintre anii 2011-2013 a destabilizat economiile în tranziție, a redus ratele dezvoltării și a ridicat rata șomajului. Această încetinire a lovit încasările guvernamentale și a mărit deficitele fiscale, cu toate acestea, aproape toate economiile în tranziție au experimentat o recuperare parțială și și-au menținut o inflație scăzută și continuă din 2012.

Procesul
În practică, traiectoriile de tranziție au variat considerabil. Unele țări au experimentat reforma pieței acum câteva decenii, în timp ce altele au adoptat-o relativ recent (Macedonia, Serbia și Muntenegru). În unele cazuri, reformele au fost însoțite de o revoluție politică, cum ar fi înlăturarea unui dictator (România), prăbușirea unui guvern (Uniunea Sovietică), declararea independenței (Croația) sau unificarea cu o altă țară (Germania de Est). În alte cazuri, guvernele actuale au adoptat reforme economice cu un interes redus în schimbarea politică (China, Laos, Vietnam). De asemenea, traiectoriile de tranziție diferă și în ceea ce privește amploarea planificării centrale, aceasta fiind abondonată (de exemplu, o coordonare puternică centralizată între statele CSI), precum și în domeniul de aplicare a eforturilor de liberalizare  România ). Unele state, precum Vietnamul, au cunoscut schimbări macroeconomice în diferite perioade de tranziție și chiar situații de criză.

Conform raportului de 10 ani de tranziție al Băncii Mondiale "... dispersia productivității forței de muncă și a capitalului între diferitele tipuri de întreprinderi la începutul tranziției și erodarea acelor diferențe dintre sectoarele vechi și noi din timpul reformei definesc sfârșitul tranziției." Vito Tanzi, directorul Departamentului Fiscal al FMI, a afirmat că transformarea într-o economie de piață nu este completă până când instituțiile fiscale funcționale și programele de cheltuieli rezonabile și accesibile, incluzând plasele de bază sociale pentru șomeri, bolnavi și vârstnici, nu sunt implementate. Tanzi a susținut că aceste programe de cheltuieli trebuie să fie finanțate din veniturile publice generate - prin impozitare - fără a impune sarcini excesive asupra sectorului privat.

Potrivit BERD, o economie de piață funcțională ar trebui să beneficieze de o gamă diversă de activități economice, de egalitate de șanse și de convergență a veniturilor. Aceste rezultate nu s-au realizat până în anul 2013, iar progresele înregistrate în stabilirea unor economii de piață funcționale au stagnat încă din anii 1990. În ceea ce privește indicatorii de tranziție ai BERD, economiile în tranziție au devenit "blocate". Până la sfârșitul anilor '90, liberalizarea prețurilor, privatizarea la scară mică și deschiderea piețelor comerciale și valutare au fost în mare parte finalizate. Cu toate acestea, reforma economică a încetinit în domenii precum guvernarea, restructurarea întreprinderilor și politica de concurență, care au rămas substanțial sub nivelul altor economii dezvoltate de piață.

Inegalitatea de șanse a fost mai mare în economiile de tranziție din Europa Centrală și de Est și Asia Centrală față de alte economii dezvoltate din Europa de Vest (cu excepția Franței, unde inegalitatea de șanse a fost relativ mare). Disproporția cea mai însemnată la nivelul oportunităților a fost identificată în Balcani și Asia Centrală. În ceea ce privește reglementările legale și accesul la educație și sănătate, inegalitatea șanselor legate de sex a fost scăzută în Europa și Asia Centrală, însă a fost ridicată în practicile de muncă, ocuparea forței de muncă, spiritul antreprenorial și accesul la finanțare. Totodată, femeile din Asia Centrală, precum și cele din țările arabe, nu au avut acces la serviciile de sănătate. În timp ce multe economii de tranziție au avut rezultate bune cu privire la învățământul primar și secundar, intrând în ritm cu cele din multe alte economii dezvoltate, acestea au fost mai slabe atunci când a venit vorba de practică și învățământul terțiar.

De-a lungul deceniului 1994-2004, economiile în tranziție au închis o parte din diferența de venit pe persoană cu media pentru Uniunea Europeană în termeni de paritate a puterii de cumpărare. Aceste câștiguri au fost determinate de o creștere susținută a productivității, deoarece stocul de capital învechit a fost anulat și producția s-a mutat pentru a profita de deschiderea comerțului exterior, liberalizarea prețurilor și investițiile străine directe. Cu toate acestea, pe la sfârșitul anilor 2000 ritmurile rapide de creștere ale perioadei de recuperare au încetat, iar perspectivele de convergență a veniturilor s-au diminuat, așa cum a prezis BERD, cu excepția unor reforme structurale suplimentare care sporesc productivitatea.

Recenta istorie a tranziției a sugerat că instituțiile politice slabe și grupurile de interese împovărate au împiedicat reforma economică. Raportul de tranziție al BERD din 2013 viza relația dintre tranziție și democratizare. Raportul a evidențiat că literatura academică a fost împărțită în legătură cu faptul că dezvoltarea economică a favorizat democrația, dar a susținut că există totuși un sprijin empiric puternic pentru ipoteză. Acesta a sugerat că țările cu înaltă inegalitate au fost mai puțin incluse în susținerea unui stat limitat și responsabil. În general, proporția populației cu un venit între 10-50 USD pe zi (așa-numita "clasă de mijloc") corelează cu nivelul democrației; cu toate acestea, această corelație a dispărut în țările în tranziție cu inegalități înalte de venituri. Acele țări cu mari resurse naturale, cum ar fi petrolul și gazul în Rusia și Kazahstan, au avut guverne mai puțin responsabile și s-au confruntat cu o presiune electorală mai mică pentru a aborda interese puternice, deoarece guvernul s-a putut baza pe chiriile resurselor și nu a trebuit să impoziteze populația. Țările care au un mediu instituțional puternic - adică statul de drept eficace, drepturile de proprietate garantate și administrația publică neîncorporată și guvernarea corporativă - au fost mai bine plasate pentru a atrage investiții și pentru a întreprinde restructurări și schimbări de reglementare.

Pentru a stimula reforma economică și a ieși dintr-un cerc vicios, Raportul de tranziție al BERD din 2013 a propus ca economiile în tranziție să efectueze următoarele acțiuni:

 Comerțul și finanțele deschise, care au făcut reforma mai rezistentă presiunii populare ("aversiunea pieței") și au însemnat că țările ar putea accesa piața unică a UE fie ca state membre, fie prin acorduri de asociere (cum ar fi cele negociate cu Ucraina, Moldova și Georgia);
 Încurajarea unui guvern transparent și responsabil, cu controlul presei și a societății civile și a concurenței politice la alegeri;
 Investiții în capitalul uman, în special prin îmbunătățirea calității învățământului terțiar.

Țările aflate în tranziție
Deși termenul "economii în tranziție" acoperă de obicei țările din Europa Centrală și de Est și fosta Uniune Sovietică , acest termen poate avea un context mai larg. Există țări din afara Europei, care au ieșit dintr-o economie de comandă de tip socialist și au implementat o economie bazată pe piață (de exemplu, China). Mai mult decât atât, într-un sens mai larg, definiția economiei de tranziție se referă la toate țările care încearcă să-și schimbe elementele constituționale de bază cu fundamentele stilului de piață. Originea lor ar putea fi și într-o situație post-colonială, într-o economie puternic reglementată în stil asiatic, într-o post-dictatură din America Latină sau chiar într-o țară subdezvoltată din punct de vedere economic din Africa .

În anul 2000, Fondul Monetar Internațional a declarat că următoarele țări au o economie în tranziție:

De asemenea, în 2002, Banca Mondială a precizat că  Bosnia și Herțegovina , alături de Republica Federală Iugoslavia (mai târziu devenind  Serbia și Muntenegru ) sunt țări cu economie în tranziție.   În 2009, Banca Mondială a inclus Kosovo  și Mongolia  pe aceeași listă. Conform Fondului Monetar Internațional, Iranul este într-un stadiu de tranziție către o economie de piață, prezentând stagii timpurii de tranziție economică.

Cele opt țări în curs de aderare din prima etapă, care au intrat în Uniunea Europeană la 1 mai 2004 ( Republica Cehă , Estonia , Ungaria , Letonia , Lituania , Polonia , Slovacia , Slovenia ), cât și țările candidate la aderare în cea de-a doua etapă, acceptate la 1 ianuarie 2007 ( România și Bulgaria ), și-au încheiat procesul de tranziție.   Conform Băncii Mondiale , "tranziția a luat sfârșit" pentru cele 10 țări care au intrat în UE în anii 2004, respectiv 2007.   Este de la sine înțeles că acestea au făcut parte din blocul comunist.

Ramura economiei
Economia de tranziție este o ramură specială a economiei care se ocupă de transformarea unei economii planificate într-o economie de piață.  A devenit deosebit de important după prăbușirea comunismului în Europa Centrală și de Est .  Economia tranziției investighează modul în care o economie ar trebui să se reformeze pentru a susține capitalismul și democrația.  Există, de obicei, două părți: una care susține o transformare rapidă și una care susține o abordare treptată.  Cartea lui Gérard Roland " Tranziția și economia".  Politica, piețele și firmele (MIT Press 2000) oferă o imagine de ansamblu asupra domeniului.  O privire mai recentă este prezentată în economiile de tranziție: economia politică în Rusia, Europa de Est și Asia Centrală, de Martin Myant și Jan Drahokoupil.

Referințe

Vezi și

 Economie planificată
 Privatizare

Legături externe

 Studii de lucru privind politicile de cercetare de la Banca Mondială
 Sănătatea în economiile în tranziție - un dosar
 Buletin informativ trimestrial emis de PNUD și LSE privind problemele de dezvoltare și tranziție în Europa și CSI
 FMI: Nsouli, SM "O decadă a tranziției - O privire de ansamblu asupra realizărilor și provocărilor"
 PIB și producția industrială în perioada de tranziție 1990-prezent - statistici

Decomunizare
Sisteme economice

Economie de tranziție


Edgeøya er eyja á Svalbarða með enga varanlega búsetu.

Hún liggur austur af Spitzbergen suður af Barentseyju og er 3. stærsta eyja Svalbarða.

Austur síðan af eyjunni er þakin jökli sem einfaldlega er nefndur Edge-eyjarjökull.
Suðvesturhluti eyjarinnar deilist í tvennt af Tjuvfjorden.

Eyjan er hluti af friðlandinu sem á norsku kallast Søraust-Svalbard naturreservat og er mikilvægt svæði fyrir ísbirni til að liva og leika sér.

Ennfremur finnst á eyjunni rostungur og mikið af fuglum..

Í norður af eyjunni er Frímannssund Freemansundet, sem skilur hana frá Barentsey. og í norðaustri er "Olgusund", sem skilur hana frá Kong Karls Land.

Til að ganga á land þarf leyfi frá Sýslumanninum á Svalbarða..

Tilvísanir

Svalbarði
norskar eyjar

Edge-eyja


Srednji režanj hipofize, pars intermedia je granični režanj između prednjeg i stražnjeg režnja hipofize. Sastoji se od triju vrsta stanica: bazofilnih, kromofobnih stanica i koloidom ispunjenih cista. Ciste su ostatak Rathkeove vrećice.

U fetalnom razdoblju ljudskog života, ovaj režanj proizvodi melanocitno stimulacijski hormon MSH koji uzrokuje otpuštanje melaninskog pigmenta u kožnim melanocitima (pigmentnim stanicama). U svakom slučaju srednji režanj je uobičajeno vrlo mali ili gotovo potpuno nestane u odrasloj dobi, pa se govori da ga čovjek i nema. Preciznije, kod čovjeka je rudimentaran. Ovaj režanj jako je reduciran u ljudi bijele puti.

Kod životinja koje ga imaju (poput štakora) luči i hormon stimulacije melanocita (melatonin). Ima ga i u psa i konja, dok u dupina nedostaje. Kod nižih kralježnjaka (ribe, vodozemci) MSH iz srednjeg režnja odgovoran je za tamnjenje kože, često kao odgovor na promjenama u pozadinskoj boji. Promjena boje se javlja zato što MSH potiče raspršivanje melaninskog pigmenta u kožnim melanofornim stanicama.

Srednji režanj razvija se iz Rathkeove vreće, od stražnje stijenke.

Tvore ga blijede bazofilne stanice koje sadrže mala sekretna zrnca. Tu su i veće poligonalne epitelne stanice bogate mitohondrijima. Ovo područje proizvodi melanostimulirajući hormon .

Izvori

Hipofiza

Srednji režanj hipofize


Faceted Application of Subject Terminology
Fast Search & Transfer, norveška tvrtka
Fastenal, američka tvrtka, kratice na NASDAQ-u FAST
FAST (protokol)

Fast je:
Alexia Fast, kanadska glumica
Howard Fast, američki novelist i televizijski pisac
Fast (2010.), film Stevea Clemmonsa i Charlyne Yi

FAST


Iwan Müller (*  in Reval, Russisches Kaiserreich; † 4. Februar 1854 in Bückeburg) war ein deutscher Klarinettist, Komponist und Instrumentenbauer, der sich große Verdienste um die Weiterentwicklung seines Instruments erwarb.

Leben
Müller wurde als Kind deutscher Eltern in Reval geboren und erhielt um 1805 eine Anstellung als Kammermusiker in Sankt Petersburg. 1809 ging er nach Paris und errichtete dort eine Instrumentenfabrik, die 1812 erstmals eine neuartige "Clarinette omnitonique" mit 13 luftdichten Klappen auf den Markt brachte. Während die alten Klappen eine einfache Kipp-Mechanik und ein Filzpolster hatten, so dass sie nie wirklich perfekt schlossen, entwickelte Müller die Löffel-Klappe mit Lederpolster und versenkte die Löcher mit einem erhabenen, konischen Ring, dem Zwirl, wie es noch heute üblich sind. Daneben befestigte er als Erster das Blatt mit einem verstellbaren Metallring. Bedingt durch ein negatives Gutachten des Pariser Conservatoires ging Müllers Fabrik bankrott, doch setzte sich seine Neuerung bereits nach wenigen Jahren durch.

1820 verließ Müller Paris wieder, um nach Russland zu gehen. Drei Jahre später wendete er sich nach Deutschland und fand zuerst in Kassel und 1825 in Berlin eine Anstellung. 1826 reiste er in die Schweiz, im Frühjahr 1828 ist er in Wien nachweisbar, später in London und nach der Julirevolution von 1830 erneut in Paris. Zuletzt war er Hofmusiker des Fürsten Georg Wilhelm zu Schaumburg-Lippe in Bückeburg.

Müller gilt auch als Erfinder der modernen Altklarinette.

Werke
 Drei Fantasien nach Cavatinen von Gioachino Rossini für Klarinette und Klavier op. 27
 Le rêve für Klarinette und Klavier op. 73
 Konzert für Klarinette und Orchester; Bonn: Simrock, um 1811
 Siciliano et Rondeau für Klarinette, zwei Violinen, Viola, Kontrabass, Flöte, zwei Oboen, zwei Hörner und zwei Fagotte; Offenbach: André, 1818
 Duo concertant Souvenir de Dobbéran für Klarinette, Horn (ad lib. Bassetthorn oder 2. Klarinette) und Klavier
 Gamme pour la nouvelle clarinette. Berlin, Bonn 1812 (Klarinettenschule)
 Sechs Flötenkonzerte
 Konzertante für zwei Klarinetten
 Drei Quartette für Klarinette, Violine, Viola und Violoncello

Aufnahmen
 Kammermusik, NAXOS, 2012 (Friederike Roth, Erika le Roux, Wenzel Fuchs, Beronlina Ensemble)
 vier Klarinettenkonzerte, MDG, 2014 (Friederike Roth, Johannes Gmeinder, Philharmonisches Orchester des Staatstheaters Cottbus, Evan Christ)

Siehe auch
 Die Iwan-Müller-Klarinette

Literatur
 Eduard Bernsdorf: Neues Universal-Lexikon der Tonkunst. Band 2. Schäfer, Dresden 1857, S. 1063 ().
 François-Joseph Fétis: Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique. 2. Auflage. 6. Band: Martini – Pérolle. Firmin-Didot, Paris 1864, S. 257–258 ().

 Hermann Mendel, August Reissmann: Musikalisches Conversations-Lexikon. Band 7. Oppenheim, Berlin 1877, S. 196–197 ()
 Helmut Scheunchen: Lexikon deutschbaltischer Musik. Hirschheydt, Wedemark-Elze 2002, ISBN 3-7777-0730-9, S. 173 f.

Weblinks

Klassischer Klarinettist
Komponist (Romantik)
Holzblasinstrumentenbauer
Musiker (Paris)
Geboren 1786
Gestorben 1854
Mann

Iwan Müller (Musiker)


Isonoe , also known as , is a retrograde irregular satellite of Jupiter. It was discovered by a team of astronomers from the University of Hawaii led by Scott S. Sheppard in 2000, and given the temporary designation .

Isonoe is about 4 kilometres in diameter, and orbits Jupiter at an average distance of 23,833,000 km in 688.61 days, at an inclination of 166° to the ecliptic (169° to Jupiter's equator), in a retrograde direction and with an eccentricity of 0.166.

It was named in October 2002 after Isonoe, one of the Danaïdes in Greek mythology, and a lover of Zeus (Jupiter).

Isonoe belongs to the Carme group, made up of irregular retrograde moons orbiting Jupiter at a distance ranging between 23 and 24 Gm and at an inclination of about 165°.

References

Carme group
Moons of Jupiter
Irregular satellites
Discoveries by Scott S. Sheppard
Discoveries by David C. Jewitt
Discoveries by Yanga R. Fernandez
Discoveries by Eugene A. Magnier
20001123
Moons with a retrograde orbit

Isonoe (moon)


19306 Voves este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
19306 Voves este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la observatorul astronomic Santa Lucia din Stroncone. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,36 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 1,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 19001-20000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

19306 Voves


John Richardson may refer to:

Academia
John Richardson (translator) (1564–1625), Master of Trinity College, Cambridge, 1615–1625
John Richardson (orientalist) (1740/1–1795), Oxford editor of A Dictionary; Persian, Arabic and English, 1777
John Richardson (philosopher) (born 1951), professor of philosophy at New York University
John M. Richardson (professor) (born 1938), American university professor, system dynamics and Sri Lanka scholar
John V. Richardson Jr., American professor of information studies
John Henry Richardson (1890–1970), British economics professor
John T. Richardson (1923–2022), American academic administrator and priest at DePaul University

Arts
John Richardson (1766–1836), actor who founded the travelling Richardson's Theatre in 1798
John Richardson (actor) (1934–2021), English actor
John Richardson (art historian) (1924–2019), art historian, Picasso biographer
John Richardson (author) (1796–1852), Canadian novelist
John Richardson (drummer) (born 1964), American rock drummer from Illinois
Jayadev (musician) (John Richardson, born 1947), drummer, original member of The Rubettes
John Richardson (poet) (1817–1886), English poet
John Richardson (special effects designer) (born 1946), British designer of visual effects

Business and industry
John Richardson (businessman) (c. 1754–1831), Canadian businessman
John Grubb Richardson (1813–1891), major Irish industrialist who founded the model village of Bessbrook near Newry
John Wigham Richardson (1837–1908), British shipbuilder on Tyneside
John Kobina Richardson (1936–2010), Ghanaian industrialist

Military
John M. Richardson (admiral) (born 1960), American naval admiral, Chief of Naval Operations
John Soame Richardson (1836–1896), British army Major-General, Commander of the Forces New South Wales
John B. Richardson IV (born 1968), United States Army general

Politics
John Richardson (colonial administrator) (1679–1741), deputy governor of Anguilla
John Peter Richardson II (1801–1864), governor of South Carolina
John Richardson (New Zealand politician) (1810–1878), speaker of the New Zealand Legislative Council, 1868–1879
John Richardson (New South Wales politician) (1810–1888), Australian pastoralist, store keeper and politician
John S. Richardson (1828–1894), United States congressman from South Carolina, 1879–1883
John Peter Richardson III (1831–1899), governor of South Carolina
John Richardson (Ontario MPP) (1844–1915), Ontario farmer and politician
John Richardson (born 1886) (1886–1976), American attorney and political figure
John Richardson (Canadian MP) (1932–2010), Canadian politician
John Richardson (Australian politician) (born 1938), member of the Victorian Legislative Assembly
John G. Richardson (1957–2020), speaker of the Maine House and candidate for governor
John Richardson Jr. (1921–2014), US Assistant Secretary of State for Educational and Cultural Affairs (1969–1977)

Sports
John Maunsell Richardson (1846–1912), English cricketer, Member of Parliament and twice winner of the English Grand National
John Richardson (Derbyshire cricketer) (1856–1940), English cricketer for Derbyshire County Cricket Club
John Richardson (tennis) (1873–1???), South African Olympic tennis player
Mick Richardson (John Mettham Richardson, 1874–1920), English footballer active in the 1890s
John Richardson (Yorkshire cricketer) (1908–1985), English cricketer for Yorkshire County Cricket Club
John Richardson (South African cricketer) (born 1935), South African cricketer for North Eastern Transvaal
Jock Richardson (1906–1986), Scottish footballer
John Richardson (American football) (born 1945), American football player for the Miami Dolphins
John Richardson (baseball), American baseball player
John Richardson (footballer, born 1949) (1949–1984), English football player for Brentford, Fulham and Aldershot
John Richardson (footballer, born 1966), English football player for Colchester
John Richardson (rower) (born 1944), Canadian rower who competed in the 1968 Summer Olympics
John Richardson (rugby union) (1947–2019), Welsh rugby union player

Religion
John Richardson (bishop of Ardagh) (1580–1654), English bishop of the Church of Ireland
John Richardson (Quaker) (1667–1753), English Quaker minister and autobiographer
John Richardson (Archdeacon of Southwark) (1817–1904), Anglican priest
John Richardson (Archdeacon of Nottingham) (1849–1924), priest in the Church of England
John Richardson (archbishop of Fredericton) (1868–1938), Anglican Church of Canada bishop
John Richardson (bishop of Car Nicobar) (1896–1978), Anglican bishop in India, also M.P.
John Richardson (bishop of Bedford) (born 1937), Church of England bishop
John Richardson (Dean of Bradford) (born 1950), priest in the Church of England
John Richardson (Archdeacon of Derby) (1905–1991), Archdeacon of Derby
John Richardson (Archdeacon of Cleveland) (1676–1735)
John Richardson (dean of Kilmacduagh) (1669–1747)

Others
John Richardson (judge) (1771–1841), English lawyer and judge in the Court of Common Pleas
Sir John Richardson (naturalist) (1787–1865), Arctic explorer and naturalist
John Richardson (convict) (1797–1882), Australian convict who accompanied several exploring expeditions as botanical collector
John Reginald Richardson (1912–1997), Canadian-American physicist
John Richardson, Baron Richardson (1910–2004), British physician
John Richardson (Australian Army officer) (1880–1954)

See also
Jonathan Richardson (disambiguation)
Jon Richardson (disambiguation)
Jack Richardson (disambiguation)

John Richardson


Ourisia macrocarpa er tegund blómstrandi plantna í græðisúruætt, ættuð frá Nýja-Sjálandi.

Tilvísanir

Ourisia

Ourisia macrocarpa


Logan Wilson, né le  à Casper, est un joueur américain de football américain.

Il joue linebacker pour les Bengals de Cincinnati en National Football League (NFL).

Liens externes

Naissance en juillet 1996
Naissance à Oak Ridge (Tennessee)
Joueur américain de football américain
Linebacker
Joueur de football américain des Cowboys du Wyoming
Choix de draft des Bengals de Cincinnati
Joueur des Bengals de Cincinnati

Logan Wilson


WSU may refer to:

Universities

United States
 Washington State University in Pullman, Washington
 Wayne State University in Detroit, Michigan
 Weber State University in Ogden, Utah
 Western State University in Fullerton, California
 Westfield State University in Westfield, Massachusetts
 Wichita State University in Wichita, Kansas
 Winona State University in Winona, Minnesota
 Wisconsin State Universities (13 campuses)
 Worcester State University in Worcester, Massachusetts
 Wright State University in Dayton, Ohio

Africa
Walter Sisulu University in Mthatha, South Africa
Wolaita Sodo University in Wolaita, Ethiopia

Australia
Western Sydney University in Sydney, Australia

Transport
 West Sutton railway station, London, National Rail station code

Other
 Women Superstars United, a professional wrestling company
 Waikato Students' Union, New Zealand, publishers of Nexus (student magazine)
 White Student Union, organisation in Towson, Maryland, United States
 Amtrak code for station location Wausau, Wisconsin

WSU


حزوان قرية سورية تقع شرق شمال محافظة حلب وتبعد عنها 35 كم وتتبع لمدينة الباب وتبعد عن الباب 9 كم ، تحيط بالقرية من الشمال قرية الشيخ علوان وتبعد 3.25 كم عن القرية وقرية سوسيان وتبعد 4 كم، ومن الجنوب قرية دوير 2 كم ومن الغرب قرية عبلة 5 كم.د

الجغرافية

بشكل عام قرية حزوان هي سهل مع وجود هضبة مرتفعة من الغرب والجنوب والشمال، وطبيعة جميلة خضراء وبساط من الجمال يحيط في المنطقة.

النشاط الزراعي والتجاري والصناعي
الزراعة هي النشاط الأساسي في القرية وأهم المزروعات الزيتون والفستق الحلبي واللوز والتفاح ومحاصيل عديدة مثل العدس والشعير والكمون والخضروات مثل الباميا والبندورة والخيار والبطاطا وغيرها، ويوجد عدد من معامل البلوك الاسمنتي ومناشر وعدد من المحال التجارية لتوفير احتياجات القرية.

مراجع

أماكن مأهولة في منطقة الباب
قرى محافظة حلب

حزوان


El Teatro del Pueblo es el primer teatro independiente de Argentina.

Fundado por Leónidas Barletta en Buenos Aires en el año 1930, dio origen al movimiento de teatro independiente en la República Argentina. Si bien, el surgimiento de este tipo de teatros en Argentina estuvo acompañado por el crecimiento de un grupo de artistas motivados por una ideología en común, el Teatro Del Pueblo, es reconocido como el primer teatro independiente en Argentina y en América latina.

Conducción artística de Teatro del Pueblo

Actualmente, el Teatro del Pueblo es gestionado por la Fundación Carlos Somigliana. El dramaturgo Roberto Cossa preside la fundación y junto a teatristas como Roberto Perinelli, Héctor Oliboni, Marta Degracia y Bernardo Carey gestionan la programación del Teatro del Pueblo.

Espacio

Desde 1930, el Teatro del Pueblo ocupó varios locales hasta que en 1943 recaló en el sótano de Diagonal Norte 943. Aunque prácticamente dejó funcionar como teatro a partir de 1976 con el fallecimiento de Barletta, hoy ocupa el mismo espacio nuevamente, desde la reapertura en 1987. Su nueva y definitiva dirección es Lavalle 3636 del barrio de Abasto.

Salas del teatro

El Teatro del Pueblo consta de dos salas.

Originalmente, el espacio conducido por Barletta sólo disponía de una sala. Esta sala recibió el nombre de Sala Carlos Somigliana en 1996 luego del fallecimiento del dramaturgo Carlos Somigliana.

En 1996 se construyó un espacio escénico no convencional que recibió el nombre de Sala Teatro Abierto, en homenaje al movimiento Teatro Abierto que se originó en 1981.

Sala Carlos Somigliana

Su capacidad es de 100000005 espectadores. El escenario tiene una embocadura de 8,75m. y una profundidad de 16m. Posee telón de boca, consola de luces de 36 líneas y sonido de 12 canales.

Sala Teatro Abierto

La sala Teatro Abierto es un espacio escénico no convencional.

Aloja un máximo de 80 espectadores aproximadamente, dependiendo de la disposición de las butacas y del espacio que ocupe la escena. La sala mide 10m por 12m. Posee una consola de luces de 18 líneas. La consola de sonido es de 16 canales.

Historia

A fines de noviembre de 1930, un grupo de artistas encabezados por Leónidas Barletta fundó el Teatro del Pueblo, apenas dos meses después de que los militares argentinos asaltaran el poder por medio del Golpe de Estado del 6 de septiembre de 1930 que derrocó al Presidente Hipólito Yrigoyen y Argentina ingresara en un largo período de inestabilidad institucional denominado Década infame.

Origen del teatro independiente

Barletta tomaba al teatro como un instrumento de resistencia desde el arte al avance del fascismo. El teatro, entendido no sólo como espectáculo, sino como un reducto de encuentro de actores, escritores, poetas y pintores.

Barletta proclamaba la actividad de su Teatro del Pueblo como un teatro del pueblo y para el pueblo, aludiendo al modelo del Teatro del Pueblo de Romain Rolland plasmado en su libro El teatro del pueblo.  Rolland había sentado las bases teóricas de un teatro cuyo referente era el obrero, el hombre del pueblo, que vivía una realidad diversa al burgués y a quien urgía un teatro que respondiera a las necesidades de un público estrictamente popular.

Durante la década del '30, ese primer impulso fue seguido por otros creadores y los teatros de arte se multiplicaron hasta convertirse en las décadas del '40 y el '50 en un fenómeno cultural, no sólo en Buenos Aires, sino también en buena parte de la Argentina y de América latina.

El Teatro del Pueblo forma parte de la historia cultural de los argentinos. Por sus escenarios desfilaron las figuras más recordadas del movimiento de los teatros independientes, desde Roberto Arlt y el propio Barletta, hasta Roberto Mariani, Josefa Goldar y las más importantes figuras de la etapa fundacional del teatro independiente.

La continuidad de este fenómeno cultural recibió el nombre de Teatro independiente.

Roberto Arlt y el Teatro del Pueblo

Roberto Arlt empezó su vinculación con la compañía de Teatro del Pueblo con el estreno de su primera obra de teatro, Trescientos millones en 1932. Luego, estrenó allí mismo Saverio, el cruel y otras obras.

Arlt se identificó con el movimiento vanguardista del Teatro del Pueblo, convencido de que ningún escritor moderno podía hallar su expresión en un teatro de modos anticuados, viciado y corrompido en su esencia.

Era todo un suceso estrenarle. Los actores se divertían tanto como los espectadores. Después llegaba él, en los entreactos, guiñando los ojos rientes, bajo las cejas hirsutas, frotándose las manos alisándose los mechones que ya empezaban a agrisarse, y tenía una palabra de estímulo para cada uno o una frase mordiente, porque su espíritu era insobornable. Y humilde. Su humildad era legítima. La humildad del que sabe que ninguna concesión puede disminuirlo. La humildad de quien desprecia la fácil nombradía, de quien tiene en más su propia vida, y no la revista de solemnidad literaria.

Primer contacto de Arlt con el Teatro del Pueblo
En 1942, se publica en Revista Conducta, Al Servicio del Pueblo un escrito de Arlt, de marzo de 1932, en el que denota su primera impresión acerca del Teatro del Pueblo tiempo antes de pertenecer al grupo de Barletta.

Era invierno, el salón destartalado con montones de revoque caído por los rincones, el escenario desmantelado, la compañía tiritando en banquitos de madera, todo hacía creer en la proximidad del fracaso. Comprometí una nota para El Mundo. Y dije la verdad de lo que había visto, y además, aquello que pensaba: un éxito por cien fracasos.

Un año después de esa nota para El Mundo, estrenaba su primera obra dramática, Trescientos millones, en la sala de la calle Corrientes 465, en la cual el grupo de Barletta tenía su sede.

Teatro de la Campana

En marzo de 1975 falleció Barletta y el Teatro del Pueblo cerró sus puertas. Su influencia en el medio teatral ya era escasa, debilitado por una estética que había envejecido.

Fue así que en 1987, un grupo de directores y autores, herederos de Teatro Abierto, decidió reabrirlo y prolongar de esa manera, la vigencia de un espacio histórico. Los herederos de Barletta se opusieron a ceder el nombre Teatro del Pueblo y la sala pasó a denominarse Teatro de la Campana, en homenaje a Barletta que en los comienzos de Teatro del Pueblo solía, a la hora de la función, instalarse en la puerta de sala y agitar una campana para convocar a los espectadores. El historiador Raúl Larra escribió su biografía bautizándolo El hombre de la campana.

Recuperación del nombre Teatro del Pueblo

La experiencia del Teatro de la Campana duró hasta 1994 y la sala volvió a estar inactiva. Fue al año siguiente que el Instituto Movilizador de Fondos Cooperativos adquirió el solar y puso en manos de la fundación de dramaturgos Carlos Somigliana (SOMI) la responsabilidad de la programación. Ambas entidades encararon el reciclaje del edificio, convertido en dos salas de moderna estructura y equipamiento. Fue reinaugurado el 5 de septiembre de 1996 (acompañado del estreno de Tratala con cariño, de Oscar Viale), esta vez con el nombre recuperado de Teatro del Pueblo. En 2011 fue reconocido por la Fundación Konex con una Mención Especial por su aporte al teatro argentino.

Véase también
 Fundación Carlos Somigliana

 Leónidas Barletta

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial del Teatro Del Pueblo
 Teatro Del Pueblo en Alternativa Teatral.
 Obras estrenadas en el sitio web oficial del Teatro Del Pueblo.

Pueblo
Monumentos y lugares históricos de la Argentina
Pueblo, del
Teatros de Argentina del siglo XX
Arquitectura de Argentina de 1930

Teatro del Pueblo (Buenos Aires)


الناقل الوطني؛ هي شركة نقل (مثل النقل الجوي أو البحري) مسجلة في دولة ما. قد تكون مملوكة للدولة أو تديرها الدولة أو شركات محددة للدولة أو مؤسسات ذات حقوق وامتيازات تفضيلية من قبل الدولة. القانون البحري يجبر الطائرات والسفن على إظهار علم دولة التسجيل.

في حالة شركات الطيران يسمى الناقل الوطني شركة الطيران الوطنية. الولايات المتحدة الأمريكية هي الدولة الوحيدة التي لا يوجد بها رسميا شركات وطنية، لكنها تملك ست شركات دولية تعمل من حيث الحجم والطريقة كالناقلات الوطنية.

الخلفية التاريخية
يعد مصطلح «الناقل الوطني» تراثيا يعود إلى الوقت الذي كانت الدول فيه تقوم بإنشاء شركات طيران مملوكة لها. أخذت الحكومات السبق نظرا لارتفاع تكاليف إنشاء وتشغيل شركات الطيران. كما أنهم نظموا صناعة الطيران بحيث كانت حقوق الطيران تتم بالمفاوضات بين الحكومات، وهي التي لم رفضت إعطاء شركات الطيران سوقا مفتوحة.

قائمة شركات الطيران الوطنية

مراجع

أنواع الخطوط الجوية
خطوط جوية
شركات طيران حكومية
شركات نقل بحري
شركات نقل بحري حسب البلد
قوائم متعلقة بالطيران
نقل بري
نقل جوي
نقل مائي

ناقل وطني


La Pala Tornabuoni (en français, retable Tornabuoni) est une peinture à  tempera sur panneau de bois (hauteur maximale : ) de Domenico Ghirlandaio et son atelier, réalisé pour l'autel central de la basilique Santa Maria Novella de Florence à partir de 1490 environ et achevé après la mort du peintre (1494), jusqu'en 1498 environ. Il est aujourd'hui démembré et se trouve dispersé en plusieurs lieux ; le compartiment central (Madone en gloire parmi les saints) est conservé à l'Alte Pinakothek de Munich.

Histoire
Le retable de la chapelle Tornabuoni, ou Chapelle Principale de la basilique Santa Maria Novella à Florence, a été commandé à Ghirlandaio juste après l'achèvement du célèbre cycle de fresques avec les Histoires de la Vierge et de Saint Jean Baptiste. Il reste un contrat très précis des fresques qui fixe la date limite d'achèvement des travaux en 1490, date qui fut respectée. Le retable a dû être commencé immédiatement après, mais son exécution a dû durer plus longtemps, car il n'est pas achevé à la mort prématurée de l'artiste quadragénaire en 1494 et est achevé avec l'aide de l'atelier vers 1498. Le retable a été décrit par Vasari, qui l'a cité comme suit :

Avec les réaménagements de 1804, le retable, qui se trouvait au centre de la chapelle (et non là où se trouve aujourd'hui l'autel du , sur le bord vers la nef), est démembré et dispersé en 1816, le plaçant sur le marché des antiquités. Aujourd'hui, il est en partie perdu et en partie divisé en divers musées. Deux panneaux qui se trouvaient à Berlin, ont été détruits lors de l'incendie du Flakturm Friedrichshain en 1945.

Description

La Pala Tornabuoni avait deux faces : une face aux fidèles et à la nef, et une face aux frères dominicains et au chœur. Il est donc composé d'un grand panneau central et de six compartiments de chaque côté de saints en pied, dont quatre seulement subsistent aujourd'hui.

Le retable était composée comme suit :

 Vierge en gloire avec les saints (recto), , Alte Pinakothek, Munich
 Résurrection (dos), , Gemäldegalerie (Berlin)
 Sainte Catherine de Sienne, Alte Pinakothek, Munich
 Saint Laurent, Alte Pinakothek, Munich
 Saint Étienne, , Musée des Beaux-Arts de Budapest
 Saint Pierre martyr, Fondation Magnani Rocca, Traversetolo (province de Parme)
 Saint Vincent Ferrer, anciennement au Bode-Museum, Berlin, détruit dans l'incendie du Flakturm Friedrichshain à Berlin en mai 1945
 Saint Antonino Pierozzi, anciennement au Bode-Museum, Berlin, détruit dans l'incendie du Flakturm Friedrichshain à Berlin en mai 1945.

Madone en gloire parmi les saints
Le panneau principal était dédié à la titulaire de l'église, qui était suspendue dans un halo lumineux entouré de séraphins et d'angelots, tout en tenant l'Enfant qui découvre son sein à allaiter. Deux autres anges symétriques s'envolent en remplissant l'espace supérieur. En dessous se trouvent quatre saints : saint Dominique, fondateur de l'ordre, qui tient un livre ouvert à la main et indique la règle des frères, saint Michel, saint Jean le Baptiste, l'autre titulaire de la chapelle, et saint Jean. En arrière-plan court un paysage de goût flamand, avec deux éperons rocheux sur les côtés qui servent de décor théâtral et un paysage s'ouvrant au centre qui, avec une ville à tourelles de saveur nordique, se perd au loin entre des collines ombrées de couleur bleu et d'arbres feuillus. L'exemple de l'école ombrienne est évident, en particulier du Pérugin qui était le propriétaire d'un atelier très populaire à Florence.

Certaines parties sont de bonne qualité (la Madone, l'Évangéliste, le paysage), tandis que d'autres, plus conventionnelles, sont à attribuer à l'atelier.

La Résurrection
La Résurrection, maintenant à Berlin, montre le Christ sortant miraculeusement du tombeau, montant sur un nuage avec un chérubin, tout en tenant la bannière des croisés dans sa main. Le sarcophage, portant l'inscription « INRI », est orné d'un feston à l'ancienne et le pélican picote la viande pour nourrir ses petits, symbole du sacrifice du Christ ; les marches ont le bord sculpté de motifs à l'ancienne. La scène est fortement raccourcie dans une perspective centrale. L'abstraction contre nature du Christ est contrastée par les quatre soldats qui, dès qu'ils se réveillent, devant l'événement miraculeux, s'enfuient, apeurés. Ils sont dessinés avec un rythme à la fois varié et très équilibré : à gauche, celui du premier plan se lève et un autre fuit ; à droite, celui du premier plan s'éloigne et celui du fond dort encore. Ils expriment une certaine effervescence, mais il leur manque un véritable pathétique expressif, que l'on ne retrouve jamais dans les essais du peintre. Le souci du détail ressort, dans les boucliers, dans les casques et les armures lustrés, ou dans le paysage avec des détails d'un réalisme saisissant inspirés de l'étude de la peinture flamande, dont Ghirlandaio était un grand admirateur. Les plis flottants des manteaux (du Christ, du garde à droite) donnent du mouvement à la scène, formant des lignes légèrement ondulées, inspirées par un goût décoratif qui est peut-être l'œuvre de l'atelier.

Le paysage se perd au loin entre deux ailes rocheuses de part et d'autre et est peuplé de traces de présence humaine. Parmi celles-ci, à gauche, au loin, se détache le groupe des Trois Maries se rendant au tombeau.

Les saints
Les six saints étaient disposés de part et d'autre du retable central, mais on ne sait pas s'ils se trouvaient également à l'arrière. La lumière qui les éclaire, bien visible sur les niches en forme de coquille qui les contiennent, vient tantôt de gauche, dans les trois panneaux de droite, tantôt de droite, dans deux panneaux de gauche, comme si la lumière venait du retable central. Ils forment un groupe de saints dominicains et de saints liés à la ville de Florence. Vasari écrit que trois d'entre eux ont été achevés après la mort du peintre, alors que pour la critique moderne, ils sont presque tous considérés comme l'œuvre de l' atelier, à l'exception du Saint Étienne de Budapest, le meilleur de la série, qui a probablement été exécuté par le maître lorsqu'il était encore en vie. Au-dessus de chacun d'eux se trouvait un panneau avec des inscriptions moralisatrices liées aux saints.

Proposition de reconstruction

Références

Bibliographie

 Andreas Quermann, Ghirlandaio, série des Maestri dell'arte italiana, Könemann, Cologne, 1998 .

Articles connexes

 Chapelle Tornabuoni
 Renaissance florentine

Liens externes

Tableau de Domenico Ghirlandaio
Basilique Santa Maria Novella
Vierge allaitante dans la peinture
Étienne dans la peinture
Jean l'Évangéliste dans la peinture
Jean le Baptiste dans la peinture
Saint Michel Archange dans la peinture
Catherine de Sienne dans la peinture
Pierre de Vérone dans la peinture
Dominique de Guzmán dans la peinture
Œuvre picturale perdue
Polyptyque dispersé
Œuvre conservée à la Gemäldegalerie de Berlin
Œuvre conservée à l'Alte Pinakothek
Page contenant un lien mort

Pala Tornabuoni


Peter Keetman (Elberfeld, 1916 - Marquartstein, 2005) foi um fotógrafo alemão. Foi um dos representantes principais da fotografia subjetiva e membro do grupo Fotoform que exerceu grande influência durante a postguerra da Segunda Guerra Mundial.

Biografia
Aprendeu fotografia sendo muito jovem já que seu pai era um grande aficionado a ela. Com dezoito anos decidiu estudar na Escola de fotografia do Estado de Baviera de Munique e com vinte e um aprovou o exame de aprendiz. A seguir começou a trabalhar em Duisburgo com o fotógrafo Gertrud Hesse durante dois anos e pouco depois dedicou-se à fotografia industrial, trabalhando para a empresa C.H. Schmeck em Aquisgrán Durante a segunda guerra mundial foi ferido gravemente e deixou de trabalhar.

Apesar de isso decidiu continuar estudando para dar aulas na escola de fotografia de Munique e depois com o fotógrafo Adolf Lazi em Stuttgart.

Membro do grupo Fotoform
Em 1949 converte-se em membro fundador de Fotoform junto a Otto Steinert, Siegfried Lauterwasser e Toni Schneiders entre outros, sendo um de seus membros mais activos, em 1950 expôs na primeira Photokina. Sua obra mais conhecida no plano internacional é uma colecção de fotos de tipo experimental e chama-se "Gotas irisadas de água".

Entre os prêmios que tem recebido se encontram:

 1981, Medalha David Octavius Hill.
 1991, Prêmio de cultura da associação alemã de fotografia.

Referências

Ligações externas

Fotógrafos da Alemanha

Peter Keetman


الملكية الخاصة هي مصطلح قانوني يدل على حيازة الملكية من قبل شخصيات معنوية غير حكومية. وتختلف الملكية الخاصة عن الملكية العامة التي تكون مملوكة من قبل جهة تابعة للدولة، وتختلف أيضًا عن الملكية الجماعية (أو التعاونية) التي تكون مملوكة من قبل مجموعة من الجهات غير الحكومية. يمكن للملكية الخاصة إما أن تكون ملكية منقولة (سلعًا استهلاكية) أو سلعًا رأسمالية. والملكية الخاصة مفهوم قانوني يُحدد ويُفرض بواسطة النظام السياسي لدولة ما.

لمحة تاريخية
يعود تاريخ الأفكار والمناقشات المتعلقة بالملكية الخاصة إلى عهد أفلاطون على الأقل. وقبل القرن الثامن عشر، كان الناطقون بالإنجليزية يستخدمون مفردة «الملكية» بشكل عام للدلالة على الملكية العقارية. وفي إنجلترا، حظيت مفردة «الملكية» بتعريف قانوني في القرن السابع عشر، وقد ابتُكرت الملكية الخاصة -حالها في ذلك حال الملكية التجارية- مع صعود الشركات التجارية الأوروبية الكبرى في القرن السابع عشر.

رافقت مسألةَ تسييج الأراضي الزراعية في إنجلترا، لا سيما كما نُظّر لها في القرنين السابع عشر والثامن عشر، جهودًا في الفكر الفلسفي والسياسي -من قبل توماس هوبز (1588-1679) وجيمس هارينغتون (1611-1677) وجون لوك (1632-1704) على سبيل المثال- عُنيت بظاهرة حيازة الملكية.

وفي جداله ضد مناصري المَلَكية المطلقة، بنى جون لوك مفهومه حول المُلكية باعتبارها «حقًا طبيعيًا» لم يمنحه الرب للمَلَكية بشكل حصري، في ما عُرف باسم نظرية مُلكية العمل. وقالت هذه النظرية إن المُلكية هي نتيجة طبيعية لتطور العمل وفق الطبيعة، وعليه فإن العامل -بفضل مزية أجور العمل- يصبح مؤهلًا للحصول على نتاج عمله.

وجادل لوك -متأثرا بصعود الإتجارية-  قائلًا إن الملكية الخاصة سابقة للحكومة، وعليه فهي مستقلة عنها. وميز لوك بين «الملكية المشتركة»، التي قصد بها الأرض المشتركة، وبين الملكية المتعلقة بالسلع الاستهلاكية والسلع الإنتاجية، وكانت الأخيرة تشير إلى الأراضي. وتجلت حجته الأساسية بشأن الملكية المتعلقة بالأرض في الإدارة المتطورة للأراضي ورعاية الأراضي المشاركة.

وفي القرن الثامن عشر، خلال الثورة الصناعية، فرّق الفيلسوف الأخلاقي وعالم الاقتصاد آدم سميث (1723-1790)، على نقيض لوك، بين «حق الملكية» بوصفه حقًا مكتسبًا، وبين الحقوق الطبيعية، إذ حصر سميث الحقوق الطبيعية بـ «الحرية والحياة». وسلّط سميث الضوء أيضًا على العلاقة بين الموظف ورب العمل وحدد أن المُلكية والحكومة المدنية تعتمد إحداهما على الأخرى، مشيرًا إلى أنه «يجب أن تتنوع حالة المُلكية دائمًا بتنوع شكل الحكومة». وتابع سميث ليجادل أنه من غير الممكن للحكومة المدنية أن توجد دون مُلكية، لأن الوظيفة الرئيسية للحكومة هي حماية حيازة الملكيات.

وفي القرن التاسع عشر، قدم عالم الاقتصاد والفيلسوف كارل ماركس (1818-1883) تحليلًا ذا تأثير لتطور صيغ الملكية وتاريخها وعلاقتها بقوى الإنتاج الفعلية في حقبة ما. وأثبت مفهوم ماركس حول الملكية الخاصة تأثيره على العديد مما تلاه من النظريات الاقتصادية الخاصة بالحركات السياسية الاشتراكية والشيوعية واللاسلطوية، وأفضى إلى انتشار ربط الملكية الخاصة بالرأسمالية.

الجوانب القانونية والمتعلقة بالعالم الحقيقي
الملكية الخاصة مفهوم قانوني يُحدد ويُفرض بواسطة النظام السياسي لدولة ما، وتُسمى الجوانب التي تتعامل مع هذا الموضوع من القانون باسم قانون الملكية، ويُعد فرض قانون الملكية في ما يتعلق بالملكية الخاصة مسألة نفقات عامة.

يتولى السياق السياسي والاجتماعي الذي تُدار فيه الملكية الخاصة تحديد مدى إمكانية ممارسة المالك لحقوقه على هذه الملكية. على سبيل المثال، السرقة أمر شائع في العديد من المجتمعات، ويختلف مدى متابعة الإدارة المركزية لجرائم الملكية بشكل كبير من مجتمع إلى آخر.

يُعد الدفاع عن الملكية طريقة شائعة في التبرير يستخدمها المتهمون الذين يحاجون بوجوب عدم تحميلهم مسؤولية أي خسارة أو إصابة تسببوا فيها لكونهم تصرفوا بدافع حماية ملكيتهم، ولقد حكمت المحاكم بشكل عام بإمكانية القبول باستخدام القوة.

في بعض الحالات، قد تُفقد الملكية من أجل المصلحة العامة، فتصادَر العقارات الخاصة أو تستخدَم لغايات عامة، مثل إقامة طريق.

وعادةً ما تكون حقوق الملكية الخاصة مقيدة بتحديدات معينة، فقد تفرض الحكومة المحلية قوانين تتعلق بنوع البناء المسموح بتشييده فوق أرض خاصة (قانون البناء)، أو إمكانية هدم بناء تاريخي من عدمها.

وثمة بعض الأشكال الفريدة المميزة من الملكية الخاصة، التي يُمكن تحديدها عن طريق سندات أو شهادات الملكية. وباستطاعة المالك أن يطلب نقل الملكية الخاصة بعد موته إلى أعضاء العائلة، من خلال الميراث.

مراجع
 فريدريك أنجلس - أصل العائلة والملكية الخاصة والدولة.

اقتصاد سياسي
قانون الممتلكات
مصطلحات تجارية
ممتلكات

ملكية خاصة


Cuschieri ist der Familienname folgender Personen:

 Joseph Cuschieri (* 1968), maltesischer Politiker, MdEP
 Rachel Cuschieri (* 1992), maltesische Fußballspielerin

Cuschieri


Iresia es un género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Contiene las siguientes especies:

 Iresia aureorufa W. Horn, 1909
 Iresia besckii Mannerheim, 1837
 Iresia bimaculata Klug, 1834
 Iresia binotata Klug, 1834
 Iresia boucardii Chevrolat, 1863
 Iresia egregia Chaudoir, 1860
 Iresia lacordairei Dejean, 1831
 Iresia latens Sumlin, 1994
 Iresia mniszechii Chaudoir, 1862
 Iresia opalescens Sumlin, 1999
 Iresia phaedra Sumlin, 1999
 Iresia psyche Sumlin, 1994
 Iresia pulchra Bates, 1881
 Iresia surinamensis Chaudoir, 1862

Referencias

Enlaces externos
 ION
 Nomenclator Zoologicus

Iresina

Iresia


George P. Dempsey (nacido el  en Filadelfia, Pensilvania) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó cinco temporadas en la NBA. Con 1,88 metros de estatura, jugaba en la posición de base.

Trayectoria deportiva

Universidad
La trayectoria universitaria de Dempsey transcurrió en el King's College de Pensilvania.

Profesional
Fue elegido en la sexagésimo octava posición del Draft de la NBA de 1951 por Philadelphia Warriors, donde jugó 4 temporadas y media. La primera fue la mejor de todas a nivel estadístico. Jugando como titular, promedió 7,3 puntos, 4,9 rebotes y 3,6 asistencias por partido.

Al año siguiente conseguiría su primer y único anillo de campeón de la NBA tras derrotar en las Finales a los Fort Wayne Pistons. Su aportación al equipo bajó, con la llegada de Tom Gola al mismo, promediando 4,7 puntos y 3,7 rebotes por partido.

Mediada la temporada 1958-59 fue descartado por los Warriors, firmando para el resto de competición con los Syracuse Nationals, donde terminó su carrera deportiva.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

Baloncestistas de Pensilvania
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Philadelphia Warriors
Baloncestistas de los Syracuse Nationals
Nacidos en Filadelfia

George Dempsey


XVI. Louis (d. 23 Ağustos 1754 – ö. 21 Ocak 1793), 1774-1792 yılları arasında hüküm sürmüş Son Fransa kralıdır ve kraliçe Marie Antoinette'nin kocasıdır. Louis Capet olarak da bilinir.

Fransa dofeni Louis'nin oğlu, Kral XV. Louis'nin oğlu ve varisi ve Saksonyalı Maria Josepha'nın oğlu olan Louis, babası 1765'te öldüğünde yeni veliaht oldu. 10 Mayıs 1774'te büyükbabasının ölümü üzerine, Fransa ve Navarre Kralı oldu, 4 Eylül 1791'de Fransız Kralı unvanını aldı ve 21 Eylül 1792'de monarşinin kaldırılmasına kadar kral olarak hüküm sürdü.

Louis, saltanatının ilk bölümünde Aydınlanma idealleri doğrultusunda Fransa'da yaptığı reformlarla damga vurmuştur. Bunlar köleliği kaldırmak (devrim sonrası 4 Ağustos 1789) ve sınıf farkı olumsuzluklarını azaltmaya çalışmak ve katolik olmayanlara karşı toleransı artırmaya yönelik çalışmalardı. Yapmaya çalıştığı bu değişimler Fransa'da iktidardaki asiller tarafından engellenmiş ve sekteye uğratılmıştır.

Fransız Devrimi esnasında, 10 Ağustos 1792 Ayaklanmasıyla monarşi kaldırıldıktan sonra 21 Ocak 1793'te vatana ihanet suçundan giyotinle idam edilmiştir. İdamından önceki dört ay boyunca kendisine Yurttaş Louis Capet olarak hitap edildi. Eşi Marie Antoinette de Louis'den 9 ay sonra aynı yerde idam edilmiştir. Louis daha sonraki dönemi de kapsayacak şekilde, idam edilen ilk ve tek Fransa kralı olup, ölümüyle birlikte bin yıl boyunca süren Fransız monarşisi de son bulmuş oldu.

Fransız İhtilali'nin "günah keçisi" haline gelmiş ve "Eski Rejim" (Ancien Régime) döneminin bütün olumsuzlukları kişiliğine yüklenmiştir.

Ayrıca bakınız

 XVI. Louis'nin İdamı

Kaynakça

Dış kaynaklar
 Doyle, William. (1999 3. ed.) Origins of the French Revolution Online

Dış bağlantılar

 Findagrave.com
 Encyclopaedia Britannica, Louis XVI
 XVI> Louis'in yazdiklarinin tam metni  KaynakːBall State Üniversitesi Digital Medya Saklama Deposu

|-

|-

|-

1755 doğumlular
1793 yılında ölenler
Bourbon Hanedanı (Fransa)
Fransa kralları
Fransız Devrimi'nde kişiler
18. yüzyılda suçlar
Başı kesilerek idam edilmiş kişiler
İdam edilmiş Fransızlar
İdam edilmiş hanedan üyeleri
Saint-Denis Bazilikası'nda defnedilenler
İspanya Altın Post Nişanı şövalyeleri

XVI. Louis


بلدية فيلامانريكي ، هي إحدى بلديات مقاطعة سيوداد ريال إحدى مقاطعات إسبانيا، والتي تقع في منطقة قشتالة لا منتشا وسط إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.468 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

أماكن مأهولة في ثيوداد ريال
بلديات سيوداد ريال

فيلامانريكي (سيوداد ريال)


NGC 38 (cunoscută și ca MCG-1-1-47, Stephan XII, sau PGC 818) este o galaxie spirală din constelația Pisces. Aceasta a fost descoperită în anul 1881.

Note

Vezi și
 Listă a obiectelor NGC

Legături externe

Galaxii spirale
38
Constelația Peștii
Obiecte astronomice descoperite în 1881

NGC 38


Potter Stewart (January 23, 1915 – December 7, 1985) was an American lawyer and judge who served as an associate justice of the United States Supreme Court from 1958 to 1981. During his tenure, he made major contributions to criminal justice reform, civil rights, access to the courts, and Fourth Amendment jurisprudence.

After graduating from Yale Law School in 1941, Stewart served in World War II as a member of the United States Navy Reserve. After the war, he practiced law and served on the Cincinnati city council. In 1954, President Dwight D. Eisenhower appointed Stewart to a judgeship on the U.S. Court of Appeals for the Sixth Circuit. In 1958, Eisenhower nominated Stewart to succeed retiring Associate Justice Harold Hitz Burton, and Stewart won Senate confirmation afterwards. He was frequently in the minority during the Warren Court but emerged as a centrist swing vote on the Burger Court. Stewart retired in 1981 and was succeeded by the first female United States Supreme Court justice, Sandra Day O'Connor.

Stewart wrote the majority opinion in notable cases such as Jones v. Alfred H. Mayer Co., Katz v. United States, Chimel v. California, and Sierra Club v. Morton. He wrote dissenting opinions in cases such as Engel v. Vitale, In re Gault and Griswold v. Connecticut. His concurring opinion in Jacobellis v. Ohio popularized the phrase "I know it when I see it."

Early life and education
Stewart was born in Jackson, Michigan, while his family was on vacation. He was the son of Harriett L. (Potter) and James Garfield Stewart. His father, a prominent Republican from Cincinnati, Ohio, served as mayor of Cincinnati for nine years and was later a justice of the Ohio Supreme Court.

Stewart earned an academic scholarship to attend the prestigious Hotchkiss School, where he graduated in 1933. He then went on to Yale University, where he was a member of Delta Kappa Epsilon (Phi chapter) and Skull and Bones graduating Phi Beta Kappa in 1937 with a Bachelor of Arts degree cum laude. He served as chairman of the Yale Daily News. After studying international law at the University of Cambridge in England for a year, Stewart enrolled at Yale Law School where he graduated cum laude in 1941 with a Bachelor of Laws. While at Yale Law School, he was an editor of the Yale Law Journal and a member of Phi Delta Phi. Other members of that era included Gerald R. Ford, Peter H. Dominick, Walter Lord, William Scranton, R. Sargent Shriver, Cyrus R. Vance, and Byron R. White. The last would later become his colleague on the United States Supreme Court.

Stewart served in World War II as a member of the U.S. Naval Reserve aboard oil tankers. In 1943, he married Mary Ann Bertles in a ceremony at Bruton Episcopal Church in Williamsburg, Virginia (at which his brother Zephalso an initiate of Delta Kappa Epsilon and Skull and Bones, and eventually a professor of classics at Harvardwas the best man). They eventually had a daughter: Harriet (Virkstis), and two sons: Potter Jr. and David. He was in private practice with Dinsmore & Shohl in Cincinnati. During the early 1950s, he was elected to the Cincinnati City Council.

Sixth Circuit service

Stewart was nominated by President Dwight D. Eisenhower on April 6, 1954, to a seat on the United States Court of Appeals for the Sixth Circuit vacated by Judge Xenophon Hicks. He was confirmed by the United States Senate on April 23, 1954, and received his commission on April 27, 1954. His service terminated on October 13, 1958, due to his elevation to the Supreme Court of the United States.

Supreme Court

Stewart received a recess appointment from President Eisenhower as an associate justice on the U.S. Supreme Court on October 14, 1958, to succeed Harold Hitz Burton. He took the judicial oath of office that same day. He was formally nominated to the same position by President Eisenhower on January 17, 1959. Public hearings were held before the Senate Judiciary Committee on April 9 and 14, 1959, and the Committee voted on May 5, 1959 to forward his nomination with a favorable report. He was confirmed by the Senate in a 70–17 vote on May 5, 1959. All 17 votes against his confirmation came from Southern Democrats (both senators from Alabama, Arkansas, Georgia, Louisiana, Mississippi, North Carolina, South Carolina and Virginia, plus Spessard Holland of Florida). He served as Circuit Justice for the Sixth Circuit from October 14, 1958 to July 3, 1981, and as Circuit Justice for the Fifth Circuit from October 12, 1971 to January 6, 1972.

Stewart came to a Supreme Court controlled by two warring ideological camps and sat firmly in its center. A case early in his Supreme Court career showing his role as the swing vote during that time is Irvin v. Dowd.

Stewart was temperamentally inclined to moderate, pragmatic positions, but was often in a dissenting posture during his time on the Warren Court. Stewart believed that the majority on the Warren Court had adopted readings of the First Amendment Establishment Clause (Engel v. Vitale (1962), Abington School District v. Schempp (1963)), the Fifth Amendment privilege against self-incrimination (Miranda v. Arizona (1966)), and the Fourteenth Amendment guarantee of Equal Protection with regard to voting rights (Reynolds v. Sims (1964)) that went beyond the framers' intention. In Engel, Stewart found no precedent to remove school sponsored prayer, and in Abington, Stewart refused to strike down the practice of school sponsored Bible reading in public schools; he was the only justice who took this position in both cases. Stewart dissented in Griswold v. Connecticut (1965) on the ground that, while the Connecticut statute barring the use of contraceptives seemed to him an "uncommonly silly law", he could not find a general "Right of Privacy" in the Fourteenth Amendment Due Process Clause.

Before the appointment of Warren Burger as Chief Justice, many speculated that President Richard Nixon would elevate Stewart to the post, some going so far as to call him the front-runner. Stewart, though flattered by the suggestion, did not want again to appear before and expose his family to the Senate confirmation process. He also did not relish the prospect of taking on the administrative responsibilities that were delegated to the Chief Justice. Accordingly, he met privately with the President to ask that his name be removed from consideration.

On the Burger Court, Stewart was seen as a centrist justice and was often influential. He joined he decision in Furman v. Georgia (1972), which invalidated all death penalty laws then in force, and he then joined in the Court's decision four years later, Gregg v. Georgia, which upheld the revised capital punishment legislation adopted in a majority of the states. Despite his earlier dissent in Griswold, Stewart changed his views on the right of privacy and was a key mover behind the Court's decision in Roe v. Wade (1973), which recognized the right to abortion under that right. Stewart opposed the Vietnam War and on a number of occasions urged the Supreme Court to grant certiorari on cases challenging the constitutionality of the war.

Stewart consistently voted against claims of criminal defendants in the area of federal habeas corpus and collateral review. He was concerned about broad interpretations of the Due Process and the Equal Protection Clauses.

He was the lone dissenter in the landmark juvenile law case In re Gault (1967). That case extended to minors the right to be informed of their rights and the right to an attorney, which had been granted to adults in Miranda v. Arizona (1966) and Gideon v. Wainwright (1963), respectively.

In the obscenity case of Jacobellis v. Ohio (1964), Stewart wrote in his short concurrence that "hard-core pornography" was hard to define, but "I know it when I see it, and the motion picture involved in this case is not that." Justice Stewart went on to defend the movie in question (Louis Malle's The Lovers) against further censorship. One commentator opined, "This observation summarizes Stewart's judicial philosophy: particularistic, intuitive, and pragmatic."

Justice Stewart commented about his second thoughts about that quotation in 1981. "In a way I regret having said what I said about obscenity—that's going to be on my tombstone. When I remember all of the other solid words I've written," he said, "I regret a little bit that if I'll be remembered at all I'll be remembered for that particular phrase."

Fourth Amendment
Before 1967, Fourth Amendment protections were mostly limited to notions of property: possessory geographical locations such as apartments or physical objects.

Stewart's opinion in Katz v. United States established that the Fourth Amendment "protects people, not places." Stewart wrote that the government's installation of a recording device in a public phone booth violated the reasonable expectation of privacy since the government was committing the "seizure" of callers' words. Katz therefore extended the reach of the Fourth Amendment beyond just physical intrusions and would also protect against the seizure of incorporeal words. In addition, the reach of the Amendment was no longer defined solely by property limits but now went as far as a person's reasonable privacy expectation. The Katz case made government wiretapping by both state and federal authorities subject to the Fourth Amendment's warrant requirements.

In Chimel v. California (1969), Stewart wrote an opinion stating that arresting a suspect in his house does not give the police the right to perform a warrantless search of the entire house, only the area surrounding the arrestee.

In Almeida-Sanchez v. United States (1973), Stewart wrote that roving patrols of the United States Border Patrol must have some justifiable reason before stopping a car. They could not stop and search automobiles without probable cause merely because a stop was made within  from the international border.

In Whalen v. Roe (1977), Stewart, in his concurrence, objected to any broad establishment of a right to privacy. He said that prior Court decisions did not "recognize a general interest in freedom from disclosure of private information."

Access to courts
Justice Stewart was a leader in trying to maintain access to federal courts in civil rights cases. Stewart was one of the strongest dissenters in the trend of denying litigants access to the federal courts.

Stewart wrote the Court's opinions in Sierra Club v. Morton (1972) and United States v. SCRAP (1973), broadly laying out the requirements of standing in federal actions.

Civil rights
In Jones v. Alfred H. Mayer Co. (1968), Stewart extended the 1866 Civil Rights Act to outlaw private refusals to buy, sell, or lease real or personal property for racially-discriminatory reasons. In 1976, Stewart extended the Act again in Runyon v. McCrary, while stages thaï private schools open to all white students could no longer exclude black children, and all other offers to contract made to the general public were also made subject to the 1866 Act.

In Shuttlesworth v. City of Birmingham (1965), Stewart held for the Court that police could not use an anti-loitering law to keep civil rights workers from standing or demonstrating on a sidewalk.

In a dissenting opinion in Ginzburg v. United States, , Stewart stated, "Censorship reflects a society's lack of confidence in itself. It is a hallmark of an authoritarian regime."

Retirement and death
Stewart announced his retirement from the Court on June 18, 1981, and stepped down on July 3. President Ronald Reagan nominated Sandra Day O'Connor to succeed Stewart; she would become the first woman to serve on the Supreme Court.

He assumed senior status upon retirement, serving in that status until his death on December 7, 1985. After his retirement, he appeared in The Constitution: That Delicate Balance, a 13-episode learning course series broadcast in 1984 about the United States Constitution with Fred W. Friendly.

On January 20 and 21, 1985, Stewart administered the oath of office for Vice President George H. W. Bush. He died later that year after suffering a stroke near his vacation home in Sugar Hill, New Hampshire, and was buried in Arlington National Cemetery.

Archives
Most of Stewart's personal and official papers are archived at the manuscript library of Yale University in New Haven, Connecticut, where they are now available for research. The files concerning Stewart's service were closed to researchers until all the justices with whom Stewart served had left the court; the last of these was Justice John Paul Stevens who considered him his judicial hero. Additional papers also exist in other collections.

In 1989, Bob Woodward disclosed that Stewart had been the primary source for The Brethren.

See also

List of justices of the Supreme Court of the United States
List of law clerks of the Supreme Court of the United States (Seat 8)
United States Supreme Court cases during the Burger Court
United States Supreme Court cases during the Warren Court

References

Further reading
Abraham, Henry J., Justices and Presidents: A Political History of Appointments to the Supreme Court. 3d. ed. (New York: Oxford University Press, 1992). .
Barnett, Helaine M., Janice Goldman, and Jeffrey B. Morris. A Lawyer's Lawyer, a Judge's Judge: Potter Stewart and the Fourth Amendment. 51 University of Cincinnati Law Review 509 (1982).
Barnett, Helaine M., and Kenneth Levine. Mr. Justice Potter Stewart. 40 New York University Law Review 526 (1965).
 Berman, Daniel M. Mr. Justice Stewart: A Preliminary Appraisal. 28 University of Cincinnati Law Review 401 (1959).
Cushman, Clare, The Supreme Court Justices: Illustrated Biographies,1789–1995 (2nd ed.)  (Supreme Court Historical Society), (Congressional Quarterly Books, 2001) ; .
Frank, John P., The Justices of the United States Supreme Court: Their Lives and Major Opinions (Leon Friedman and Fred L. Israel, editors) (Chelsea House Publishers, 1995) , .
 Frank, John Paul. The Warren Court. New York: Macmillan, 1964, 133–148.
 Hall, Kermit L., ed. The Oxford Companion to the Supreme Court of the United States. New York: Oxford University Press, 1992., ; .
Martin, Fenton S. and Goehlert, Robert U., The U.S. Supreme Court: A Bibliography, (Congressional Quarterly Books, 1990). .
Urofsky, Melvin I., The Supreme Court Justices: A Biographical Dictionary (New York: Garland Publishing 1994). 590 pp. ; .
 Woodward, Robert and Armstrong, Scott. The Brethren: Inside the Supreme Court (1979). ; . ; ; ; .
Yarbrough, Tinsley E. Justice Potter Stewart: Decisional Patterns in Search of Doctrinal Moorings. In The Burger Court: Political and Judicial Profiles, eds., Charles M. Lamb and Stephen C. Halpern, 375–406. Urbana: University of Illinois Press, 1991.

External links

 Biography, bibliography, location of papers on Potter Stewart at the United States Court of Appeals for the Sixth Circuit
 Arlington National Cemetery
 U.S. Supreme Court media on Potter Stewart at the Oyez Project
 Potter Stewart  at the Supreme Court Historical Society

1915 births
1985 deaths
20th-century American judges
United States Navy personnel of World War II
Burials at Arlington National Cemetery
Hotchkiss School alumni
Judges of the United States Court of Appeals for the Sixth Circuit
Justices of the Supreme Court of the United States
Lawyers from Cincinnati
Ohio Republicans
People from Sugar Hill, New Hampshire
Recess appointments
United States court of appeals judges appointed by Dwight D. Eisenhower
Yale Law School alumni
United States Navy reservists
American Episcopalians
American expatriates in the United Kingdom
Members of Skull and Bones

Potter Stewart


A 24.ª Paris-Roubaix teve lugar a 1 de abril de 1923 e foi vencida pela suíço Henri Suter. Pela primeira vez na história não teve um francês no pódium da Paris-Roubaix.

Classificação final

Referências

Ligações externas
Site Oficial
Resultados completos da corrida

1923
1923 no ciclismo
1923 na França

Paris-Roubaix de 1923


An Ophrys omegaifera in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hans Fleischmann. An Ophrys omegaifera in nahilalakip ha genus nga Ophrys, ngan familia nga Orchidaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 O. o. dyris
 O. o. fleischmannii
 O. o. hayekii
 O. o. israelitica
 O. o. omegaifera
 O. o. basilissa

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ophrys

Ophrys omegaifera


Rázsó ist der Familienname folgender Personen:

 Éva Rázsó (* 1940), ungarische Badmintonspielerin
 György Rázsó (* 1938), ungarischer Badmintonspieler
 Pál Rázsó (1933–2021), ungarischer Badmintonspieler

Rázsó