Angrebet mod Marstrand var en succesfuld dansk belejring af Marstrand og Karlstens fæstning, som skete den 10-16. juli 1719 i slutfasen af den Store nordiske krig. Danskerne havde, for at få en ende på det svenske kaperi, gennemført en lang flådeblokade af Göteborg under foråret 1719. Efter et dansker-norsk angreb mod det nordlige Bohuslen havde skibe under kommandoer af Peder Tordenskjold i juli også angrebet havnen i Marstrand og de stilleliggende orlogsskibe i den svenske Göteborgseskadron . Efter, at disse skibe var blevet sænket af deres egne besætningner, blev Karlstens fæstning endeligt også angrebet, og ved hjælp af psykologisk krigsførelse kapitulerede fæstningen hurtigt. Fæstningens kommandant, oberst Henrich Danckwardt, blev senere dømt til døden af en svensk krigsret og blev henrettet. Den stærke fæstning Karlstens kapitulation 1719 omgives af et antal myter og legender.

Baggrund

Efter Karl XII's død ved Fredrikstens fæstning i Norge den 30. november 1718 marcherede den svenske hær tilbage på tværs af grænsen til Sverige. Den Store Nordiske Krig , som var foregået uden afbrud siden år 1700, havde gjort de kæmpende parter fattige. Eftersom den svenske østkyst blev truet af Rusland, var der også en mulighed for Danmark-Norge samtidigt at gentage områder på svenskevestkysten, og der fandtes allerede omfattende planer på angreb til landes og havs mod Bohuslen.

Angrebet mod Nya Varvet (1717)

De svenske orlogsskibe som tidligere har været baseret i Göteborg, den såkaldte Göteborgseskadron, var efter den dansker-norske kommandør Peder Tordenskjolds angreb mod det Nye Lag i året 1717 blevet udbredte langs med Bohuskysten, på ordre af Karl XII. Hoveddelen af eskadronen fandtes på foråret 1719 i Marstrand, mens nogle mindre orlogsskibe lå i vinterlejr nær Strömstad. Et par mindre skibe eskorterede transporter mellem Göteborg og Marstrand på Nordre älv, og tilbage i Göteborg fandtes kun en galej. Fregatterne i Marstrand kunne ikke gå til havs eftersom der var stor mangel både på mandskab, mad og udrustning til orlogsskibenes besætninger. Fæstningernes vedligeholdelse blev forsømt, og i begyndelsen af 1719 klagede fortifikationens håndværkere på at de i lang tid ikke har fået nogen løn ud. De tilsvarende problemer havde flådens underofficerer og tømrere i Göteborg.

Samtidigt foregik den svenske kapreraktivitet, med hovedbase i Göteborg, som irriterede de dansker-norske myndigheder. Den 27. marts ankrede en dansker-norsk flådestyrke, bestående af fire linieskibe og en fregat , på Rivö fjord uden for Göteborg. Den blokerende styrke blev ledt af Tordenskjold, nyligt forfremmet til den lavere admiralsgrad schoutbynacht. Han havde ordre ikke at angribe Göteborg, for ikke at risikere de fredssamtaler som foregik i Stockholm i foråret. I begyndelsen af juni var den blokerende flådestyrke tiltaget til syv linieskibe, to fregatter, fire skudpramme, to flydende batterier, en " bombarderskip" , fem galejer og to gallioter. De mindre danske skibe forsøgte at hindre den svenske havtrafik mellem Nordre elv og Marstrand. I midten af juni kom yderligere 26 danske handelsskibe fra Øresund med forråd til den danske belejringsflåde.

Dette indebar også at det nordlige Bohus-amt blev stadig stærkere at forsvare. I slutningen af maj kom en konvoj af fragtskibe til Marstrand, hvor omlæsning skete til mere grundgående skibe for yderligere transport igennem Nordre elv. En del af konvojen vendte derefter tilbage til Strömstad. Den 23 maj overtog feltmarskal Carl Gustaf Rehnskiöld kommandoen over de svenske tropper i Bohus-amt, og i begyndelsen af juni blev en inspektionsrejse gennemført i landskabet. Forsvarsapparaterne skulle forbedres på flere steder, og ordre blev givet om at øge arbejdet med at tømme forrådene i Strömstad både land- og søvejen.

Göteborgeskaderns afdelingschef i Marstrand, kaptajn Erik Sjöblad, fik ordre til at fortøje eskadronens fregatter og galejer på passende måde for at kunne forsvare de begge indsejlinger til havnen. Rehnskiöld gav også ordre om at skibene skulle klargøres for sænkning i havnen.

Angrebet mod Strömstad

Siden fredsforhandlingerne i Stockholm er mislykkedes, besluttede den danske kong Fredrik IV at sætte sine slagplaner i værket. I Sydnorge fandtes over 30.000 soldater, og foruden angreb nordfra mod Strömstad var en søtransport planlagt med 8.000 soldater som skulle landsættes på Hisingen. De svenske fragtskibe i Strömstad havde ikke nået at komme i gang, da den danske viceadmiral Andreas Rosenpalm spærrede vejen med en flådestyrke, blandt andet bestående af tre fregatter og fire galejer, i slutningen af juni. Efter det at Rehnskiöld, sammen med chefen for Göteborgseskadronen admiral Jonas Fredrik Örnfelt , vurderet situationen på plads og fået underrrettelse om at " denne Norska Krigsmachten, under Konungens egit samt Chronprintzens tale War ud i anmarche", blev givet ordre om at transportflåden skulle sænkes. Galejer og et mindre skib skulle forsøge om natten at snige sig ud igennem et indre farvand, men da denne også var blokeret sprængtes endeligt Göteborgseskadronens galejer Kristiania, Lovisa , Bellona og brigantinen Pollux ved Tångevigen, Tångeflo på moderne søkort, syd for Strömstad den 5 juli. Samtidigt blev skudprammene Strömstad og Gå På, bestykkede med 20 kanoner hver, og fjorten fuldtlæssede fragtskibe i Strömstads havn. Tilbageværende forråd blev åbnet, så både civilbefolkning og militær kunne tage for sig så meget de kunne, resten blev ødelagt. Straks derefter marcherede de svenske tropper, blandt andet de Grønne esdragoner , fra Strömstad sydpå mod Uddevalla. Totalt fandtes cirka 5.000 soldater i Bohus-amt under Rehnskiölds kommando, inklusive fæstningsgarnisonerne i Göteborgs byfæstning, Nya Älvsborg og Karlsten. Den 6 juli kom de første danske tropper til Strömstad, og den 8 juli var Fredrik IV med yderligere soldater på plads i den uførsvarede by.

En styrke bestående af fire skibe, og lige mange galejer, placeredes mellem Klåverön og Tjuvkil. Eftersom skibene forsøgte at hindre trafikken mellem Marstrand og Tjuvkil, og plyndrede i skærgården, blev det stadig mere tydeligt at Tordenskjolds angrebsplaner gjaldt Marstrand. Et svensk modsangreb blev gennemført natten til den 3 juli, da galejen Lucretia og brigantinerne Luren , Uppassaren og Framfuss fra Kippholmen i Nordre elvs udmunding, havde held med at snige ned langs med Hisingen, og komme forbi den danske overvågning på pistolskuds afstande uden at blive opdaget. Endeligt angrebs og blev den store galej Prins Kristian overmandet, bestykket med 9 kanoner, ved Rivö hoveder, siden skibet forgæves forsøgt at slippe ud blandt øerne. I den første uge i juli begyndte Tordenskjold at samle en angrebsstyrke mod Marstrand.

Angrebet mod Marstrand

Fredag den 10 juli

På eftermiddagen kunne forsvarerne på Karlsten regne til 18 danske skibe " hvaribland War en af Master giordt Blokhus" . Tordenskjold havde efterladt linieskibe og fregatter uden for Göteborg, og angrebsstyrken ved Marstrand bestod dels af skudpramme med kanoner og mørser , blandt andet den nye mørsarepram Lange Maren , dels af galejer som foruden egen besætning, havde 50 soldater hver ombord fra de efterladte linieskibe. På aftnen blev mellem 600 og 700 soldater ved Metsund landsat på den østlige side af den uførsvarade Koön , øst for Marstrand. Samtidigt landsattes 12 tung mørser på 100 respektive 200 pund, som blev slæbt over til øens vestside. Desuden blev 50 stykker håndmørsare landsat. Hvis bare den vestligste del af Koön kunne beskydes fra fæstningen. Karlstens kommandant, oberst Henrich Danckwardt, havde i en skrivelse til Rehnskiöld den 27 juni forlangt at få 400 til 500 man for at forhindre landgang på Koön, og denne syd for Marstrand liggende Klåverön. Disse soldater havde ikke nået at ankomme inden Tordenskjold angreb. Den danske taktik med landgang på den østlige side af Koön var omtrent den samme som statholderen i Norge, Ulrik Frederik Gyldenløve , benyttede sig af da han indtog Marstrand og Karlesten i juli 1677.

Lørdag den 11 juli
På formiddagen blev en livlig beskydning indledt mellem det nye danske batteri på Koön, og Karlstens fæstning. Tordenskjold skriver i en senere skrivelse at den nye artilleristilling blev heftigt beskudt af de tre svenske galejer, en skudpram og tre orlogsskibe. Desuden blev danskerne fra fæstningen og de sydlige facader beskudt.

Mellem klokken 6 og 7 på aftnen forstummede kanonilden fra facaden Hedvigsholm . Kanonbatteriet, som var placeret på en ø i havnen nær Koøen, var bestykket med fire 36-dum, to 12-dumt og to 6-dumme kanoner. Hedvigsholm havde kun tolv mands besætning under kommandoer af en underofficer. Da denne på grund af den heftige beskydning ikke mente at kunne kunne holde befæstningen, sendte han budskaber om dette til Danckwardt. Eskadronchefen Sjöblad mente at batteriet Hedvigsholm skulle " runineras", for ikke at risikere at kanonerne uskadte skulle kunne erobres og vendes mod skibene i havnen. I stiller for at forsøge at forsvare denne vigtige facade sendte Danckwardt en officer, løjtnant Breittenberg, for at førsømme kanonerne. Ved ankomsten til Hedvigsholm, så fandt Breittenberg både folk og materiel uskadte, men iværksatte alligevel sin opgave. Da danskerne bemærkede at skydningen fra Hedvigsholm er ophørt begyndte de at beskyde skibene i havnen, og havde held med at skyde sænk i den båd som førte over Hedvigsholms besætning og ammunition, syv tønder krudt, til fæstningen.

Fra protokoller som blev ført ved dette og senere afhører, får efterverdenen flere detaljer om hvordan kommandanten ræsonnerede under belejringen. Forhørsledelsen spurgte efter protokollerne om hvorfor kommandanten ikke sendte over flere folk til Hedvigsholm som var " det stærkeste og bedste Batteriet at secundere Flåttan og Staden med" , og som også havde understøttelse i skydningen af galejen Prins Fredrik av Hessen og skudprammen Gå På. Danckwardt svarede at hvis han ikke " ruinerede" Hedvigsholm, så kunne facaden for den fortsatte kamp blive det mest farlige. Han mente også at fjenden kunne vade over det smalle sund mellem Koön og Hedvigsholm, hvilken krigsrets medlemmer ikke havde samme opfattelse om.

Søndag den 12 juli

I natten mod søndagen blev yderligere et dansk kanonbatteri produceret på Koön, nærmere Karlesten og den nordlige havneindsejling. Det blev bestykket med fire 100-dumme mørser og 30-40 håndmørsarer. Tordenskjold havde også planlagt at anvende ti stykker 24-dumme kanoner, men dette blev forhindret af " de herrer Overofficerer af Artillertiet og Fortificationen" . Disse officerer var blevet taget med på skibene, men tilhørte arméen og stod ikke under Tordenskjolds direkte officerer. De mente at bestykkende af batteriet var for usikkert, og nægtede at udlevere kanonerne. Desuden manglede faskiner med mere for at kunne producere kanonbatteriet, efter arméofficererne. Tordenskjold benyttede sig da af en styckjunker og ni artillerister som stod under hans kommandoer. Sammen med yderligere mandskab fra skibene kunne batteriet opbygges, og de tunge mørsarna blev fremført på " blokvogne" fra den nordlige side af Koön til det nye batteri.

Inden for skudhold begyndte beskydning fra Karlsten, men med lille resultat. Selvom Tordensjold havde de svenske orlogsskibe i havnen inden for skudhold, undgik han at beskyde dem eftersom han ville erobre dem så uskadte som muligt.

Marstrand erobres

Mellem klokken 7 og 8 søndagmorgen blev sendt den første forhandler til Marstrand. Det var den danske kaptajnsløjtnant Conrad Ployart som sejlede mod den nordlige facade Antonetta, som beherskede den nordlige indsejling, i en chalup med et stort hvidt flag . En svensk chalup med løjtnant Brännö blev sendt ud for at møde den danske chalup halvvejs. Ployart forlangte at måtte komme op til fæstningen og tale med kommandanten, men etablerede svar at han skulle henvende sig til " Hans excellence" feltmarskal Rehnskiöld, hvis han ville noget. Den danske officer beklagede at han ikke fik lov at træffe kommandanten, og tilføjede at hvis der fandtes nogen kvinder i fæstningen, så skulle de nu få tilfælde til at komme derfra. Ployart havde også fået instruktioner om at tilbyde svenskerne ikke at skyde byen Marstrand i brand, mod at danskerne fik lov at overtage seks af orlogsskibene i havnen. Fra svensk side blev forslaget afvist.

Siden Ployart er kommet tilbage med svenskernes negative beskeder begyndte Tordenskjold et angreb mod de skibe og facader som forsvarede den nordlige havneindsejling. Bombardergalioten Johannes og mørsareprammen Lange Maren begyndte beskydningen, og i reserve fandtes skudprammene Hjælperinden og Fredrikshald . De svenske facader bestod af Antonnummer et, bestykket med fire stykker 6-dumme kanoner og syv mands besætning. Desuden Norra Blockhuset, som var et mindre forsvarsværk med to stykker 36-dumme kanoner. Endeligt havde kaptajn Sjöblad layoutet yderligere tre kanoner i nærheden af Norra Blockhuset. Disse to facader blev betjent af 15 mand. Facaderne havde relativt lidt ammunition tilgængeligt og havde underofficerer som officer. Efter at have beskudt facaderne blev mellem 200 og 300 danske soldater på Marstrandsön landsat i nærheden af Antonnummer et, ved hjælp af en galej og otte chalupper. Efter at have udskudt nogle skud mod de angribende danskere blev kanonerne på Antonnummer et førsømmet, og besætningen trak sig tilbage mod Karlsten. Det samme skete ved Norra Blockhuset og det lille nærliggende batteri. Danskerne under kommandoer af kaptajnerne Kaas og Kleve trængte derefter hurtigt ind i byen. I havnen fandtes fregatten Kalmar og galejen Greve Mörner som fortsatte med at forsvare den nordlige indsejling hele vejen indtil de danske tropper trængte ind i byen.

Danckwardts forklaring var at han mente at kunne ikke have råd at forlade flere folk fra fæstningen fra sig, og at disse i så fald skulle blevet afskårne hvis facaderne var blevet indtaget.

Orlogsflåden sænkes

Samtidigt med de landssate soldater stormede ind fortsatte chalupperne mod skibene i havnen. Eftersom de underbemandede besætninger ikke skulle klare den følgende nærkamp, samtidigt med retrætevejen mod fæstningen var på vej at lukkes, skød skibene nogen sidste bredsider . Derefter blev de forberedte tiltag gennemført for at sænke skibene, og grundskud blev skudt igennem udsættelsen.

De tidligere svenske skibe fregatten Varberg (g), galejen Prins Fredrik av Hessen (N), fregatten William Galley (i) erobrede af danske styrker og førte i beskyttelse øst for Koön ved Marstrand i 1719. Kilde: Der Kongelige Bibliotek, København

De fleste af skibsbesætningerne havde held med at nå tilbage til fæstningen. De skibe som blev sænket i havnen var fregatterne Halmstad , Stettin og Kalmar , alle bestykkede med 40 kanoner, samt Fredricus (36) og Charlotta (30). Desuden galejerne Stå Godt og Greve Mörner med 9 kanoner hver, jagten Diana (4) og to brændere . Tordensjolds soldater havde held med at hindre sænkningen af fregatterne Varberg (40 kanoner) og William Galley (14), galejen Prins Fredrik av Hessen (9) og skudprammen Gå På (18). William Galley var formodentlig et erobret engelsk skib, eller muligvis et kaprerskib.

Under generalkrigsforhøret nævner Danckwardt at nogle frivilliga fra skibsbesætningerne og garnisonen var "gået ud for at overrumple fjenden", men ikke kunne komma længere end til fæstningsbakken, eftersom fjendtlige soldater var posterede omkring den nærliggende Marstrands kyrkogård. Derefter måtte den frivilliga styrke vende om og "in i Fästningen sig förfoga". På eftermiddagen fortsatte eldgivningen mot Karlsten från mörsarbatterierna på Koön, och skottpråmarna. Et materialeskur som blev anvendt som provisorisk krudtrum mødtes og eksploderede. Ild udbrød også i tårntaget og i dele af det såkaldte Fyrkantsbatteriet, en facade på den østlige side af fæstningen, men den blev udraderet af besætningen. Selvom ingen dødstilfælde blev krævet under beskydningen, blev besætningen af facadernes erobring og flådens sænkning i havnen påvirket. Natten til mandagen den landssate Tordenskjold yderligere 200 soldater på Marstrandsön, og sammenlagt fandtes nu 500 soldater på øen.

Mandag den 13 juli

I løbet af dagen blev bare nogle få skud udskudt fra fæstningen, og slet ingen fra dansk side. Inde i fæstningen gav kommandanten ordre til artilleriofficererne kaptajn Josias Mörck og løjtnant Graan om at skyde byen i brand, men de mente at de ikke havde adgang til passende ammunition. På generalkrigforhørets spørgsmål om hvorfor de trækkende sig tilbage besætninger fra skibene og facaderne ikke har kunnet tænde ild på byen, svarede Danckwardt at han ikke har vidst noget andet end at dette kunne gøres igennem beskydning fra fæstningen senere. Han mente også at modviljen fra artilleriofficererne beroede på at de havde deres huse i byen. En ildverkare må " med hug og slag" tvinges at udlevere krudt.

Danskerne anvendte dagen til at borttransportere de erobrede skibe, bringe yderligere morterer i stilling og reparere et kanonbatteri på Koøen, som var blevet skadet tidligere ved beskydning fra galejen Prins Fredrik av Hessen. Denne reparation kunne ske uforstyrret eftersom fæstningen kun havde en kanon som kunne nå dette sted, og lalokkefuglen på denne kanon var gået itu og måtte repareres først.

Besætningen på fæstningen bestod af Redvejs kompagni fra Älvsborgs regiment cirka 100 man, samt et kompagni fra Zengerleins saksiske infanteriregiment med lidt mera end 100soldater, totalt 227 man infanteri . Artilleriet under kommandoer af kaptajn Mörck bestod af 54 man. Mandskab fra skibene løb op på 107 man, det vil sige totalt 388 man i fæstningens besætning.

Fæstningsanlægget var blevet kraftigt udbygget siden det danske angreb i 1677, og den firkantede fæstningsvold var i årene 1680-1716 blevet forhøjet til 19 meter, med en 3 meter tyk ydre murskal. Detta gjorde fæstningen til en af de stærkeste i landet. Befæstningen af byen Marstrand og opførslen af Karlstens fæstning var, og er, en af de største investeringer som er blevet gjort inden for det svenske faste forsvar.

Tirsdag den 14 juli
Frem til klokken 11 på formiddagen fortsatte artilleribeskydningen af fæstningen. På eftermiddagen kom kaptajnsløjtnant Ployart op til fæstningen som forhandler sammen med en trommeslager, og bad at måtte blive sluppet in. Derefter blev Ployart ført med forbundne øjne til kommandanten, og overlod et forseglet brev fra Tordenskjold. Brevet, som er en blanding af smiger og trusler, findes bevaret i det danske rigsarkiv:

"Höijædle og Wellbaarne
Hr Obriste Og Commendant!
Som jeg hawer fornumet af de fattige undersaatter har i Bÿen det Hr. Obeiste wil kasteildPaa dend, Najegattaqverer, hvorforieg nærmest afwigteafftensaawelsom i dag hawerindholdet med at attaqvere fór athielpe de armen og u-schÿldige Menisker nogenlunde at Conservere hvis de kandidat, af Meubler og endet, jeg maabifalde det Hr. Obriste, som en bekient og braf Cavallier af sin Droning hawer hid indtilde, og will har efter giørealdmueligflid, Og Resistence, mens Cher amÿ Troe, atsaawist, som ieg ha+aberat se Gudz ansigt og døe en Redelig tiener af min Herre Og Konge, gaarieg ikke heerfra, denne kodste hvad kostewil, i følge af min Allernaadigste Konges ordre, førendieg nærmest dendallerhøiestes Bistand, skaller Reussere i min Dessein, og mueligens det da wilfalde Sensibel fór wedkommende, det dem da tilde Ingen nÿtthawerladet Bÿen brændte Og Indwaanerne Ruinere; Jeg wil gierne tillagde Hr. Obriste, athåndewil lagde effterseedendanstalt, som tildeattaquen jeres giort, sagde der ikke schalmislinge; fór Soucours hawer iegwedesqvadren og Transporten af 2.000. Mand, de jer allereede underweis fra Coster, som ieg nu med en dobbelt Chalouppe fik rapport om, der skalgaaetilde sin expidition, hos hvilcke iegeltidkandidathawe Soucours, om mand kammeratgive wilbedehaveatgiøre Resistence, Jeghawerpermitteret undersaaterne at flyder deres Sager bort i afften, og jeres dertil Mandskab ordineret om Hr. Obeist behager atindeholde Canonaden fór denne tid, pa det de dertil andorndede Mandskab, Jeg beder min Respect formoptændingstildeherwærendebekiente Söe officerer. Forbb:
Höijædle og Wellbaarne Hr. Obriste og Commendants Tienstferdige Tiener
P. Tordenschiold"

I det nye brev tilbød Tordenskjold 3.000 dukater, og den danske konges nåde, hvis svenskerne kapitulerede. Ifølge Danckwardt skal han have svaret på det andet brev, at selvom han var blevet tilbudt 300.000 så skulle han hellere have sprængt fæstningen i luften, end opgivet den for penge. På det første brev skrev han nogle rækker til svar, uden at nævne spørgsmålet om brændelse af byen. Desuden sendtes admiralitetskaptajnen Jacob von Udfald sammen med Ployart til Tordenskjold med anmodning om våbenhvile til klokken tolv dagen efter. Anmodning blev bifaldt af Tordenskjold, som nu har fået Danckwardt til at begynde at tænke på kapitulation.

Da von Udfald kom tilbage til fæstningen kaldte Danckwardt på aftnen alle officerer til krigsråd. Den protokol som blev ført ved mødet blev senere anvendt som kapitulationsdokumenter. Under mødet fortalte officererne om tilstanden for forsvaret af fæstningen. Mangel på mandskab og dårlige ørefigner var problemer hos artilleriet. Matförrådet blev skønnet til at række en måned, men derimod var der mangel på vand. Skibsbesætningerne blev ikke vurderet kunne være til nytte ved en stormning, eftersom de var uøvede som soldater, uden kun kunne anvendes ved brandslukning. Samtidigt anvendte Tordenskjold tiden til at placere håndmørsarer ud på passende steder i Marstrand.

Onsdag den 15 juli
Under formiddagen fortsatte det svenske krigsråd. Tordenskjold fortsatte med at forberede angreb ved at føre de danske skudpramme, de flydende batterier og galejerne fæstningen nærmere. Eftersom Karlstens garnison mentes at være alt for lille og udmattet for at klare en angreb, besluttede det svenske krigsråd straks inden våbenhvilen gik ud, at gå med på kapitulation . Samtlige officerer undertegnede protokollen som sluttede med " Hwarföre conjunctim resolveredes at En formel Capitulation skal giøras igennem Capitainen von Uthfall i dhe Puncter og Propositioner som det Jnstrumentet adactauthwijsar og apartounderskrifwes. Datum Carlsteen d. 15 Julii 1719".

Efter to timer kom tilbage von Udfald med kapitulationsdokumentet underskrevet af Tordenskjold. Den senere havde også givet instruktioner om at garnisonen skulle marchere ud fra fæstningen klokken tre på eftermiddagen, men de officerer som ville gå ned til byen, kunne gøre det uden at behandles som krigsfanger. Eftersom man ikke nåede at blive klare indtil den udlovede tid blev yderligere to timers henstande forlangt, hvilket blev bevilget.

Han blev sluppet ind, og mødtes af Danckwardt som viste ham op til kommandanthuset, hvor de øvrige officerer er blevet samlet. Efter et øjebliks konversation fulgte kommandanten og et antal officerer med Tordenskjold ned til et hus i byen, hvor de blev budt på rødvin. Ved nitiden på aftnen gik man " hwar til sit" . Eneste undtagelse fra det normale pus soldaterne fra det Saksiske regiment, som tilsammen med soldater fra artilleriet havde ombrudt et magasin, og stjålet smørerummet. På Tordenskjolds ordre fik de saksiske soldater lov at marchere ud, og tilbringe natten stående uden for fæstningen, omringede af bevæbnede danske soldater.

Torsdag den 16 juli
På morgnen marcherede de svenske skibsbesætninger ud fra fæstningen. Ved firetiden efterlod kommandanten, og gik ned til et hus i Marstrand. Klokken ni på aftnen efterlod de sidste svenske soldater fra infanteriet og artilleriet.

Fredag den 17 juli
De svenske tropper blev bragt over til Tjuvkil på fastlandet, foruden nogen fra artilleriet og det saksiske regiment, som gik i dansk job. Under overfarten uddelte Tordenskjold gaver til officererne, klokker, vifter med mere. Alt sager som er blevet taget fra laster på beslaglagte skibe. Fra Tjuvkil sendte Danckwardt breve en situationsanalyse med til Rehnskiöld i Uddevalla som, når han har læst brevet, udstedte en anholdelsesordre. Da Danckwardt kom til Bohus fæstning for at fortsætte sin rejse til Göteborg, blev han anholdt af " en quartermester og 6 ryttere af øfverste Waldenstiernas regiment".

Konsekvenser af kapitulationen
Fältmarskalk Rehnskiöld og hans officerer havde nu den svære beslutning, hvis man skulle blive tilbage med de svenske tropper ved Uddevalla, og beskytte vejene mod Vänersborg og Dalsland , eller gå sydpå mod Hisingen for ikke at blive afskåret af danske styrker som kunne landsættes nord for Göteborg. Rehnskiöld valgte at blive tilbage, som viste sig at være en rigtig beslutning, eftersom den danske armé i Stömstad trak sig tilbage mod Norge i slutningen af august.

Tordenskjold udnyttede sin nye flådebase ved at fra Marstrand angribe fæstningen Nya Älvsborg allerede den 21 juli, og senere også det Nye Værft i Göta elvs udmunding. Karlsten fik under danskt-norsk styre det nye navn Kristiansten, og kommandant over den norske garnison blev den til generalmajor udnævnte Hartvig Huitfeldt. Den 12 november 1720 , efter Freden i Frederiksborg , blev fæstningen levnet til Sverige og fik da det oprindelige navn.

Efter et generalkrigsforhør med Danckwardt 21 juli blev holdt krigsret med ham den 27 august. Han var da blevet slået i jern og " fået en betydelig bombe og 4 alners jernkedja til følelse af dens brud". Ifølge Karl XI krigsartikler §73 står der at " Hvilken nogen Fæstning uppgifwer til Fienden uthan den højest og den yderst nødh, tå straffes Guverneuren og Befählet tildeliif, æhra og godz ... ". Den 5 september faldt dommen efter disse artikler, og Danckwardt skulle " halshugges og i galgkassen begrafvas" . Henrettelsen skete den 16 september under sådanne omstændigheder, at Göteborgbødlen Jonas Wessman nogle dage senere måtte stå til ansvars i en egen rettergang. Wessman blev anklaget for at være kommet for sent, og dermed ikke haft henrettelsesværktøjerne i orden, været beruset, samt ikke iværksat halshugningen på den rigtige måde, men havde været tvunget at hugge tre gange for at kunne adskille hovedet fra kroppen. Da Wessman kunne forklare årsagerne til deres handlemåde slap han med en advarsel.

Officererne mente samtlige at det dokument som de skrev nedenunder på Karlsten, kun var en redegørelse over fæstningens forsvarstilstand. De sidste syv rækker, som forvandlede dokumentet til en kapitualtionhandling, syntes at være blevet tilføjet i efterhånden uden deres viden. Derfor blev den endelige dom for officererne ikke dødsstraf.

Myter

Den stærke fæstning Karlstens kapitulation har i svensk krigshistorie ligestillets med fæstningen Sveaborgs kapitulation i 1808 . I begge fald blev psykologisk krigsførelse anvendt for at nedbryde forsvarernes moral. Nogen af hændelserne i Marstrand 1719 er blevet myter som sommetider kan bekræftes, eller affærdiges, ved hjælp af samtidige dokumenter.

Forberedende spionage

Sommeren 1710 var Peter Wessel (Tordenskjold) besætningsmand på et neutralt engelsk skib, på en midlertidig rejse mellem Bergen og Østersøen. En storm gjorde at skibet fik lov at søge havn i Marstrand. Her udnyttede Peter Wessel muligheden for at, som engelsk sømand, udforske forhold og befæstninger i byen. Derefter kunne han efterlade Marstrand med et hollandsk orlogsskib, og sende en rapport til Danmark. Han fortæller med egne ord om hændelsen i et brev til kong Fredrik IV, den 28 februar 1711.

Tordenskjolds soldater
Kaptenen von Udfalds besøg hos Tordenskjold i Marstrand den 14 juli har af blandt andre den danske forfatter Rothe fået en mere udførlig beskrivelse. I denne version skal Tordenskjold bare have haft cirka 200 soldater i byen, men lod disse marchere rundt så de for det stadig mere berusede von Udfald syntes at være næsten 1.000 soldater. Historien er formodentlig ikke sand, og i det svenske kapitulationsdokument vurderes antallet af danske soldater til " i Staden 500 Mand", som overensstemmer med danske oplysninger. På norsk og dansk anvendes udtrykket "Tordenskjolds soldater" for at beskrive når et fåtal personer anvendes i mange funktioner for at simulere et større antal.

Den forventede forstærkning
I sit brev til Danckwardt nævner Tordenskjold at han venter forstærkning på 2.000 man som befinder sig ved Kosteröarna. Rothes version af samme dokument angiver forstærkningen til 20.000 mand. Dette er intet tom trussel, eftersom generalmajor Hans Jacob von Arnold førte kommandoen over en landgangsstyrke på cirka 8.000 man, som tidligere var gået ombord på 28 store fragtskibe ved Larkollen , og derefter blevet hindret af modvind og ikke kommet i gang sydpå inden Tordenskjolds angreb på Marstrand. Disse skibe skulle efter den danske plan, sammen med eskorterende skibe, landsætte soldater på Hisingen.

De hånede tabere
En variant af hændelserne i Marstrand nævner at de danske soldater hånede de kapitulerende svenske officerer ved at give dem kvindepryd, og at Danckwardt skete forbi Tordenskjold som da fandt et reb og sagde "Se her broder Danckwardt, her har du også et halstørklæde". Atter er kilderne forskellige. Rothes version af udtoget er, at det mestendels skete med "..klingende Spil, flyvende Fahne, brændende Lunter, og deslige." I virkeligheden omgiks Tordenskjold med Danckwardt og flere svenske officerer under venskabelige former i flere timer på aftnen den 15 juli. Udmarchen den 16 juli skete ikke i samlet trop.

Saksernes påståede forræderi

En af forklaringerne til Danckwardts handlende har været at soldaterne i det Saksiske infanteriregiment skulle have gjort mytteri. Oberst Georg David Zengerleins Sachsiska infanteriregiment var sammensat af saksiske krigsfanger som er blevet taget til fange i kampene med Sachsen-Polen. De var senere blevet rekrutteret fra fangelejrene til den svenske armé og var derfor dårligt motiverede lejesoldater.

Fältmarskalk Rehnskiöld forsøgte straks inden angrebet at med skibe at sende en styrke på 150 svenskesoldater, under kommandoer af oberstløjtnant de Witte, for at udskifte de 100 saksiske soldater. Da man ikke kunne komme frem til Karlsten på grund af for mange danske skibe i området, vendte styrken tilbage til Uddevalla. Dette indebar også at Danckwardt ikke fik nogen støtte, og han klagede under forhørene at han " ikke havde haft nogen at rådføre sig med".

Ifølge danske opglysninger skulle den danske kaptajn Kleve have sneget sig frem til fæstningsmuren om natten og hørt de sachsiske vagtposter tale om at tvinge kommendanten till kapitulation. Disciplinen var dårlig, og om natten blev kvinder sluppet ind i fæstningen, som var forbudt. Ved at udnytte dette kunne Tordenskjold smugle breve ind på tysk, blandt andet rettede vielen til " gefangenen Deserteurs auchfembden Nation, so der Citadelle Nothleiden ind", som anmodede de saksiske soldater til kapitulation.

I modsætning til dette findes ingenting har nævnt i kapitulationsdokumentet om noget mytteri blandt de saksiske soldater. Under generalkrigforhøret vidnede kaptajn Palmcrona om at " tyskarneskøto blåtoppet kohvede" . Eftersom bestyrelsesformand for generalkrigforhøret var det Saksiske regiments chef, oberst Zengerlein, skulle han heller ikke kunnet have denne rolle om han, eller hans forbindinger, været kritiseret fra svensk side.

Noter

Litteratur

Danmarks historie
Sveriges historie
Norges historie
Begivenheder i 1719

Angrebet på Marstrand 1719


Nélida Gómez de Navajas (* 23. Juli 1927 in Buenos Aires; † 2. Mai 2012 in Buenos Aires) war eine argentinische Menschenrechtsaktivistin.

Sie war eine der Gründerinnen der Madres de Plaza de Mayo (Mütter des Platzes der Mairevolution). Hintergrund war die Entführung ihrer schwangeren Tochter Cristina Navajas am 13. Juli 1976 während der argentinischen Militärdiktatur (1976 – 1983). Silvia Navaja und ihr Ehemann Julio Santucho, der zum Zeitpunkt der Entführung in Italien war, gehörten der Revolutionären Arbeiterpartei Argentiniens (Partido Revolucionario de los Trabajadores, PRT) an. Über den Verbleib des in Gefangenschaft geborenen Enkelkinds war trotz der Bemühungen Gómez' de Navajas jahrzehntelang nichts bekannt. Erst elf Jahre nach ihrem Tod, im Juli 2023 wurde die Identität des "Enkel 133" aufgeklärt, der im März 1977 von einem Mitglied der Sicherheitskräfte und einer Krankenschwester als eigener Sohn registriert worden war.

Nélida Gómez war Vizepräsidentin des Instituto Multimedia DerHumALC, der Veranstalterin des Festival Internacional de Cine de Derechos Humanos.

Einzelnachweise

Menschenrechtsaktivist (Argentinien)
Argentinier
Geboren 1927
Gestorben 2012
Frau

Nélida Gómez de Navajas


"Un bilet pentru Tranai" ("A Ticket to Tranai") este o povestire științifico-fantastică umoristică scrisă de autorul american Robert Sheckley. A apărut inițial în revista Galaxy Science Fiction din octombrie 1955 și apoi a fost publicată în colecția de povestiri Citizen in Space (1955).
În limba română a fost tradusă de Delia Ivănescu și a fost publicată în volumul Monștrii (1995, Editura Nemira, Colecția Nautilus).

Prezentare

Marvin Goodman, obosit de guvernul extrem de puternic de pe Pământ, de nedreptatea socială și de pasivitatea locuitorilor, se hotărăște să plece pe planeta Tranai - care îi este descrisă ca fiind o utopie liberală. După numeroase probleme, ajunge la celălalt capăt al galaxiei și devine cetățean al acestei planete. Pe Tranai de șase secole nu a mai avut loc niciun război, nicio crimă, nu mai există nici corupție, nici sărăcie, dar s-a ajuns aici prin metode destul de ciudate: furia este revărsată asupra roboților, soțiile sunt ținute în animație suspendată,   jaful și cerșitul au fost legalizate iar politicienii trebuie să poarte la gât medalioane cu explozibili ca democratizare radicală a mijloacelor de combaterea a corupției. După ce a gustat toate aceste beneficii și multe altele, Goodman a ales să se întoarcă pe Pământ pentru a scăpa de "fericirea" de pe Tranai.

Referințe și note

Legături externe

Povestiri americane
Povestiri de Robert Sheckley
Povestiri din 1955
Povestiri științifico-fantastice
Povestiri umoristice
1955 în științifico-fantastic

Un bilet pentru Tranai


Die 43. Vuelta al Táchira fand vom 5. bis zum 18. Januar 2008 in Venezuela statt. Das Straßenradrennen wurde in dreizehn Etappen und einem Ruhetag über eine Distanz von 1586 Kilometern ausgetragen. Es gehörte zur UCI America Tour 2008 und war dort in die UCI-Kategorie 2.2 eingestuft.

Gesamtsieger des Etappenrennens wurde der Einheimische Manuel Medina von Gobernación del Zulia - BOD vor seinem venezolanischen Teamkollegen Yeison Delgado. Medina gewann das Rennen nach 2006 damit schon zum zweiten Mal in seiner Karriere. Das Podium wurde komplettiert von José Contreras (Alcaldía de Cabimas-BOD).

Teilnehmer
Am Start standen Teams aus Kolumbien, Kuba, Argentinien, den Niederlanden und Venezuela, darunter eine Nationalmannschaft. Insgesamt nahmen fünfzehn Teams teil.

Etappen

Siehe auch
 Venezuela
 Táchira

Weblinks
 Offizielle Webseite der Vuelta al Táchira
 Das Rennen auf pdvsa.com
 Ergebnisse des Rennens auf live-radsport.ch

2008
Radrennen 2008

Vuelta al Táchira 2008


الفنون المرئية هي مجموعة الفنون التي تهتم أساساً بإنتاج أعمال فنية تحتاج لتذوقها إلى الرؤية البصرية المحسوسة على اختلاف الوسائط المُستخدمة في إنتاجها فهي الأعمال الفنيّة التي تشغل حيّزاً من الفراغ كالرسم والتلوين والنحت (تأخذ شكلاً) وبالتالي يمكن قياس أبعادها بوحدات قياس المكان (كالمتر والمتر المربع) وهي بهذا تختلف عن الفنون الزمانيّة كالرقص والشعر والموسيقى والتي تقاس بوحدات قياس الزمن (الدقائق والثواني) لتصبح لدينا الفنون السبعة بجمع الفنون التشكيليّة والزمانيّة وتلك التي تحمل الصفتين معاً كالسينما (تشكيليّة/زمانيّة).

والفنون المرئية هو لفظ عام يشمل 'الفنون التشكيلية و و.

وقديماً عُرفت الفنون المرئية أنها فقط الفنون الجميلة مثل: الرسم والتصوير والنحت والعمارة؛ واستُثنت الفنون التطبيقية والمهارات الفنية الحرفية مثل: الخزف والحياكة والنجارة وتصميم الحُليّ والأزياء، فلم يتم اعتبارها فنوناً حتى اندلاع (حركة الفنون والمهارات الفنية Arts and Crafts movement) التاريخية في بريطانيا في نهايات القرن الـ19 وبدايات القرن العشرين والتي هدفت إلى الدمج بين الفنون الجميلة والفنون التطبيقية.

تتميز الفنون التشكيلية عن فنون الأداء performing arts وفنون اللغة language arts وفن الطهي culinary art وغيرها من أصناف الفنون، لكن الحدود بينهم تبقى واهية.

فالعديد من الفنانين ينخرطون في عدة أنواع من الفنون أو يمزجون الفنون المرئية مع بعضها أو مع أشكال فنية غير مرئية''' مثل: الموسيقى والكلام المنطوق spoken word.

 الفنون التشكيلية
من المصطلحات الشائعة له هي الفن البلاستيكي

 الرسم
 الرسم الزيتي
 تصوير جداري
 الفسيفساء/ الموزاييك
 التيمبرا
 النحت

 التصوير الضوئي
 الطبعات الفنية
 التصميم
 فن الكتابة بالخط
 العمارة

 فنون الوسائط المتعددة
 فن التلصيق/ كولاج
 فن التركيب
 فن الفيديو
 فنون الكمبيوتر

 الرسم

الرسم هو تعبير تشكيلي يستلزم عمل علاقة ما على سطح ما، وهو التعبير عن الأشياء بواسطة الخط أساساً أو البقع أو بأي أداة.
والرسم قد يكون تسجيلاًً لخطوط سريعة لبعض الملاحظات أو المشاهد والخواطر لشكل ما في لحظة معينة، وقد يكون عملاً تحضيرياً لوسيلة أخرى من وسائل التعبير الفني، ولكنه في أحيان كثيرة ما يكون عملاًً فنياً مستقلاًً قائماً بذاته.

 التصوير
التصوير بمفهومه الواسع هو عملية التعبير باستخدام وضع اللون على أي سطح. و هو من أكثر الفنون التي تأثرت وأثّرت في المجتمع؛ فامتزج بالحركات التشكيلية الفنية مثل:
المدرسة الكلاسيكية، المدرسة الرومانسية، المدرسة الواقعية، المدرسة التعبيرية، الحركة الانطباعية والمدرسة السريالية ثم المدرسة التكعيبية وغيرها...
و هو يشمل: التصوير الزيتي، التصوير بالأكريليك، التصوير المائي، الرسم الملون، التصوير الجداري.

 التصوير الزيتي
ويرجع الفضل في اكتشاف الألوان الزيتية إلى الأخوين الهولنديين (هيوبرت وجان فان ايك)، القرن14 م.
فهما أول من أتقن مزج الألوان بالزيت وحصلا على مزيج سريع الجفاف ثم انتقلت بذور التصوير الزيتي إلى بقية أنحاء العالم.

 تصوير جداري (الفريسك)
الفريسك فريسكو، كلمة إيطالية معناها طازج -بمعنى الانتهاء من التلوين قبل جفاف السطح. مكوناته طبقة الملاط (2 رمل + 1 جير).
يتم التلوين على السطح بالاكاسيد الملونة ووسيطها ماء الجير واللون الأبيض ياخذ من زبد الجير وهي طبقة تتكون أعلى الجير بعد نقعة لمدة 7 أيام في الماء ويسمى (أبيض باريس)
الجير في الطبيعة (كربونات الكالسيوم) الجير الحي- الجير المطفأ (أكسيد الكالسيوم).
يوضع في الماء ( هيدروكسيد الكالسيوم ) بعد الجفاف على السطح مع الملونات واندماجه مع الرمل فيتعرض لثاني أكسيد الكربون الموجود في الهواء الجوي، ويرجع إلى حالته الأولى كربونات الكالسيوم حجر جيري يقاوم العوامل الجوية، لذلك ألوان الفريسكو باهتة نتيجة لامتصاصها لها، وغالبا ما يضع الفنان تصميمه الفني على الطبقة قبل السطحية ثم يقوم بتحديد الخطوط الخارجية لمختلف الأشكال بالألوان المائية ويقوم بعد ذلك بوضع طبقات الملاط بمساحات صغيرة يقوم بتلوينها قبل أن تجف، وتستخدم الألوان في الفريسكو على شكل طبقات رقيقة شفافة وغير داكنة ذات منظر طباشيري.

 التصوير بالتيمبرا

لقد استخدم هذا الأسلوب وما زال يستمر حتى الآن، فيما يعرف بالفن القبطي، للتصوير على الجدران وعلى اللوحات الخشبية وعلى غير ذلك من حوامل، وذلك بعد تحضيرها تحضيرا مناسبا. ونجد أن كل الصور المصرية القديمة في سبيل المثال على جدران المقابر والمعابد وعلى الخشب وأوراق البردي من هذا النوع. وفي هذا الأسلوب يتم أولاً تحضير أرضية تصوير جافة تماماً، ثم يصور الفنان عليها بمواد تلوين مخلوطة بوسيط من مادة لاصقة تذوب في الماء، مثل الصمغ العربي أو الغراء الحيواني أو زلال البيض «صفار البيض».

من خصائص التصوير بالتمبرا:
1. لا تظهر فيها علامات الفرشاة، إلا إذا أخطأ الفنان وصور على أرضية التصوير قبل جفافها تماماً.
2. يمكن إزالة اللون بالماء تماماً، أو يمكن على الأقل إضعاف تماسكه بالأرضية بمجرد وضع الماء عليه، على أنه في حالة استخدام زلال البيض (الصفار) كوسيط يصعب جداً إزالة اللون بالماء، وخاصة بعد مرور وقت طويل. ولعل أبرز الأمثلة على ذلك النقوش الجدارية بمقابر بني حسن. وينقسم التصوير بالتمبرا إلى نوعين هما: تمبرا الألوان المائية وتمبرا زلال البيض، غير أنهما يشتركان معاً في الشروط وفي الخواص.

 النقوش الجدارية - الرسم الجداري -
لقد عرفه الإنسان منذ عصر ما قبل التاريخ، فزين به كهوفه ثم مقابره ومعابده بنقوش تعبر عن معتقداته وتقاليده، ومع الزمن تطورت هذه النقوش في أسلوبها وتجهيزاتها بتطور الإنسان نفسه في مفاهيمه وانفعالاته واتساع أفقه، وبدأ الإنسان القديم رحلة تطوره هذه مبتدأ بالأشكال البدائية التي نقشها على جدران كهوفه وحاكى فيها الطبيعة إلى أن وصل إلى مدرسة فنية واضحة المعالم ثابتة الاركان متميزة في أسلوبها.
وهذه النقوش في جملتها يطلق عليها الآن من الناحية التكنولوجية اسم النقوش الجدراية، أو فن التصوير الجداري.

 الفسيفساء

الفسيفساء من أقدم فنون التصوير، ترسم اللوحة الفسيفسائية عادة بانتظام عدد كبير من القطع الصغيرة الملونة كي تكون بمجملها صورة تمثل مناظر طبيعية أو أشكال هندسية أو لوحات بشرية أو حيوانية.
استخدام الفسيفساء قديم ويرجع لأيام السومريين ثم الرومان لكن هذا الفن العريق عاد للظهور من جديد بصورة حديثة تواكب العصر.

 النحت
النحت هو فن تجسيدي يرتكز على إنشاء مجسمات ثلاثية الأبعاد لإنسان، حيوان ... وذلك باستخدام الجص أو الشمع، أو نقش الصخور.

 فن التصوير الضوئي
التصوير الضوئي هو عملية إنتاج صور بوساطة تأثيرات ضوئية؛ فالأشعة المنعكسة من المنظر تكون خيالاً داخل مادة حساسة للضوء، ثم تعالج هذه المادة بعد ذلك، فينتج عنها صورة تمثل المنظر. ويسمى التصوير الضوئي أيضًا التصوير الفوتوغرافي.
وكلمة فوتوغرافي ضوئي مشتقة من اليونانية، وتعني الرسم أو الكتابة بالضوء، لذلك فالتصوير الضوئي أساسا هو رسم صورة بالأشعة الضوئية.
تلتقط الصور باستخدام آلات تصوير تعمل إلى حد بعيد بنفس أسلوب عمل العين البشرية. فآلة التصوير كالعين تستقبل الأشعة الضوئية المنعكسة من المنظر وتجمعها في بؤرة باستخدام نظام من العدسات، وتكون آلة التصوير خيالا يسجل على الفيلم. ونتيجة لذلك، فإن هذا الخيال الذي يمكننا أن نجعله ثابتا، يمكن أيضًا مشاهدته بوساطة عدد غير محدود من الأفراد.

يعتبر براون ونادار ودوماشي من الرواد الذين ارتقوا بمفهوم التصوير الضوئي من مجرد وسيلة لنقل الواقع أو مهنة لكسب العيش إلى اعتباره وسيلة للإبداع واعتباره نوعاً من أنواع الفنون البصرية حتى أنه جارى فن التصوير (الرسم) في عصرهم خاصة في اتجاهه السريالي عام 1920.

كان أول من أتى بمفهوم التصوير الضوئي عن طريق الكاميرا ذات الثقب و القمرة المظلمة العالم المسلم أبو الحسن ابن الهيثم، ثم تطور فن التصوير بتطور اَلات التصوير فظهر التصوير الملون ومن ثم التصوير الرقمي الذي استبدل الفلم بحساس الكتروني. هذا بالإضافة إلى التنوع الهائل في مواضيع التصوير كالتصوير الجوي على سبيل المثال وتصوير قاع البحار والتصوير المجهري.

 فن التصميم مقال رئيسي: التصميمهو التخطيط الذي يرسي الأساس لصنع كل كائن أو نظام. يمكن أن يستخدم كاسم وفعل على حد سواء، وعلى نحو أوسع يعني الفنون التطبيقية والهندسة، وتم ابتكار مدرسة فنون الرّسم بالأشكال الهندسيّة.

 فن الكتابة بالخط  مقال رئيسي: فن الكتابة بالخطالخط العربي هو فن وتصميم الكتابة في مختلف اللغات التي تستعمل الحروف العربية. تتميز الكتابة العربية بكونها متصلة مما يجعلها قابلة لاكتساب أشكال هندسية مختلفة من خلال المد والرجع والاستدارة والتزوية والتشابك والتداخل والتركيب.

 فنون الوسائط المتعددة  مقال رئيسي: فنون الوسائط المتعددةوهو مصطلح واسع الانتشار في عالم الحاسوب يرمز إلى استعمال عدة أجهزة إعلام مختلفة لحمل المعلومات مثل (النص، الصوت، الرسومات، الصور المتحركة، الفيديو، والتطبيقات التفاعلية).

 فن التجميع مقال رئيسي: كولاج''
هو فن يعتمد على قص ولصق العديد من المواد معا، وبالتالي تكوين شكلٍ جديد. إن استخدام هذه التقنية كان له تأثيره الجذري بين أوساط الرسومات الزيتية في القرن العشرين كنوع من الفن التجريدي أي التطويري الجاد. وعندما تفجرت الرغبة لدى الفنان للتعويض عن البدائي المكبوت بداخله، لجأ لأساليب التلصيق collage ليخوض مغامرته بهجر التقاليد الموروثة، بحثا عن المجهول والمدهش في غرائبه. وفي التلصيق عندما يتجاور شكلان منفصلان من البيئة المستوعبة في مخيلة الفنان على مسطح العمل الفني، ينتج الواقع الأشد قوة الذي هو العمل الفني فوق الواقع. والفنان هنا يتبع منطق الكارثة في التعامل مع الانتقالات الشكلية، فقد تجاوز منطق التغيرات التدريجية الهادئة.[1]

الفن التجميعي
رغم أن العديد من الثقافات تشترك في اشتمالها على أشكال من الأعمال الفنية عبارة عن تجميع لمواد متنوعة، إلا أن الفن التجميعي في الحركة الفنية الحديثة؛ ظهر في بداية القرن العشرين؛ مع تجميعات بابلو بيكاسو التي تتركب من أشياء ملتقطة بالصدفة، وقد شكل بيكاسو عمله الفني «جيتار» 1912 بالتجميع من صفائح معدنية وأسلاك، كخامات تم توليفها لتوحي بصور عديدة متباينة ومتبدلة، بل أن مثل هذه الأعمال تتضمن دعابة مختلطة بقدر من التسامي، وبتجميع مارسيل دوشامب لنفايات البيئة، وبنبذهِ لمبادئ الفن التقليدية يقدم الأشياء الجاهزة وغير المتوقعة كأعمال فنية، أما روبرت راوشنبرج فإنه أنجز عملاً فنياً بعنوان «سرير وأشياء جاهزة» من مفروشات وأغطية وأصباغ ملونة سكبها بالتقطير؛ وقد منح للأسلوب التجميعي جماليته؛ وسمح لتوليد المعاني القابلة للتبدل، حيث يتوقف الأمر في عملية التفسير على القيم الثقافية، وعلى رؤية المشاهد، ويشتمل هذا العمل على قدر من الدعابة.[2]

فن الفيديو

فنون الحاسوب أو الفن الرقمي هي الفنون التي تنفذ ببرنامج الفوتوشوب والبرامج الرسومية مثل برنامج (ثري دي استوديو ماكس) والمايا وسينما فور دي وبينت وكورال درو وغيرها.

انظر أيضاً

 تصميم داخلي
 تصميم الأزياء
 الحياكة والتطريز
 الزخرفة
 صناعة السجاد
 آكلو البطاطا (لوحة)
 ديكور
 صناعة الأثاث
 صناعة الزجاج المعشّق
 صناعة الحُلي والمجوهرات
 الخزف
 كريستينا ويب
 خطوط عريضة للفن المرئي
 خطوط عريضة للحرف
 تكوين (فنون بصرية)

مراجع

الفنون حسب النوع
تصميم الاتصال
حركات فنية
فنون تشكيلية
وسائط الفن

فنون مرئية


බටහිර රටවල එනම් යුරෝපීය රටවල ඉතා ප්‍රචලිත වූත් සහකරුවෙකු සමග ඉදිරිපත් කරන්නාවූත් මේ නැටුම්, බාල් නැටුම්  (Ballroom Dance) යනුවෙන් හඳුන්වනු ලබයි. වර්තමානයේදී මෙම නැටුම් සමාජීය වශයෙන් හා ඉතා තරගකාරිත්වයක් උසුලන නැටුම් ශෛලියක් බවට පත්වී ඇති අතර චිත්‍රපට වේදිකා සංදර්ශන සහ රූපවාහිනී වැඩසටහන්වලදී දැකගත හැක.

අතීතයේදී මෙම බාල් නැටුම් භාවිතා වූයේ එදිනෙදා ජීවිතයේ විවේකීව ගත කරන වේලාවන්වලදී සහ සුහද හමුවන්වලදී ඉදිරිපත්කර විනෝදවීමට විනා වර්තමානයේදී මෙන් තරගකාරී ස්වභාවයකින් නොවේ. අද වන විට මෙම නැටුම් තාක්ෂණික මට්ටමින් ප්‍රගුණ වී ඇති අතර එයටම අනන්‍යය වූ ප්‍රමිතීන්වලින් සමන්විත වේ. මෙම බාල් නැටුම් අන්තර් ජාතික වශයෙන් පිළිගැනීමට ලක් වී ඇති අතර යුරෝපයෙන් ඔබ්බට ගොස් ඇමරිකා එක්සත් ජනපදයේ ද ඉතා ප්‍රචලිත වී ඇත. ඇමරිකා එක්සත් ජනපදය තුළ මෙම බාල් නැටුම් කොටස් දෙකකට බෙදා රංග ගත කෙරේ. එනම් සියුම් ලෙස හෙවත් " ඇමරිකන් ස්මූත්" නමින්ද රිද්මයානුකූල හෙවත් "ඇමරිකන් රිදම්" යනුවෙනි. මෙම කොටස් දෙකම බාල් නැටුම් ශෛලියට අනුරූපීව හැඩ ගැසී ඇත.

තරඟකාරී බාල් නැටුම්

අතීත සමාජයේ ඉහළ පන්තිය සදහා වෙන්ව තිබු බාල් නැටුම් වර්ථමානයේ නර්තන ක්‍රීඩා නැමති විධිමත් තරඟ වලට භාවිතා වේ. මෙම නර්ථන ක්‍රිඩා වලදී විවිධ කුසලතා මට්ටම් වල සිටින ආධුනික නර්තන ශීල්පීන්ටද නර්තනයට අවස්ථාවක් ලැබේ.
ඇමෙරිකානු නැටුම් ශීල්පීන්ගේ කුසලතා මට්ටම් U.S.A. Dance නැමති ආයතනය මගින් වර්ගීකරණයට බදුන් කර අති අතර එම ආයතනය මගින් ලෝකඩ, රීදි හා රන් යන වර්ගීකරණයන් නිත්‍ය ක්‍රමවේදයකින් නර්ථන ඉදිරිපත් කරන ශිල්පීන් සදහා පිරිණමයි. තවද ආධුනික, අනුශුරතා හා ශුරතා යන වර්ගීකරණයන් විවෘත කරුවන්ට පිරිනැමීම. එම ස්ථාන දළ ලෙස යුරෝපියානු හා ඕස්ට්‍රේලියානු "E" සිට "S" යන වර්ගීකරණයන්ට අනුරූපි වේ. එමෙන්ම වෘත්තිය ශිල්පීන් අතර ඔවුන්ගේ මට්ටම් වර්ගීකරණය වනුයේ "නැගී එන තරුව" සහ "විවෘත වෘත්තීය වේදියා යන ආකාරයෙනි.
නර්තන ශිල්පීන්ගේ නිපුණතා මට්ටම් හා හැකියාවන් රටතුළ මෙන්ම රටින් රටට ද විවිධාකාර වේ. උදාහරණයක් ලෙස ඇමෙරිකානු නර්තන තරඟවලට අමතරින් NDCA හා YCA තරඟවලට සහභාගි වන අතර ඒවාට සහභාගි වන ශිල්පීන් විවිධ සංස්කෘතින්වලට අයත් බැවින් නිපුණතා මට්ටම් හා හැකියාවන් තුළ විශාල වෙනසක් දැකිය හැක. ජාත්‍යන්තර ඔලිම්පික් සම්මේලනය මගින් පවා පිළිගෙන ඇති බාල් නැටුම් තරඟ අනාගතයේදී ඔලිම්පික් ක්‍රීඩාව බවට පවා පත්වීමේ හැකියාවක් ඇත. අතීතයේ සෝවියට් රුසියාවේ ද බාල් නැටුම් කලාව පැවති අතර එහි සෝවියට් බාල් නැටුම් යන අංගයද අන්තර්ගත විය.

ඔස්ට්‍රේලියාවේද මෙම බාල් නැටුම් තරඟ මෙන්ම සමාජ නැටුම් ද නවතම ප්‍රවණතාවය බවට පත්වෙමින් පවතී. එම තරඟ වල නවීන ප්‍රවණතාවයෙන් යුත් නැටුම් අංග 15 ක් පමණ පවතින අතර ඒවා අනුපිළිවෙලකට සකසා ඇත.
ජාත්‍යන්තරව පිළිගත් Black Pool dance නැමති උත්සවයේ සත්කාරක ආයතනය ලෙස ක්‍රියා කරන්නේ Black Pool dance නැමති ආයතනයයි. එම උත්සවය බාල් නැටුම් කළාවේ අති උත්කර්ෂවත් සහ ඉතා වැදගත් කොට සැලකේ.

බාල් නැටුම්
බැලේ නැටුම්

බාල් නැටුම්


Un poêle à pétrole, aussi appelé radiateur à pétrole, est un appareil de chauffage, fonctionnant à l'aide d'un combustible liquide et qui ne nécessite pas d'être raccordé à un conduit d'évacuation des fumées. Compact et mobile, il est généralement utilisé en chauffage d'appoint.

Deux technologies distinctes
Il existe deux types d'appareils : le poêle à mèche, qu'il soit simple ou double combustion, diffuse la chaleur par convection naturelle et le poêle dit électronique, qui diffuse la chaleur par une soufflerie incorporée.

Poêle à mèche
De conception plus ancienne et bas de gamme, l'appareil simple combustion utilise une mèche circulaire (devant-être changée tous les ans) intégrée dans un brûleur monté au-dessus du réservoir de kérosène ; le réglage de l'intensité du chauffage s'effectuant sur le même principe qu'une lampe à pétrole. Le poêle à double combustion (ou poêle laminaire) est lui équipé de deux chambres de combustion, ce qui permet de brûler les gaz résiduels et ainsi réduire les émanations et les odeurs, tout en augmentant le rendement. Ces deux modèles nécessitent des piles électriques pour l'allumage.

Poêle électronique
Le poêle électronique ne dispose pas de mèche mais utilise un brûleur à injection. Plus onéreux à l'achat, il permet cependant de régler la température et la période de chauffage grâce au thermostat et au programmateur intégrés. Ce modèle de poêle est généralement équipé d'une sécurité qui coupe l'alimentation en cas de renversement ou de choc et aussi d'un détecteur de monoxyde de carbone. Le poêle électronique doit obligatoirement être branché sur le réseau électrique pour fonctionner.

Caractéristiques
Le poêle à pétrole possède un rendement élevé (près de 100 %), car en l'absence de cheminée, toute la chaleur produite reste dans la pièce. Alors qu'un litre de combustible peut produire jusqu'à  d'énergie, une partie de celle-ci est cependant perdue par l'obligation d'aérer les pièces chauffées (voir section suivante). Ainsi, la ventilation d'un local peut engendrer une sur-consommation de l'ordre de 30 à 60 %.

Suivant le type de modèle, un poêle à pétrole consomme environ un litre de combustible durant six à sept heures. Peu encombrant et mobile, sa puissance de chauffe est néanmoins importante et permet de réchauffer une pièce jusqu'à  en quelques minutes seulement.

Précautions d'emploi
Une aération des locaux doit être appliquée strictement afin d'évacuer divers gaz et polluants nocifs et indétectables par les utilisateurs. L'aération est également nécessaire afin d'apporter de l'air neuf ; un poêle à pétrole pouvant consommer tout l'oxygène d'une pièce de  pour brûler trois litres de pétrole, tout en apportant beaucoup d'humidité (la combustion émet de la vapeur d'eau) soit environ  d'eau par kg de combustible.
Pour toutes ces raisons, il est déconseillé de dormir dans la même pièce qu'un poêle allumé et de le faire fonctionner plus de six heures d'affilée.

Rejet de monoxyde de carbone
Tout appareil de chauffage par combustion (pétrole, bois, gaz, etc.) rejette du monoxyde de carbone, un gaz inodore et incolore qui représente un risque mortel. Ce dispositif portable n'est habituellement pas raccordé vers l'extérieur par un conduit, tous les produits de combustion sont donc rejetés dans l'air intérieur.

Il est donc d'autant plus important d'aérer la pièce chauffée et d'acquérir un appareil certifié, ayant un dispositif de contrôle du monoxyde de carbone, intégré à l'appareil et coupant celui-ci en cas de toxicité de l'air (comme cela est disponible sur tous les modèles électroniques de nos jours à de rares exceptions). À défaut, l'achat d'un détecteur de monoxyde de carbone, doit être envisagé, celui-ci émettant une sonnerie stridente lorsqu'il y a danger.

Autres polluants et odeurs
Si un poêle moderne émet peu de monoxyde de carbone ou d'oxyde d'azote, il est en revanche une source possible d'importantes émissions de dioxyde de carbone, de composés organiques volatils, avec parfois un taux d'émission de formaldéhydes excédant les niveaux recommandés par les autorités sanitaires.

Au démarrage de l'appareil et à l'extinction il est courant de constater durant une vingtaine de secondes une odeur désagréable de pétrole, même sur les poêles les plus perfectionnés et malgré les pétroles vendus « non odorants ».

Combustible
Similaire au pétrole lampant qui contient plus de 5 % de composés aromatiques et une teneur en soufre importante, le pétrole ou kérozène pour poêle est dit « désaromatisé ».

En France, il est nommé Clam (Combustible Liquide pour Appareil Mobile). Pour des raisons fiscales, un colorant jaune () est ajouté dans les bidons (généralement de vingt litres) vendus dans les magasins. La teneur réglementaire en aromatiques du pétrole pour poêle ne doit pas dépasser 1 % mais dans la pratique, peut être moins que 0,002 %.

Aux États-Unis, il existe deux types de kérosène pour poêle à pétrole : le « 1-K » dont le taux de soufre est de 0,04 % (sur le poids du produit) et le « 2-K » avec un taux de 0,3 %. Dans les commerces, le kérosène 1-K est souvent appelé  ou , respectivement « eau limpide » et « blanc transparent ».

Usages
Le poêle à pétrole est principalement utilisé comme chauffage d'appoint dans les maisons qui n'ont pas de chauffage central ou dans les pièces qui ont besoin d'être chauffées sporadiquement ou rapidement (par exemple un atelier, une buanderie, un garage). Un poêle à mèche permet également d'avoir un chauffage de secours en cas de coupure d'électricité.

Au Japon, le poêle à pétrole est largement utilisé en tant que chauffage principal. À la fin des années 2010, 61 % du chauffage domestique est assuré par ce type d'appareil, nommés  , c'est-à-dire « chauffage à huile ».

Références

Appareil de chauffage

Poêle à pétrole


Agrilus subcinctus, é uma espécie de escaravelho perfurador de madeira metálico da família Buprestidae. É conhecida a sua existência na América do Norte.

Referências

subcinctus
Coleópteros descritos em 1841

Agrilus subcinctus


China World Trade Center Tower III este un zgârie-nori cu 74 de etaje, 5 etaje subterane și 30 de lifturi din Beijing, China. Este a treia fază a dezvoltării complexului China World Trade Center din cartierul central de afaceri Chaoyang din Beijing, la intersecția dintre cel de-a 3-a șoseaua-inel din partea est și strada Jian Guo Men Wai Dajie. Clădirea a ajuns la 330 m pe 29 octombrie 2007 și a fost finalizată în 2010. Clădirea se aseamănă cu Turnurile Gemene ale World Trade Center din New York, care au fost distruse în atacurile de la 11 septembrie 2001. A fost cea mai înaltă clădire din Beijing.

Este folosită pentru birouri și spații hoteliere, având vânzare cu amănuntul la parter. Clădirea găzduiește un hotel de 5 stele de 278 de camere, o sală de bal mare de 1.600 locuri și un parc auto. Spațiul pentru birouri este situat pe etajele 1 până la 55. Etajele 64-77 sunt ocupate de China World Summit Wing Hotel cu un hol la etajul 64. Etajele 79 până la 81 sunt folosite pentru un restaurant și o punte de observare. Cele patru ascensoare care conduc direct de la hol până la etajul 64 sunt de tip Schindler 7000 și ating o viteză maximă de 10 metri pe secundă.

Note

Zgârie-nori din China

China World Trade Center Tower III


Ereli, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 80 km, Havza ilçesine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Ereli mahallesi sitesi

Havza'nın mahalleleri

Ereli, Havza


ඩොග වැටිය (ලන්දේසි: ඩොහෂ්බන්ක්, ජර්මානු: ඩොගාබන්ක්, ඩෙන්මාර්ක්: ඩොහර්බන්ක්) යනු, එංගලන්තයෙහි නැගෙනහිර වෙරළට කි.මී. 100 ක් පමණ දුරින් උතුරු මුහුදෙහි නොගැඹුරු පෙදෙසෙහි පවතින විශාල වැලිපරයකි.

අවසාන අයිස් යුගය තුලදී, මෙම වැටිය, යුරෝපය සහ බ්‍රිතාන්‍ය දිවයින් සම්බන්ධ කල හා වර්තමානයෙහි  ඩොගලන්ඩ් ලෙසින් හැඳින්වෙන විශාල භූමිභාගයක කොටසක් විය.

ඩොග වැටිය


Africa Movie Academy Award du meilleur film nigérian est un mérite annuel décerné par l'Africa Film Academy pour récompenser le meilleur film de Nollywood de l'année. Il a été présenté dans l'édition 2007 en tant que Meilleur film nigérian mais a été renommé en tant que prix Cœur de l'Afrique dans les 4e à 6e éditions.

Depuis la 7e édition, il a de nouveau été rebaptisé Meilleur film nigérian.

Références

Récompense de cinéma pour le meilleur film
Africa Movie Academy Awards
Liste de personnes récompensées ou distinguées
Pages avec des traductions non relues


Omar Alejandro González (Dallas, Texas, 11 de octubre de 1988) es un futbolista estadounidense, de padres mexicanos, juega de defensa y su equipo es el New England Revolution de la MLS de Estados Unidos.

Trayectoria

Omar González comenzó jugando en el fútbol universitario en la Universidad de Maryland, College Park, donde ganó el campeonato de la Copa Colegial en 2008. Fue nombrado como mejor defensa en 2007.

Omar González entró en el SuperDraft de la MLS de 2009 siendo escogido en la primera ronda ( en la general) por Los Angeles Galaxy. Debutó el 22 de marzo de 2009 contra el DC United y anotó su primer gol como profesional el 4 de abril, en una derrota 3-2 contra el Colorado Rapids. Fue nombrado novato del año en su primera campaña por su buen desempeño en la cancha. En México, pero González rechazó su oferta debido a que quería jugar en Europa.

En enero de 2012 Omar González viajó a Alemania para unirse al F. C. Nuremberg en calidad de préstamo por un corto periodo de tiempo. Durante su primer entrenamiento sufrió una colisión con Tim Chandler, exmiembro de la selección de , en la cual se desgarró el ligamento cruzado anterior de la rodilla, obligándolo a regresar a los Estados Unidos para someterse a una operación. Pese a que se esperaba que estuviera fuera de las canchas por lo menos nueve meses, Omar González volvió a jugar con el L.A. Galaxy en julio de 2012 en un partido contra el Philadelphia Union, y rápidamente retomó la titularidad desde esa oportunidad.

Omar González continuó su rápida y exitosa recuperación con buenas actuaciones en la postemporada del Galaxy, incluyendo una estelar presentación en la final de la Copa MLS en la cual anotó un gol y fue nombrado jugador del partido, ayudando así al equipo de Los Ángeles a repetir el título. Hijo de padres mexicanos, posee  la doble nacionalidad tanto de Estados Unidos como de México.

Pachuca
El 23 de diciembre de 2015 fue transferido a Club de Fútbol Pachuca de la Liga MX.

Selección nacional

González jugó con la selección de fútbol de Estados Unidos la Copa Mundial Sub-17 de 2005 en Perú, también jugó los Juegos Panamericanos de 2007 celebrados en Río de Janeiro, Brasil, con el seleccionado sub-20 de las barras y las estrellas. El 22 de diciembre de 2009 recibió su primera convocatoria para entrenar con la selección mayor de Estados Unidos. El 10 de agosto de 2010 hizo su debut internacional en un amistoso contra Brasil.

El 17 de julio de 2013 fue uno de los cuatro jugadores que fueron añadidos a la lista de 23 seleccionados que estaban representando a la selección norteamericana en la Copa de Oro de la Concacaf 2013. González hizo su debut en el torneo ingresando en los minutos finales de la final ante .

El 12 de mayo de 2014 Klinsmann incluyó a González en la lista provisional de 30 jugadores con miras a la Copa Mundial de Fútbol de 2014. El 22 de mayo fue incluido en la lista definitiva de 23 jugadores que viajaron a Brasil. González jugó su primer partido como titular en el torneo en la derrota 0-1 ante  por la fase de grupos, y luego de una buena actuación volvió a iniciar en octavos de final ante .

González anotó su primer gol con la selección nacional el 18 de julio de 2015 en la goleada 6-0 sobre  por los cuartos de final de la Copa de Oro 2015.

Participaciones en Copas del Mundo

Participaciones en la Copa de Oro de la Concacaf

Goles con la selección de Estados Unidos

Clubes

Palmarés

Títulos nacionales

Títulos internacionales

(*) Incluyendo de la selección.

Distinciones individuales

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en US Soccer

Nacidos en Dallas
Deportistas de Texas
Futbolistas de Estados Unidos
Futbolistas de Maryland Terrapins
Futbolistas nacionalizados en México
Futbolistas de Los Angeles Galaxy en los años 2010
Futbolistas del FC Nürnberg en los años 2010
Futbolistas del Club de Fútbol Pachuca
Futbolistas del Club Atlas de Guadalajara en los años 2010
Futbolistas del Toronto FC
Futbolistas del New England Revolution
Futbolistas de Estados Unidos en la Copa Mundial de 2014
Emigrantes estadounidenses hacia México

Omar Alejandro González


منتخب إسرائيل لكرة القدم للسيدات (بالعبرية: נבחרת ישראל בכדורגל לנשים) هو الممثل الرسمي لدولة إسرائيل في رياضة كرة القدم النسائية، ويشرف عليه اتحاد إسرائيل لكرة القدم الذي تأسس عام 1928.

مراجع

كرة قدم نسائية في إسرائيل
منتخب إسرائيل الوطني لكرة القدم للنساء
منتخبات رياضية وطنية نسائية في إسرائيل
منتخبات كرة قدم أوروبية للسيدات

منتخب إسرائيل لكرة القدم للسيدات


Matthew Vaniakizhakel CV (* 23. Dezember 1945 in Kaithappara) ist emeritierter Bischof von Satna.

Leben
Matthew Vaniakizhakel trat der Ordensgemeinschaft der Vinzentiner Kongregation von Malabar bei und empfing am 18. Dezember 1972 die Priesterweihe.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 18. Dezember 1999 zum Bischof  von Satna. Der Großerzbischof von Ernakulam-Angamaly, Varkey Kardinal Vithayathil CSsR, weihte ihn am 12. April desselben Jahres zum Bischof; Mitkonsekratoren waren Abraham D. Mattam CV, Altbischof von Satna, und George Punnakottil, Bischof von Kothamangalam.

Papst Franziskus nahm am 27. August 2014 seinen Rücktritt an.

Weblinks

Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Bischof von Satna
Ordensangehöriger (Katholische Ostkirchen)
Inder
Geboren 1945
Mann

Matthew Vaniakizhakel


I Think You Think Too Much of Me (estilizado como i think you think too much of me) é o segundo EP do músico irlandês EDEN, lançado em 19 de agosto de 2016 através de sua própria gravadora MCMXCV e distribuído pela Astralwerks. O EP foi gravado e produzido em Dublin e contém sete faixas de aproximadamente 27 minutos. i think you think too much of me é o primeiro trabalho de Jonathon Ng a ser lançado em mídia física, com dois formatos em vinil de 12 polegadas e em cassetes sendo disponibilizados em sua própria loja.

O EP estreou em 43º lugar na parada de álbuns da Irlanda, tornando-se o primeiro álbum de Jonathon nas paradas. O EP também alcançou a Austrália, o Reino Unido e os Estados Unidos.

História
O EP foi anunciado após a conclusão da turnê End Credits e o lançamento de seu cover "Hey Ya". Assim como em suas músicas anteriores, a totalidade do EP foi escrita e produzida por ele mesmo. Durante a produção, ele criou três versões diferentes de "drugs" e duas versões de "rock + roll". Por outro lado, "and" foi escrita em "um dia ou dois" e se tornou uma das músicas mais rápidas que ele produziu. As músicas se basearam em uma combinação de experiências passadas.

Os singles "Sex" e "Drugs" foram lançados em 10 de junho e 14 de julho de 2016, respectivamente, com o primeiro recebendo elogios da cantora Lorde, que descreveu "Sex" como "bagunçada e emocional e nervosa e meio apaixonante e definitivamente assustadora como essa situação se sente." A Billboard transmitiu "drugs" ao vivo no Facebook e lançou o single exclusivamente em sua plataforma um dia antes do lançamento mundial.

As músicas "Fumes", "Circles" e "XO" são versões remasterizadas de músicas lançadas sob seu antigo pseudônimo The Eden Project. A versão remasterizada de "Fumes" apresenta uma colaboração com o músico americano Gnash. EDEN afirmou que o EP "é mais uma realização do que uma jornada", ao mesmo tempo em que observa que "as músicas estão todas entrelaçadas, mas de maneiras diferentes".

Videoclipes
Três videoclipes foram lançados para este álbum. O vídeo de "sex" foi lançado no YouTube em 14 de junho de 2016. O vídeo acontece em Tóquio, Japão e Sydney, na Austrália. O videoclipe de "drugs" foi filmado em Los Angeles e foi lançado no YouTube em 18 de agosto de 2016. Um segundo videoclipe foi lançado como uma experiência de realidade virtual de 360 graus em 7 de setembro de 2016. O videoclipe de "rock + roll" foi filmado principalmente no Wild Atlantic Way e em South County Dublin na Irlanda e foi lançado em 4 de outubro de 2016.

Capa
A capa do álbum mostra o nome do álbum escrito continuamente em forma quadrada com o logotipo EDEN atravessado no texto em um fundo cinza. As capas dos singles são de suas primeiras cenas de shows em diferentes ambientes de iluminação.

Faixas
Todas as canções foram escritas por Jonathon Ng.

Ficha técnica

 Jonathon Ng – vocais, guitarra, piano, produção, mixagem, engenharia, arranjo de cordas
 Chris Finney – diálogo adicional (faixa 4)
 Kate Fleetwood – diálogo adicional (faixa 4)
 Garrett Nash – vocais (faixa 5)
 Hal Ritson – engenharia e programação adicionais

Paradas musicais

Referências

Ligações externas

 i think you think too much of me em Discogs (lista de lançamentos)

EP de 2016
Álbuns de indie pop

I Think You Think Too Much of Me


Salix floridana es una especie de sauce perteneciente a la familia de las salicáceas. Es nativa del sureste de los Estados Unidos el norte de Florida y sudeste de Georgia.

Descripción
Es un  arbusto o pequeño árbol de hoja caduca que alcanza un tamaño de 6 m de altura. La hojas son alternas, de 5-15 cm de largo y 2.5 cm de ancho, con un margen muy finamente dentado, de color verde por el haz y más pálido por el envés, con pelos cortos de color blanquecino. Las flores son producidas en amentos en primavera, antes de que aparezcan  las hojas nuevas, es dioica, con amentos masculinos y femeninos en plantas separadas. Los amentos masculinos son de 4-5.5 cm de largo, y los femeninos de 5-7.5 cm de largo.

Taxonomía
Salix floridana fue descrita por Alvan Wentworth Chapman y publicado en Flora of the southern United States 430, en el año 1860.
Etimología
Salix: nombre genérico latino para el sauce, sus ramas y madera.

floridana: epíteto geográfico que alude a su localización en Florida.

Referencias

Enlaces externos

floridana
Flora de Estados Unidos
Plantas descritas en 1860
Plantas descritas por Chapman

Salix floridana


Mary Jane (Whitely) Coggeshall (Milton, 17 de janeiro de 1836 – 22 de dezembro de 1911) foi uma sufragista americana conhecida como a "mãe do sufrágio feminino em Iowa". Ela foi introduzida no Hall da Fama das Mulheres de Iowa em 1990.

Primeiros anos e educação
Mary Jane Whitely nasceu no dia 17 de janeiro de 1836, em Milton, Indiana. Filha de Isaac Whitely (um fazendeiro) e Lydia (Gunderson), Whitely que ajudou a sustentar a família fazendo costura. A família era Quakers, e Isaac mantinha uma estação na Underground Railroad. Whitely frequentou escolas públicas em Milton.

Em 1857, casou-se com John Milton Coggeshall, com quem teve três filhos, dois dos quais sobreviveram: Clair e Anna. O casal mudou-se para Des Moines, Iowa, em 1865.

Carreira como ativista
Em 1870, Coggeshall tornou-se membro fundadora e secretária da Polk County Woman Suffrage Society de Iowa e, mais tarde (1898), foi presidente do Des Moines Equal Suffrage Club. Sua atividade como sufragista mais influente, no entanto, resultou de seu envolvimento com a Iowa Woman Suffrage Association (IWSA), da qual ela era membro fundadora. Ela trabalhou como presidente (1890, 1891, 1903–05) e depois como presidente honorária (1905–1911). Nesta última atividade, ela desfilou no terceiro desfile de sufrágio feminino da América, que aconteceu em Boone, Iowa, em 1908.

Coggeshall foi a primeira editora de jornal (1886–1888) do Women's Standard mensal da IWSA, o principal jornal de sufrágio de Iowa, fundado por Martha Callanan. Ela voltou a editar o jornal novamente em 1911. Ela frequentemente escrevia para o jornal após o término de sua primeira redação, bem como para jornais nacionais.

Em 1895, Coggeshall foi eleita para o conselho da National American Woman Suffrage Association (NAWSA), tornando-se a primeira mulher do oeste do rio Mississippi a se juntar ao conselho da NAWSA e a única das primeiras sufragistas de Iowa a ser ativa no National nível. Ela falou nas convenções nacionais da NAWSA em 1904 e 1907.

Coggeshall não só deu palestras e escreveu sobre o sufrágio, como também se envolveu em um grande processo judicial. Em 1894, o estado de Iowa aprovou uma lei permitindo que as mulheres votassem nas eleições municipais. Em 1908, quando a cidade de Des Moines desafiou essa lei e negou as cédulas às mulheres em uma eleição desse tipo, Coggeshall moveu uma ação contra a cidade. A Suprema Corte de Iowa considerou que a eleição foi anulada porque as mulheres, como classe, foram impedidas de votar.

Coggeshall morreu de pneumonia em 22 de dezembro de 1911. Embora ela não tenha vivido para ver as mulheres americanas serem votadas, a colega sufragista Carrie Chapman Catt a apelidou de "a mãe do sufrágio feminino em Iowa".

Legado
Após a morte de Coggeshall, a IWSA e a Liga dos Homens pelo Sufrágio Feminino juntos criaram o Mary J. Coggeshall Memorial Fund, cuja missão era apoiar atividades que levassem à aprovação de uma emenda sufragista à Constituição de Iowa.

Em 1977, a Sociedade Histórica do Estado de Iowa e o Departamento de Transportes de Iowa criaram um marco na estrada homenageando pessoas notáveis de Des Moines, entre as quais Coggeshall foi mencionada. Em 1990, Coggeshall foi empossada no Hall da Fama das Mulheres de Iowa.

Um arquivo dos papéis de Coggeshall — principalmente discursos oral e escrito — é mantido pela Biblioteca Schlesinger do Instituto Radcliffe para Estudos Avançados da Universidade de Harvard.

Ligações externas

 Documentos de Mary J. Coggeshall, 1880-1911  A-13; M-133. Schlesinger Library, Radcliffe Institute, Harvard University, Cambridge, Mass. (em inglês)
 Documentos Adicionais de Mary J. Coggeshall, 1867-1912. MC 911 Schlesinger Library, Radcliffe Institute, Harvard University, Cambridge, Mass. (em inglês)

Mulheres jornalistas dos Estados Unidos
Sufragistas dos Estados Unidos
Mortos em 1911
Nascidos em 1836
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Mary Jane Coggeshall


Middelfart Museum er et selvejende kulturhistorisk museum, der er statsanerkendt i henhold til museumsloven. Museet har Middelfart Kommune som sit geografiske ansvarsområde, hvor det varetager kulturhistorien for nyere tid, dvs. fra år 1500 til i dag. Derudover arbejder museet med psykiatrihistorie med afsæt i det tidligere psykiatriske hospital i Teglgårdsparken og i Region Syddanmark. Den arkæologiske virksomhed i Middelfart Kommune varetages af Odense Bys Museer.

Museet har to permanente udstillinger; en i Henner Friisers Hus i Brogade 8, hvor der fortælles om byens og egnens historie og om marsvinsjægerne, og en i Teglgårdsparken 17, hvor der fortælles om den psykiatriske historie. Derudover fremvises der hver sommer særudstillinger i Algade 8, hvor også museumscaféen, Cafe Inga, ligger.

Historie fra 1919 til i dag
Middelfart Museumsforening blev stiftet i 1919 med det formål at oprette et museum. Foreningen afholdt i sommeren 1920 en fest, hvor overskuddet fra entré gav 9.700 kr. Gennem yderligere arbejde var der i 1928 nok penge til at købe og istandsætte Henner Friisers Hus i Brogade 8, hvorved museet fik sin egen udstillingsbygning. Udstillingen bestod i mellemkrigstiden bl.a. af møbler, malerier, stenredskaber, en samling af porcelænshunde og modist Emilie Schmidts damehatte.

Henner Friisers Hus er opkaldt efter den fiktive person Henner Friiser, der var færgemændenes og marsvinsjægernes formand i B. S. Ingemanns roman Erik Menveds barndom, og som ifølge myten boede i Brogade 8. Huset blev opført omkring 1575-1600 og var ved åbningen som museum i 1928 netop blevet istandsat af Nationalmuseet, så dets ydre fremstod og stadig fremstår originalt som i år 1600.

I 1962 blev Middelfart Museum statsanerkendt og fik dermed en fast leder. Den post blev fra 1962 til 1971 varetaget af pensioneret overbibliotekar Valdemar Tønnesen. Først i 1978 fik museet en faguddannet og lønnet leder med ansættelsen af arkæologen Joel Berglund.

Udstillingen i Henner Friisers Hus fortæller i dag om byens og egnens historie og om marsvinsjægerne, og der fortælles om husets egen bygningshistorie og historie som beværtning for rejsende med færgerne over Lillebælt. Museet har igennem årene suppleret udstillingen i Henner Friisers Hus med udstillinger på andre adresser. Blandt andet var der i en længere årrække udstilling i Algade 4. Denne er dog i dag lukket. I 2015 åbnede museet et lokale til særudstillinger i Algade 8, hvor museet også har sin administration.

Samtidig har museet gradvist udvidet sin virksomhed. I 1992 blev Middelfart Byarkiv udskilt fra Middelfart Bibliotek og blev i stedet en afdeling af Middelfart Museum. Nogle år senere, i 1999, overtog museet Psykiatrisk Samling, som var grundlagt af tidligere ansatte på det nu nedlagte Middelfart Sindssygehospital. Psykiatrihistorien blev siden i 2013 et af museets særlige fokusområder.

I 2016 etablerede museet et samarbejde med Middelfart Kommune om at etablere et stadsarkiv, der fremover vil tage vare på kommunale dokumenter, som i henhold til arkivloven skal bevares for eftertiden.

Organisation

Museumsledere 1928-nu
(Listen er ikke fuldkommen. Hjælp gerne med at udbygge den.)

 1962-1971: Valdemar Tønnesen, pensioneret overbibliotekar (samtidig leder af Middelfart Byarkiv).
 1978-1980: Joel Berglund, cand.mag. i forhistorisk arkæologi (museets første faguddannede og lønnede leder).
 Ca. 1980-1991: Lise Sandersen
 1991-2002: Peter Dragsbo, mag.art. i europæisk etnologi.
 2002-2012: Harriet Hansen, cand.mag. i historie og fransk.
 2012- : Maiken Nørup, cand.mag. i etnologi.

Bestyrelse
Middelfart Museums bestyrelse består af ni personer, hvoraf de seks personer er identiske med bestyrelsen for Middelfart Museumsforening. To medlemmer er udpeget af Middelfart Byråd, og ét medlem er udpeget eksternt. Den nuværende formand for bestyrelsen er (fra 2018) pensioneret sparkassedirektør Hans Erik Brønserud.

Udstillingssteder
 Henner Friisers Hus, Brogade 8 (byens og egnens historie m.m.).
 Algade 8 (særudstillinger og byarkiv).
 Teglgårdsparken 17 (psykiatrihistorie).
 Galsklintvej 2 (ekstern udstilling ved Bridgewalking om den første Lillebæltsbro fra 1935).
 Lillebælt-Værftet på Gammel Havn (ekstern udstilling om Lillebælts maritime historie).

Middelfart Byarkiv og Stadsarkiv
Middelfart Byarkiv er en afdeling af Middelfart Museum og har egen læsesal i Algade 8. Byarkivet blev grundlagt i 1955 på privat initiativ af overbibliotekar Valdemar Tønnesen. I 1960 blev det overtaget af Middelfart Kommune og blev fra 1970 en afdeling af Middelfart Bibliotek. I 1992 blev arkivet en del af Middelfart Museum. Middelfart Byarkivs opgave er at indsamle og bevare historiske arkivalier fra privatpersoner, foreninger og virksomheder m.m. i Middelfart Købstad og Vejlby Sogn.

I november 2015 besluttede Middelfart Byråd at etableres et stadsarkiv for Middelfart Kommune med henblik på at bevare dokumenter skabt af den kommunale forvaltning fra 1869 til i dag, idet disse er omfattet af arkivlovens bevaringsbestemmelser. Stadsarkivet blev etableret som et samarbejde med Middelfart Museum og Byarkiv og begyndte sit arbejde i 2016.

Kilder
 Hansen, Harriet M.: "Gulnede blade og gamle billeder", Vends 2000 - Årbog for lokal- og kulturhistorie på Nordvestfyn, s. 64-69.
 Sarp, Bent: "Middelfart Museum 1919-1929 - fra idé til virkelighed", Vends 1993 - Årbog for lokal- og kulturhistorie på Nordvestfyn, s. 25-30.
 Sarp, Bent: "Middelfart Museum 1929-1939 - det næste årti", Vends 1994 - Årbog for lokal- og kulturhistorie på Nordvestfyn, s. 65-71.
 Sarp, Bent: "Middelfart Museum 1939-1964", Vends 1996 - Årbog for lokal- og kulturhistorie på Nordvestfyn, s. 38-43.
 Sarp, Bent: "Middelfart Museum - et supplement til museets historie 1929-1964", Vends 1997 - Årbog for lokal- og kulturhistorie på Nordvestfyn.
 Middelfart Museumsforening, institutionsarkiv, A759, Middelfart Byarkiv.

Eksterne henvisninger
 Middelfart Museums hjemmeside.
 Middelfart Byarkivs hjemmeside .
 Middelfart Stadsarkivs hjemmeside .

Museum
Museer i Region Syddanmark
Statsanerkendte museer i Danmark
Danmarks arkiver og arkivalier

Middelfart Museum


An Psychilis kraenzlinii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Domingo Bello y Espinosa, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ruben Primitivo Sauleda. An Psychilis kraenzlinii in nahilalakip ha genus nga Psychilis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Puerto Rico. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Psychilis

Psychilis kraenzlinii


Jørgen Christian Dreyer (født 11. maj 1832 på Gøl i Limfjorden, død 7. marts 1897 i Odense) var en dansk redaktør, bladudgiver og politiker. Han var far til Morten Dreyer og Jørgen Dreyer.

Kortvarig embedskarriere
Han var søn af sognepræst, sidst i Ørsted Sogn, Fyn, Jørgen Gantzel Blicher Dreyer (1800-1876) og Sophie Henriette Tilemann (1809-1876).

Han undervistes væsentlig i hjemmet, til han 1845 kom i Odense Katedralskole, hvorfra han 1851 blev student. 1855 tog han juridisk eksamen og ansattes straks i Ministeriet for Hertugdømmet Slesvig, hvor han, efter 1856 at have aflagt prøve i slesvigsk ret, blev kancellist (1857) og fuldmægtig (1859). Han forlod imidlertid embedsvejen, og ved afskeden fra ministeriet blev han udnævnt til kancelliråd.

Bogtrykker, avisudgiver og politiker
1856 havde han ægtet en plejedatter af M.C. Hempel, ejeren af Fyns Stiftstidende og Fyns Stiftsbogtrykkeri i Odense, efter hvis død (juni 1861) han fra 1. januar 1862 overtog bladet og bogtrykkeriet. I Odense kom han hurtig ved sin livlige foretagsomhed, der også omfattede sport (kapsejlads), til at spille en rolle. Fra oktober 1862 til februar 1866 var han formand for byens Industri- og Haandværkerforening, og i januar 1864 valgtes han til medlem af Odense Borgerrepræsentation (senere Byråd), en stilling, som han bevarede til januar 1888.

Til hans kommunale virksomhed kom fra 1864 også en politisk. Odense Amts 1. Valgkreds sendte ham først til Rigsrådets og derpå til Rigsdagens Folketing, hvor han først var medlem af Det nationale Venstre, der indsatte ham i Finansudvalget, og senere var medstifter af det såkaldte Mellemparti. I begyndelsen var han så meget venstremand, at han under sit fravær i Rigsdagen overlod bladets styring til J.H.G. Tauber, der senere blev kendt som venstrepolitiker. Men forfatningskampen ændrede hans politiske gemyt, og han formulerede det således, at "den Sten, man ikke kan løfte, maa man lade ligge". Modvilligt stemte han for den ændrede Grundlov af 1866 og trådte derpå ud af Folketinget. I resten af sit liv nærmede han sig mere og mere Højre, selv om han aldrig blev tilhænger af Estrup.

Efter sin deltagelse i national politik vendte Dreyer hurtigt tilbage til sin betydelige private virksomhed, som han drev med energi. Det må således nævnes, at han 1871 var den første bogtrykker, der her indførte gasmaskinen som drivkraft – hans gasmaskine var den anden her i landet –, og at han 1887 købte den Hempelske Bog- og Papirhandel. 1879 var han medstifter af Fællesrepræsentationen for dansk Industri og Haandværk, af hvis repræsentantskab han var medlem 1879-85. 1892 overdrog han bladet til sin søn Morten.

Hæder
Dreyer blev Ridder af Dannebrog 1865 og Dannebrogsmand 1872. Efter i l882 at være blevet justitsråd udnævntes han 1886 til etatsråd.

Privat
22. oktober 1856 ægtede han i Ørsted Kirke Elisabeth "Elise" Marie Petersen (født 13. januar 1833 i Norup, død 9. marts 1864 i Odense), datter af skolelærer Jørgen Peter Petersen (ca. 1793-1834) og Anna Hansdatter. Efter hendes død indgik han 11. maj 1865 i Egtved Kirke andet ægteskab med Sophie Elisabeth Tilemann (født 13. februar 1843 i Vester Hornum, død 23. juni 1935 på Frederiksberg), datter af sognepræst, sidst i Egtved, Johan Georg Tilemann (1806-1875) og Sophie Hedevig Friis (1806-1889).

Han er begravet i Odense.

Gengivelser
 Træsnit 1874
 Portrætmaleri af Julius Paulsen udstillet 1887
 Silhouet udført 1894 af Jørgen Dreyer
 Fotografier

Kilder

Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Etatsråder fra Danmark
Jurister fra Danmark
Medlemmer af Rigsrådet (1855-1866)
Folketingsmedlemmer i 1860'erne
Chefredaktører fra Danmark
Riddere af Dannebrog
Medlemmer af Odense Byråd
Bogtrykkere fra Danmark
Boghandlere fra Danmark
Embedsmænd fra Danmark
Personer fra Jylland
Politikere fra Mellempartiet
Studenter fra Odense Katedralskole

J.C. Dreyer (politiker)


Carlos María Gómez-Centurión Jiménez (1958 - Madrid, 27 de diciembre de 2011), historiador español, pariente del historiador dieciochista José Gómez-Centurión.

Trayectoria académica
Fue profesor titular de Historia Moderna de la Universidad Complutense de Madrid desde 1987, dirigió su tesis el profesor José Alcalá-Zamora Queipo de Llano, por la que obtuvo el Premio Virgen del Carmen de monografías de tema marítimo y fue miembro de la Sociedad Española de Estudios del Siglo XVIII.

Publicó numerosos estudios en Anuario de Estudios Americanos y otras revistas. Su campo de estudio preferente fue la Inglaterra del  y  (Enrique VIII, Isabel I, la Armada invencible) y la España del  (Felipe V y Carlos III en especial). Su último libro fue Alhajas para soberanos. Los animales reales en el siglo  (Valladolid, Junta de Castilla y León, 2011).

Obras
 La sátira política en el reinado de Carlos II (1983).
 La Inglaterra isabelina, Madrid: Información y Revistas, 1985.
 Con Juan Antonio Sánchez Belén y Virginia León, Enrique VIII, Madrid: Grupo 16, 1996.
 Luis XIV y su época, Madrid Información e Historia, 1997.
 El siglo de Luis XIV, Madrid: Cambio 16, 1985.
 Felipe II, la empresa de Inglaterra y el comercio septentrional (1566-1609), Madrid: Editorial Naval, 1988.
 La Invencible y la empresa de Inglaterra, Madrid: Nerea, 1988.
 La Armada Invencible, Madrid: Anaya, 1990.
 Con Antonio Domínguez Ortiz y Pere Molas Ribalta, La España de Carlos III, Madrid: Información e Historia, [1996]
 Con Juan A. Sánchez Belén, La Herencia de Borgoña: la hacienda de las Reales Casas durante el reino de Felipe V, Madrid: Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, 1998.
 Monarquía y Corte en la España Moderna, Madrid: Universidad Complutense, Servicio de Publicaciones, 2003.
 Alhajas para soberanos. Los animales reales en el siglo XVIII. De las leoneras a las mascotas de cámara, Valladolid, Junta de Castilla y León, 2011.

Bibliografía
WorldCat.

Referencias

Historiadores de España del siglo XX
Historiadores de España del siglo XXI
Profesores de la Universidad Complutense de Madrid

Carlos Gómez-Centurión Jiménez


Zeselberg ist ein Ortsteil der Ortsgemeinde Weselberg im Landkreis Südwestpfalz in Rheinland-Pfalz.

Lage
Zeselberg befindet sich im Norden des Gemeindegebiets auf der Sickinger Höhe. Es ist baulich mit dem Kernort Weselberg zusammengewachsen; entsprechend ist eine räumliche Trennung nicht mehr möglich.

Geschichte
Bis 1798 gehörte Zeselberg zur Herrschaft Landstuhl der Sickinger. Von 1798 bis 1814, als die Pfalz Teil der Französischen Republik (bis 1804) und anschließend Teil des Napoleonischen Kaiserreichs war, war Zeselberg in den Kanton Waldfischbach eingegliedert. Während dieser Zeit war der Ort Sitz einer Mairie, zu der zusätzlich Harsberg, Hettenhausen und Weselberg gehörten. 1815 hatte der Ort 213 Einwohner. Anschließend wechselte der Ort in das Königreich Bayern. Von 1818 bis 1862 war der Ort Bestandteil des Landkommissariat Pirmasens, das anschließend in ein Bezirksamt umgewandelt wurde.

1928 hatte Zeselberg 399 Einwohner, die in 67 Wohngebäuden lebten. Ab 1939 war der Ort Bestandteil des Landkreises Pirmasens (heutiger Name: Landkreis Südwestpfalz). Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde Zeselberg innerhalb der französischen Besatzungszone Teil des damals neu gebildeten Landes Rheinland-Pfalz. Im Zuge der ersten rheinland-pfälzischen Verwaltungsreform wurde der Ort am 7. Juni 1969 ins benachbarte Weselberg eingemeindet.

Infrastruktur
Unmittelbar westlich des Siedlungsgebiets verläuft die Bundesautobahn 62. Einziges Kulturdenkmal vor Ort ist ein Kriegerdenkmal in der Zeisselstraße.

Söhne und Töchter des Ortes
 Ludwig Müller (1892–1972), General der Infanterie im Zweiten Weltkrieg

Einzelnachweise

Weselberg
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Südwestpfalz)
Ort im Landkreis Südwestpfalz

Zeselberg


Træla er et fjordbassin i Ytre Oslofjord mellem selve Oslofjorden og Nøtterøy i Vestfold og Telemark fylke i Norge. Bassinet er en del af Tønsbergs havnebassin   og ligger nord for øerne Føynland og Husøy.

Kanalen er et lille sund som går fra Træla mellem Nøtterøy og fastlandet til Byfjorden, som er en del af Tønsbergfjorden, længere mod vest.

Træla er op til 3,5 km lang og  1 km bred på det bredeste.

Kilder og hwenvisninger

Oslofjorden
Tønsberg
Fjorde i Vestfold og Telemark

Træla


الشايقية قبيلة عربية مشهورة في السودان، يدينون بالإسلام السني ويتحدثون اللغة العربية فقط، يمتهن أغلبهم العمل بالزراعة وبينها بعض القبائل البدوية والرعوية، وهي من فرع من بطون القبائل الجعلية العباسية التي تضم البديرية الدهمشية والرباطاب والمناصير والجموعية والبطاحين وبطون قبائل أخرى في وسط وشمال السودان. وتمتد دار الشايقية على طول ضفتي نهر النيل من جبل الدجر إلى نهاية مسقط الشلال الرابع، والمقاطعة كلها يسكنها الشايقية وقليل من الأعراب، والجدير بالذكر أن مدن ومناطق الشايقية تتميز بأنها تمثل مركز أثري وحضاري لممالك وحضارة كوش التي بدأت ما قبل الميلاد، وتمثل مدينة كرمة ومروي عواصم للحضارة الكوشية ويتمظهر ذلك في وجود عدد كبير من الأهرامات والمعابد في جبل البركل، وفي منطقة الكرو تقع المدافن الملكية لملوك الأسرة الخامسه والعشرون الكوشية التي حكمت مصر والسودان حيث يوجد مدفن الملك بعانخي الشهير وعدد من الملوك الكوشيين، كما يوجد أهرامات أخرى في مدينة نوري يطلق عليها الشايقية (الطرابيل) حيث يوجد مدفن الملك الكوشي الشهير تهراقا.. في غضون القرن السابع عشر أصبحت الشايقية قبيلة قوية ذات نفوذ وسلطان، والحق أنهم صاروا من القوة بحيث استطاعوا أنّ يشقوا عصا الطاعة على سلطنة سنار وأنّ يتحدّوها. والشايقية يتحدثون بلهجة عربية لها نغمتها العربية الأصيلة، ولبعضها أواخر كلماتها وتبرز في مقاطعها إمالة ومد.

نسب القبيلة
يرجع نسب القبيلة إلى شايق بن حميدان بن صبح أبو مرخة بن مسمار بن سرار بن حسن كردم بن أبو الديس بن قضاعة بن عبد الله حرقان بن مسروق بن أحمد بن إبراهيم جعل بن إدريس بن قيس بن يمن بن عدنان بن قصاص بن كرب بن محمد هاطل بن أحمد ياطل بن محمد ذو الكلاع بن سعد بن الفضل بن العباس بن محمد بن علي بن عبد الله بن العباس بن عبد المطلب بن هاشم.

مملكة الشايقية

وقد استقلت قبيلة الشايقية استقلالا تاما عن سلطنة الفونج و كونو أربع ممالك ومشيخة واحدة :

 مملكة العدلاناب / وهي أقوى ممالك الشايقية، عاصمة المملكة هي مروي وعلى رأسهم الملك شاويش، واسمه «شاؤوس» وتم تحريفه إلى شاويش.
 مملكة حنك / عاصمتها هي حزيمة وعلى رأسهم الملك صبير.
 مملكة كجبي / عاصمتها كجبي.
 مملكة العامراب / عاصمتها أمري.
 مشيخة السواراب / وعلى رأسهم الشيخ عبود.

التاريخ

خلفية تاريخية

كان الشايقية في أول أمرهم عند ضعفهم قد دخلوا في الحلف السناري لـسلطنة الفونج. ولكن في القرن السابع عشر ثار زعيمهم الشيخ عثمان ود حمد على الفونج وهزمهم وأستقل بزعامته، وأخذ عهداً من الفونج بأن يحترموا سيادته على إقليمه، ووافق الفونج على ذلك لبعد الشقة بينهم وبين الشايقية، وعدم قدرتهم على إخماد ثورتهم وبسط نفوذ السلطنة عليهم. واشتهر الشايقية بغاراتهم على القبائل والممالك الصغيرة الأخرى، ومنها مملكة الدفار التي غزاها الملك جاويش الكبير وخربها.

وفد عليهم في أوائل القرن التاسع عشر جماعات من المماليك الذين هربوا من وجه محمد علي باشا في مصور وأوقعوا في أول الأمر بالشايقية وذلك بقتل زعيمهم "محمود العدلانابي"غدراً، ولكن الشايقية وقفوا ضدهم وضد سلاحهم الناري. ولما جاء جيش إسماعيل باشا إلى السودان لاحتلاله في عام 1820م وقف الشايقية ضد جيشه الغازي في معركة شهيرة تسمي (كورتي 1820) وقاوموه ولكن ما لبثت البنادق والمدافع والكثرة العددية المدربة أن أوقعت بهم هزيمة لم يتوقعوها بعد كفاح مرير.
يقول عنهم الرحالة السويسري جون لويس بوركهارت الذي زار السودان في بدايات القرن التاسع عشر:

الغزو التركي للسودان

في أثناء وصول حملة محمد علي باشا للسودان بقيادة ابنه إسماعيل باشا لم تواجه الحملة أي مقاومة حتى وصلت إلى حدود مملكة الشايقية، حيث كانت أول مقاومة للغزو التركي منذ دخوله السودان، فحدثت في 4 نوفمبر معركة كورتي أول معركة بين الجيش الغازي والشايقية والتي هزم فيها الشايقية. وكانت من بين قوات الشايقية فتاة صغيرة تدعى مهيرة بت عبود بنت شيخ السواراب، وكانت على جمل مزين بالحلي الغنية، فكانت تلهب حماس الشايقية في معركة كورتي بأشعارها، وأعطت إشارة الهجوم للشايقية، وقد يكون هذا التقليد مستمد من المآثر للمحاربة عزلة في القرن السابع عشر والتي كانت تشتهر بمهاراتها القتالية. وتم دحر الهجوم الجريء للشايقية بالأسلحة النارية، وكان الشايقية كانوا يستخدمون الرماح والسيوف، ولم يستخدم الجيش التركي مدفعيتهم في هذه المعركة حيث كانت المدافع لا تزال تنقل على النهر بواسطة القوارب. وكان ممن شارك بالمعركة الملك شاويش والملك صبير وعدة زعماء من القبيلة. بعد المعركة وعد إسماعيل باشا جيشه مكافأة 50 قرش لكل من يقطع زوجاً من آذان العدو ويأتي بها إليه، وأدى هذا العمل الوحشي إلى الكثير من التشويه للمدنيين من الشايقية، حيث انتشروا في القرى وبدأوا بتقطيع آذان كل من يجدوه من الشايقية. ولم يستطع إسماعيل باشا السيطرة على قواته بعد ذلك، إلا أنه قد تمكن من إنقاذ 600 امرأة بلا أذنين من المزيد من الاعتداءات، حيث نقلهن إلى مكان آمن في جزيرة على النيل. بعد هذه الهزيمة انسحب الشايقية عابرين النيل إلى جبل الضيقة وتحصنوا في القلعة الواقعة عليه - والتي لا تزال آثارها باقية - ولحقهم إسماعيل باشا، وبما أن الشايقية قد فقدوا العديد من فرسانهم في معركة كورتي فقد جندوا مشاة من الفلاحين، ومرة أخرى بدأوا الهجوم عليهم، ولكن تمكن إسماعيل باشا في هذه المرة من أن يحضر مدافعه، والتي قضت على قوات الشايقية. ومرة أخرى بدأت المذابح بعد النصر التركي. وبعد الهزيمة سار الملك جاويش بجيشه حتى وصل شندي والحلفايا، محاولا عقد حلف مع المك نمر (ملك الجعليين) والعبدلاب، ولكن باءت جهوده بالفشل. بعد هذا الانتصار عبر إسماعيل باشا في 21 فبراير 1821م بالجزء الأكبر من قواته صحراء بيوضة، ووصل إلى البقير جنوب الدامر، وبعد عدة مفاوضات، قدم عدد قليل من المماليك وسمح لهم بالعودة إلى مصر، أما البقية الذين رفضوا القدوم هربوا وتعمقوا أكثر في البلاد ولا يعرف المزيد عنهم. أما بقية الزعماء المحليين الذين كانو صامدين ضد الغزو عقد معهم إسماعيل باشا شروطاً، وأما باقي الشايقية فقد جعلهم إسماعيل باشا ضمن قواته الخاصة ومن ضمنهم الملك شاويش ملك العدلاناب، وأما الجعليين فجعلهم إسماعيل باشا تحت المك نمر ملك شندي.

التوزيع الجغرافي
ينتشر أبناء هذه القبيلة في الولاية الشمالية بشكل خاص ومن أهم مدنهم :-
نوري ومروي وكريمة والقرير وتنقاسي والزومة والدبة وأرقي وأم بكول ومساوي وأوسلي وكورتي ودويم ودحاج
والحامداب والبسابير وكريعات والبخيت ومقاشي والدهسيرة.

ثقافة الشايقية
اشتهرت قبيلة الشايقية بفن الطمبور وإيقاع الدليب ولها عدد من الفنانين المشهورين ومنهم النعام آدم وصديق أحمد ومحمد كرم الله ومحمد النصري .

مراجع

مصادر
 الشايقية في شمال السودان Nicholls, 1903, Dublin
 بناء السودان الحديث KDD Henderson 1953, Faber and Faber
 تاريخ وأصول العرب بالسودان-الفحل بن الفقيه الطاهر- تحقيق مهدي بن الفحل- الخرطوم 1396هـ.
 موسوعة القبائل والأنساب في السودان للدكتور عون الشريف.
 الجعليون تاريخهم، ونسبهم، وحياتهم- تأليف محمود محمد علي نمر- ومحمد سعيد معروف- دار السودان الحديث 1994م.

العرب في السودان
تاريخ السودان
شايقيون
عباسيون
قبائل السودان
مجموعات عرقية في السودان
نوبيون
نوبيون في السودان
هاشميون
سودانيون من أصل نوبي

شايقية


Agrilus goichetae é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Baudon, 1965.

Referências

goichetae

Agrilus goichetae


United States Ship (abbreviated as USS or U.S.S.) is a ship prefix used to identify a commissioned ship of the United States Navy and applies to a ship only while it is in commission. Before commissioning, the vessel may be referred to as a "pre-commissioning unit" (PCU), but is officially referred to by name with no prefix. After decommissioning, it is referred to by name with no prefix, though people commonly refer to those ships with the prefix "ex-", as in ex-ship name. In-service but non-commissioned Navy ships go by the prefix USNS, which stands for United States Naval Ship.

From the early beginnings of the U.S. Navy there had been no standard method of referring to U.S. Navy ships until 1907 when President Theodore Roosevelt issued Executive Order 549 on 8 January stating that all U.S. Navy ships were to be referred to as "The name of such vessel, preceded by the words, United States Ship, or the letters U.S.S., and by no other words or letters".

Today's Navy Regulations define the classification and status of naval ships and craft:

The Chief of Naval Operations shall be responsible for ... the assignment of classification for administrative purposes to water-borne craft and the designation of status for each ship and service craft.
Commissioned vessels and craft shall be called "United States Ship" or "U.S.S."
Civilian crewed ships, of the Military Sealift Command or other commands, designated "active status, in service" shall be called "United States Naval Ship" or "U.S.N.S."
Ships and service craft designated "active status, in service," except those described by paragraph 3 of this article, shall be referred to by name, when assigned, classification, and hull number (e.g., "HIGH POINT PCH-1" or "YOGN-8").
— United States Navy Regulations, 1990, Article 0406.

See also
List of United States Navy ships
United States Naval Ship
United States Navy ships
His Majesty's Ship
Hull number
Japanese ship-naming conventions

References

United States Navy

Ship prefixes

United States Ship


O Real Madrid Club de Fútbol manteve a camisa branca para seu uniforme principal ao longo da história do clube. Houve, no entanto, uma temporada em que a camisa e o short não eram brancos. Foi uma iniciativa empreendida por Juan Padrós em homenagem a um time inglês Corinthian FC, que ele havia conhecido em uma de suas viagens, um dos times mais famosos da época conhecido por sua elegância e desportivismo. Foi decidido que o Real Madrid usaria calções pretos na tentativa de replicar o time inglês, que também havia inspirado o uniforme branco original do Real Madrid, mas a iniciativa durou apenas um ano. Depois de ser eliminado da Copa del Rey de 1926 pelo Barcelona com uma derrota por 1-5 em Madrid e uma derrota por 2-0 na Catalunha, o presidente Parages decidiu voltar a um kit todo branco, alegando que o outro kit trazia má sorte.
No início da década de 1940, o técnico mudou novamente o kit adicionando botões à camisa e o escudo do clube no peito esquerdo, que permaneceu desde então. Em 23 de novembro de 1947, em um jogo contra o Atlético de Madrid no Estádio Metropolitano, o Real Madrid se tornou o primeiro time espanhol a usar camisas numeradas.

1º Uniforme

2º Uniforme

3º Uniforme

Ver também
Real Madrid Club de Fútbol

Notas

Uniformes
Listas de futebol da Europa

Uniformes do Real Madrid Club de Fútbol


Nikhil Srivastava est professeur associé de mathématiques à l'université de Californie à Berkeley. Il est récipiendaire du prix George-Pólya avec Adam Marcus et Daniel Spielman en 2014.

Carrière
Nikhil Srivastava est né à New Delhi, en Inde. Il est étudiant à l'Union College de Schenectady, New York, où il obtient un baccalauréat ès sciences en mathématiques et en informatique en 2005, avec la mention summa cum laude. Il obtient un Ph. D. en informatique à l'université Yale en 2010 sous la direction de Daniel Spielman(Spectral Sparsification and Restricted Invertibility).

Il est post-doctorant à l'Institute for Advanced Study, au Mathematical Sciences Research Institute et à l'université de Princeton (2012). Il rejoint ensuite Microsoft Research à Bangalore en Inde, avant de partir en 2014 pour l'université de Californie à Berkeley, où il est professeur assistant en 2015 et professeur associé en 2021.

Travaux
En 2013, avec Adam Marcus et Daniel Spielman, il a fourni une solution positive au , un résultat qui leur a valu le prix George-Pólya 2014. Les trois auteurs ont continué leur collaboration.

Récompenses

Il est conférencier invité conférencier invité au congrès international des mathématiciens de 2014 à Séoul. Il est lauréat du prix Michael et Sheila Held 2021 avec Adam W. Marcus et Daniel Alan Spielman a pour leur solution au problème de Kadison-Singer et sur les graphes de Ramanujan.

Notes et références

Liens externes

Étudiant de l'université Yale
Élève de l'Union College
Professeur à l'université de Californie à Berkeley
Lauréat du prix Georges-Polya

Nikhil Srivastava


Jolly Roger, 18. yüzyılın başında saldırmaya hazırlanan korsan gemisinin sallandırdığı bayrağı tanımlamak için kullanılan geleneksel bir İngiliz adıdır.

Günümüzde Jolly Roger olarak tanımlanan en yaygın bayrak; siyah bayrak üzerinde kafatası ve çapraz kemik iminden oluşur ki bu da 1710'larda Black Sam Bellamy, Edward England ve John Taylor gibi bir dizi korsan kaptanı tarafından kullanıldı ve 1720'lerde en çok kullanılan korsan bayrağına dönüştü.

Korsanlık gelenekleri
Haç sembolleri
Korsanlar
Korsanlar hakkındaki kültürel tasvirler

Jolly Roger


Dimas de Paiva Gadelha Junior (Sousa, ) é um médico sanitarista e político brasileiro filiado ao Partido dos Trabalhadores (PT). Atualmente é deputado federal pelo Rio de Janeiro, tendo antes ocupado as secretarias de Saúde no município de São Gonçalo e de Políticas Sociais, Estratégicas e Gestão de Metas em Maricá.

Biografia
Nascido em Sousa, no interior da Paraíba, Dimas se mudou para a casa dos avós no bairro da Trindade, em São Gonçalo, aos treze anos. Formou-se em medicina pela Escola Nacional de Saúde Pública Sérgio Arouca, vinculada à Fiocruz, além de ser MBA em Gestão Pública pela Fundação Getúlio Vargas e especializado em Gestão em Saúde da Família pela UERJ e Saúde Pública pela Fiocruz. Como médico, começou a trabalhar no Programa Saúde da Família e no Pronto Socorro Central, na Praça Zé Garoto, posteriormente assumindo cargos técnicos na secretaria municipal de saúde e a presidência do Conselho Municipal de Saúde. Em junho de 2014, aceitou o convite do então prefeito Neílton Mulim e assumiu a secretaria municipal de Saúde de São Gonçalo. Permaneceu na pasta durante a gestão de José Luiz Nanci, ficando até abril de 2018, quando deixou o cargo para se candidatar a deputado federal pelo Democratas nas eleições de outubro. Na ocasião, Dimas conquistou 16.068 votos.

No final de 2019, Dimas se desfilia do DEM para ingressar ao PT com vistas a se candidatar a prefeitura de São Gonçalo nas eleições do ano seguinte. Sua candidatura foi oficializada em convenção realizada no dia 15 de setembro de 2020, tendo o ex-vereador Marlos Costa como candidato a vice e recebendo apoio dos então prefeitos de Niterói, Rodrigo Neves, e de Maricá, Fabiano Horta - junto de seu antecessor Washington Quaquá - e de legendas de centro-esquerda (Rede Sustentabilidade) à centro-direita, como o Podemos. Nas eleições de novembro, Dimas terminou o primeiro turno à frente, recebendo 31,36% dos votos válidos. No segundo turno chegou a figurar à frente nas pesquisas, mas acabou derrotado por Capitão Nelson (Avante) numa disputa apertada, onde recebeu 49,21% dos votos.

Em 2021, Dimas recebe o convite de Fabiano Horta para assumir a secretaria de Políticas Sociais, Estratégicas e Gestão de Metas da Prefeitura de Maricá, permanecendo na pasta até o final de março de 2022. Nas eleições de outubro do mesmo ano, se candidata novamente à deputado federal, quando foi eleito pelo PT com 41.258 votos, correspondente a 0,48% dos votos válidos.

Na Câmara, é um dos vice-líderes da Federação Brasil da Esperança.

Naturais de Sousa (Paraíba)
Deputados federais do Brasil pelo Rio de Janeiro
Membros do Democratas (Brasil)
Membros do Partido dos Trabalhadores

Dimas Gadelha