Jeung San Do (증산도), ocasionalmente chamado Jeungsanismo (증산교, Jeungsangyo), que significa "O Dao/Tao de Jeung-san", embora este termo seja melhor reservado para uma família maior de movimentos, é um novo movimento religioso fundado na Coreia do Sul em 1974. É um dos mais de 100 movimentos religiosos coreanos que reconhecem Gang Il-sun (강일순, Kang Jeungsan, ou Chungsan), um líder religioso do início do século XX, como a encarnação e personificação do Sangjenim (上帝任, o "espírito governante de o universo") e realizou uma "reordenação do universo" através de sua missão e rituais. A religião é caracterizada por uma mensagem universal, milenarismo e um método de meditação de cura.

História
Vários ramos do jeungsanismo têm suas origens em Goh Pan-Lye (Subu, literalmente "(a) Chefe", 1880-1935, embora no círculo de Kang houvesse mais de uma "Subu"), uma discípula de Kang Jeungsan. Por volta de setembro de 1911, Goh reuniu em torno dela vários seguidores de Kang. Eventualmente, o primo de Goh, Cha Gyeong-Seok (1880-1936), um discípulo líder de Kang, tornou-se o líder do ramo de Goh. Insatisfeita com esta situação, Goh se separou de Cha em 1919 e estabeleceu sua própria religião. Na década de 1920, o ramo de Cha, conhecido como Bocheon-gyo, tornou-se o maior novo movimento religioso coreano e possivelmente a maior religião da Coreia, com cerca de 6 milhões de seguidores. Declinou rapidamente após a morte de Cha em 1936 e se fragmentou em vários grupos concorrentes, assim como a organização de Goh. Jeung San Do é o maior entre os ramos que reivindicam uma linhagem originária de Goh. Foi fundado por Ahn Un-san (nascido em 1922), que estabeleceu sua primeira organização religiosa em 1945. Após outras divisões, Ahn fundou a Jeung San Do em 1974 junto com seu filho, Ahn Gyeong-jeon (nascido em 1954). Jeung San Do acredita que, como Kang era Deus Pai, Goh, reverenciado com o título de Tae-mo-nim, era Deusa Mãe e entre 1926 e 1935 realizou sua própria reordenação do universo. Jeung San Do é o movimento dentro do jeungsanismo com a presença mais visível no exterior, embora não seja o maior ramo na Coreia. O texto central do jeungsanismo, o Dojeon, foi publicado pela primeira vez em coreano em 1992. O nome "Dojeon" é usado por outros ramos do jeungsanismo para seus próprios e diferentes textos sagrados. A versão de Jeung San Do contém uma descrição detalhada das vidas de Jeungsan Sangjenim e Taemonim ("Grande Mãe") e de Cheonjigongsa, a "Renovação do Céu e da Terra". A teoria jeungsanista enfatiza o conceito de Tao, o caminho da natureza.

O jeungsanismo é frequentemente entendido como tendo se originado do sinismo coreano e do taoismo milenar chinês, e é definido como uma das religiões indígenas coreanas.

Etimologia
"Jeung San Do" significa "o Caminho (道, dao/do/Tao) de Jeung (甑, siru) San (山, montanha)". A palavra "jeung" é siru em coreano, que é um recipiente de comida coreana para cozinhar bolos de arroz coreanos, Tteok (떡). Significa um vasto vaso por metáfora que pode conter tudo no mundo. Para concluir, "jeung" (甑) denota o processo de ascensão, maturação, fruição ou crescimento.

"Jeung san" também é um termo descritivo tradicional coreano para a montanha mais alta de uma região ou "montanha a vapor". "Do" (道) denota Tao, o caminho. Considerado como um todo, portanto, o nome "Jeung San Do" significa a verdade mais elevada que supera todas as religiões e ensinamentos existentes.

Ensinamentos
Sangjenim significa "Altíssimo Imperador", e é cognato do chinês Shangdi. É o espírito governante do universo, e Jeung San Do acredita que ele foi encarnado como Gang Il-sun, embora Deus para Jeung San Do também exista como Deusa Mãe, encarnado na terra como Goh Pan-Lye.

Jeung San Do ensina que, aos sete anos de idade, Sangjenim atingiu um súbito despertar espiritual enquanto assistia a uma apresentação de música e dança tradicionais. Quando ele tinha 24 anos, ele testemunhou os eventos tumultuosos da Rebelião Camponesa Donghak, na qual um exército de fazendeiros mal equipado, mas determinado, lutou contra as tropas do governo coreano e dos japoneses. Esta insurreição desencadeou uma guerra entre a China e o Japão travada na península coreana e terminou com a derrota esmagadora dos agricultores e a anexação do país pelo Japão. Depois de observar a morte e a miséria provocadas por esses eventos, Jeung San Sangjenim resolveu salvar o mundo do sofrimento.

Ele viajou por três anos para observar o comportamento humano e a forma, qi e o espírito da terra. Em 1901, após um período de intensa meditação, ele alcançou a perfeita iluminação nos assuntos do Céu, da Terra e da humanidade. Sobre isso ele disse:

Naquele ano, Sangjenim começou um trabalho espiritual que não pode ser facilmente explicado ou compreendido. Foi chamado de trabalho de renovação do Céu e da Terra (天地公事). Por 9 anos, ele conduziu trabalhos de renovação na forma de rituais, proclamações e conversas com humanos e espíritos e utilizou o qi de vários lugares e pessoas. Ele estabeleceu uma federação de deuses chamada Governo Criativo, composta por deuses regionais, os espíritos fundadores de linhagens familiares, deuses que fundaram e avançaram civilizações, espíritos iluminados, espíritos com amargura e tristeza não resolvidas e os espíritos dos revolucionários. Com essa assembleia de espíritos, pretendia corrigir os erros do passado e traçar um novo rumo para o futuro. Seu trabalho de renovação do Céu e da Terra mudou o curso do Céu, da Terra e da humanidade e plantou as sementes para um novo mundo iluminado e harmonioso de humanos e deuses.

De acordo com seus seguidores, Sangjenim diferia de outros profetas por não apenas falar sobre o futuro, mas, por meio de seu trabalho espiritual, realmente o transformar. Uma maneira de entender isso é o Efeito Borboleta na Teoria do Caos de Edward Lorenz. De acordo com essa teoria, uma borboleta batendo as asas na América poderia causar ou impedir um tornado na Indonésia. Isso, obviamente, ilustra a improbabilidade de prever qualquer evento em um sistema altamente complexo devido à dificuldade de conhecer todas as variáveis. Mas, e se alguém fosse iluminado ao ponto da onipotência? E se alguém conhecesse todas as variáveis? Tal pessoa poderia não apenas prever o futuro, mas com o efeito cascata de ações aparentemente pequenas, poderia realmente mudar o futuro.

Sobre o método que utilizou no trabalho de renovação, Sangjenim disse:

Ano cósmico

De acordo com Jeun Sang Do, Gang Il-sun revelou à humanidade que o universo incorpora um ciclo quádruplo. Um "ano cósmico" contém quatro estações cósmicas correspondentes ao nascimento, crescimento, colheita e descanso.

Visões sobre a história coreana
De acordo com Jeung San Do, a História da Coreia é a de um tabuleiro de xadrez usado pela América, China, Rússia e Japão. Enquanto o Império do Japão completou a anexação da Coréia em 1910, eles eram meros peões ou trabalhadores (ilkkun) do Sangjenim; irmãos raciais que salvaram a Coreia da dominação das grandes potências ocidentais. Os japoneses, de acordo com essa narrativa, prestaram o "serviço" (pongsa) de modernizar a Coreia como penitência pelas invasões japonesas da Coréia (1592-1598). Assim, a resistência contra o Japão foi imprudente, e as organizações colaboracionistas de Chinilpa, como o Iljinhoe, não devem ser condenadas. Os coreanos apenas tiveram que "esperar pacientemente", como ensinou Jeung San Do, para que os convidados desocupassem o tabuleiro para assumirem a propriedade da Península Coreana.

Referências

Leitura adicional

 Hong Beom Rhee, Asian Millenarianism: An Interdisciplinary Study of the Taiping and Tonghak Rebellions in a Global Context, Cambria Press, 2007
 Lee Chi-ran. Chief Director, Haedong Younghan Academy. The Emergence of National Religions in Korea.

Novos movimentos religiosos
Religião na Coreia do Sul

Jeung San Do


Virring Kirke ligger i landsbyen Virring i Virring Sogn (Randers Søndre Provsti, Århus Stift). Kirken regnes for at være én af de fire ældste landsbykirker i Danmark, bygget omkring 1070, fordi dens arkitektur har tydelige anglo-normanniske træk.

Eksterne henvisninger
 Sognets egen hjemmeside
 Virring Kirke hos KortTilKirken.dk

Kirker i Randers Kommune
Kirker i Århus Stift
Kirker i Randers Amt

Virring Kirke


La sucrerie d'Ardres est un site industriel monumental de transformation de betteraves sucrières et de raffinage construit à Pont d'Ardres en 1873 et qui a arrêté son activité en 2004.

Fleuron industriel à la fin des années 1880, il sera intégré aux sucreries Say en 1898 et en deviendra une composante essentielle après le scandale du Corner de 1905 sur le sucre égyptien.

Avant Say
À partir de 1870, bénéficiant d'une amélioration des procédés de fabrication et d'une modification de la fiscalité du sucre de betterave, de nombreuses sucreries dites centrales voient le jour.

Dans ce contexte, l'homme d'affaires Antoine Dewailly, directeur des forges de Marquise à Boulogne-sur-mer et ancien conseiller général du Pas-de-Calais, fait construire à Pont d'Ardres une sucrerie de grande envergure.

Les travaux débutent en 1873 et Antoine Dewailly prend la direction de la société anonyme Sucrerie centrale d'Ardres.

Initialement prévue pour traiter 1600 tonnes/jour de betteraves, la fabrique ne se hissera jamais au rang d'acteur industriel, très loin de ses prétentions initiales, certainement des faits conjugués de l'ampleur du projet, des priorités politiques comme de l'impréparation de ses commanditaires et dans un marché très instable où de nouvelles installations continuent de voir le jour quand d'autres sont mises en vente après quelques années d'existence.

La société est mise en faillite le 18 juillet 1883 et la sucrerie, un temps proposée à la location, est mise en vente le 24 décembre 1883. Le projet d'une ligne de chemin de fer reliant Anvin à Calais, prévu en 1882 et qui doit desservir Pont d'Ardres, est finalement abandonné

La Société ne trouve aucun repreneur pendant 4 ans.

En 1887, le site finit par intéresser un ingénieur sucrier reconnu, le Belge François Delori, 47 ans, sous-lieutenant du Génie de l'Ecole Spéciale Militaire de Bruxelles, ancien ingénieur détaché à Toulon de l'Ecole d'Application Navale de Paris et ancien ingénieur de la Marine d'Etat de Belgique qui fut le fondateur de la sucrerie de Bruges sur le canal de l'écluse et en 1875 avec six associés et collègues ingénieurs de la Sucrerie de l'Espérance à Snaeskerke laquelle, finissant de rembourser ses investissements en moins de cinq ans, est réputée à l'époque être la sucrerie la mieux conduite de Belgique et du nord de la France.

François Delori a également accompagné M. Jean-Baptiste Stoclin à la demande de ce dernier en 1884 pour refonder sa sucrerie de Sainte-Marie-Kerque qui fut entièrement détruite par un incendie le 19 janvier 1883, et on peut lui supposer, en sa qualité d'ingénieur, une part importante prise dans la mise en place dans cet établissement en 1885 du procédé Steffen pour la séparation des sucres et mélasses.

Face au refus de ses associés belges de fusionner les deux sites sous une même tutelle, François Delori fait un appel de fonds auprès d'Henry Say et acquiert la sucrerie d'Ardres. Il crée le 7 avril 1887 la société Sucrerie d'Ardres, Delori & Cie. dont le siège social est situé à Paris, au 65 rue de la Victoire dans le 9ème arrondissement.

La reprise de l'activité est rendue possible par une politique continue d'investissement que le conseil d'administration conduit sur la base de l'expérience et des compétences d'ingénierie et d'innovation technique de François Delori. Il s'agit de développer et de moderniser les équipements du site pour créer une raffinerie à la pointe qui sache rester compétitive dans un secteur d'activité encore instable. De nouveaux procédés de production sont régulièrement testés et brevetés et le site devient référent en matière d'ingénierie. Pour financer cette politique d'investissement, le capital social de l'entreprise est régulièrement réévalué à la hausse: initialement d'une valeur de 550 000 Frs à la création de la société en 1887, il est porté une première fois à 1 100 000 Frs en 1893 puis réévalué très régulièrement jusqu'à atteindre 2 200 000 Frs en 1894.

L'acquisition progressive
Dans le cadre de son développement à l'international, le conseil d'administration de Sucrerie d'Ardres, Delori & Cie. décide de basculer en Société anonyme au 31 juillet 1895. C'est dans ce contexte qu'Henry Say, déjà à la tête de Henry SAY et Cie., une filiale alors en plein essor des établissements Say, devient actionnaire majoritaire et administrateur de l'entreprise de Pont d'Ardres en compagnie de son bras droit Ernest Cronier et de François Delori. La nouvelle société prend le nom de Société anonyme des sucreries Henry Say.

A cette occasion, le capital de la nouvelle société est porté à 3 300 000 Frs. Celui-ci aura été multiplié par 6 en 8 ans.

En 1898, La société est intégrée à la Société des raffineries et sucreries Say

Le site de production de Pont d'Ardres devient une des nombreuses filiales de la société Henry SAY et Cie.

Henry Say décède le 27 janvier 1899 à l'âge de 49 ans et c'est Ernest Cronier qui prend la présidence de la Société Say, accompagne son développement à l'étranger et entreprend la liquidation de la société Henry SAY et Cie. en procédant au rachat des apports de cette société à la maison-mère pour un montant de 49 500 000 Frs.

Le site de Pont d'Ardres représente à lui seul 20 à 25% de la valeur totale de ces apports.

François Delori décède cinq ans plus tard, en 1904, à l'âge de 64 ans.

La crise du Corner de 1905
Face au scandale du Corner de 1905 sur le sucre égyptien qu'il a provoqué, Ernest Cronier se suicide.
Ce départ et l'ampleur de la catastrophe financière mettent un coup d'arrêt au développement de l'entreprise Say.

La reprise du groupe Say est assurée par un jeune belge installé en Egypte Henri Naus.

La continuité de l'exploitation du site

L'apogée de la production
En 1996, la production du site est de 9000 tonnes de sucre/jour.

La fermeture du site en 2004

Épilogue et anecdotes

Notes et références

Entreprise ayant son siège dans le Pas-de-Calais

Sucrerie d'Ardres


Die pfälzischen C4 Bay 05 waren vierachsige Abteilwagen für Reisezüge. Sie gab es in der Form mit hochgesetztem Bremserhaus oder mit offener Freisitzbremse. Die Gattungsbezeichnung resultiert aus der Übernahme der pfälzischen Wagen im Rahmen der Eingliederung in die Bayerischen Staatseisenbahn 1909.

Geschichte
Mit dem vermehrten Aufkommen der überregionalen Reise- und Schnellzüge im ersten Jahrzehnt nach 1900 mussten sich auch die Pfälzischen Eisenbahnen damit auseinandersetzen, entsprechende Wagentypen für diese Zuggattungen zur Verfügung stellen zu können. Auch der mit den benachbarten Bahnen vereinbarte Wagenausgleich veranlasste die Pfalzbahn dazu, ebenfalls Wagen für den gehobenen Reisezugverkehr zu beschaffen. Für die dritte Klasse wurden daher in den Jahren 1905 und 1906 insgesamt 10 Wagen dieses Typs bei der Waggonbauanstalt Rastatt beschafft. Als privates Unternehmen war die Pfalzbahn auch zu sparsamer Haushaltung gezwungen und so ließ man nur bei der Hälfte der Wagen geschlossene Bremserhäuser bauen. Die übrigen hatten offene Bremsersitze.

Einsatz
Gemäß dem Nummernschema wurde dieser Wagentyp von allen drei Gesellschaften beschafft. Dort kamen sie im Rahmen von Eil- und Schnellzügen auf den wichtigen Strecken dieser Gesellschaften zum Einsatz.

Verbleib
Mit der Eingliederung der Pfalzbahn in die Bayerische Staatsbahn 1909 wurden auch diese Wagen übernommen. 1920 kamen die Wagen dann zur Gruppenverwaltung Bayern der Reichsbahn und wurden der Direktion Ludwigshafen unterstellt. Sie erhielten dort die Gattungskennung C4 Bay 05. Der weitere Weg ist nicht bekannt, da bei der Reichsbahn keine gesonderten Daten für die ehemaligen pfälzischen Wagen geführt wurden. In der vom Reichsbahn-Zentralamt 1930 herausgegebenen Zusammenstellung der Personen-, Gepäck- und Triebwagen wird noch ein Bestand von neun Wagen aufgeführt.

Konstruktive Merkmale

Untergestell
Rahmen: genietete Walzprofile. Die äußeren Längsträger hatten einen U-förmigen Querschnitt. Zur Unterstützung des Wagenkastens aufgrund des großen Drehzapfenabstandes wurde ein Sprengwerk aus Profilen und Säulenständern in der Ebene der äußeren Längsträger eingebaut.

Zugeinrichtung: Schraubenkupplungen, die Zugstange war durchgehend und mittig gefedert.

Stoßeinrichtung: Die ursprünglichen Stangenpuffer wurden später durch Hülsenpuffer ersetzt.

Laufwerk
Als Laufwerk kamen Drehgestelle bayerischer Regelbauart mit kurzem Radstand zur Anwendung. Diese besaßen einen aus Blechen und Winkeln zusammengenieteten Rahmen. Gelagert waren die Achsen in Gleitachslagern. Die Räder hatten Speichenradkörper mit einem Durchmesser von 1.014 mm.
Als Bremsen kamen Druckluftbremsen des Systems Schleifer zum Einsatz. Außerdem gab es noch an einem Wagenende eine Handspindelbremse. Bei Wagen des Typ I befand sich diese in einem hochgesetzten, geschlossenen Bremserhaus, bei Wagen des Typ II war die Freisitzbremse mit einer solchen versehen.

Wagenkasten
Rohbau: Wagenkastengerippe aus Holz, außen mit Blech und innen mit Holz verkleidet. Seitenwände an den Unterseiten leicht eingezogen, Tonnendach. Wagen Typ I mit hochgesetztem Bremserhaus, beidseitig zugänglich, mit flach gewölbtem Dach, Wagen Typ II mit im Wagenkasten integrierter Freisitzbremse. Kein Übergang an den Stirnseiten.

Innenraum: insgesamt zehn Abteile der 3. Klasse. Insgesamt vier Toiletten mit Waschgelegenheiten. Durch seitliche Durchgänge konnte man von jedem Abteil eine der Toiletten erreichen. Der Wagen hatte hölzerne Sitzbänke.

Heizung: Die Fahrzeuge verfügten über eine Dampfheizung.

Lüftung: statische Lüfter auf dem Dach über den Aborten, Kiemenlüfter über den Abteiltüren und den Abortfenstern.

Beleuchtung: Ursprünglich erfolgte die Beleuchtung durch Gas, der Vorratsbehälter hing in Wagenlängsrichtung am Rahmen. Später teilweise elektrische Beleuchtung.

Skizzen, Musterblätter, Fotos

Wagennummern
Die Daten sind dem Wagenpark-Verzeichnis der Kgl.Bayer.Staatseisenbahnen – Pfälzisches Netz, aufgestellt nach Stand vom 31. März 1913 sowie dem Buch von Emil Konrad entnommen.

Anmerkungen

Einzelnachweise

Weblinks
 Digitalisat des Bayerischen Hauptstaatsarchivs, Blatt 43 aus dem Wagenstandsverzeichnis von 1913

Literatur

Reisezugwagen (Bayerische Staatseisenbahnen)
Reisezugwagen (Pfälzische Eisenbahnen)
Schienenfahrzeug (Waggonfabrik Rastatt)

C4 Bay 05


Gütlich ist der Familienname folgender Personen:

 Georg Gütlich (1903–1981), deutscher Schauspieler, Opernsänger, Kabarettist und Synchronsprecher
 Philipp Gütlich (1934–2022), deutscher Chemiker und Hochschullehrer

Gütlich


Lihtenştayn millî futbol takımı, Lihtenştayn'ın uluslararası organizasyonlarda temsil eden futbol takımıdır. Lihtenştayn Futbol Federasyonu tarafından kontrol edilmektedir. Teknik direktörü Reinald Welser'dir. Takımın ilk maçı 1981'de Seul'da Malta ile oynanan ve 1-1 berabere biten gayriresmî maçtır. İlk resmi maçı iki yıl sonra, İsviçre'ye 2-0 yenildikleri maç oldu. Lihtenştayn'ın en farklı galibiyeti, 13 Ekim 2004'te Lüksemburg'u 4-0 yendikleri 2006 FIFA Dünya Kupası eleme maçıdır. Bu maç, ayrıca Lihtenştayn'ın ilk deplasman galibiyeti ve Dünya Kupası elemelerindeki ilk galibiyetiydi. Lihtenştayn, en farklı mağlubiyetini 1996'da, 1998 FIFA Dünya Kupası elemelerinde, Makedonya'ya karşı 11-1'lik sonuçla aldı. Bu sonuç, Makedonya tarihinin de en farklı galibiyetidir.

Takımın eleme maçlarındaki düşük performansı, İngiliz yazar Charlie Connelly'nin takımı 2002 FIFA Dünya Kupası elemelerinde takip etmesine yol açtı. Lihtenştayn'ın sekiz maçı da gol atamadan kaybetmesi ile sonuçlanan bu dönem, "Stamping Grounds: Liechtenstein's Quest for the World Cup" adı altında kitaplaştırıldı.

Dünya Kupası elemelerinde ilk galibiyetini almadan dört gün önce Lihtenştayn, 2006 FIFA Dünya Kupası elemelerinde Portekiz ile 2-2 berabere kalarak manşetlere çıktı. Bu sonuçtan önce Lihtenştayn, bundan önceki 20 Dünya Kupası elemesinin hepsini kaybetmişti. Grubun son maçı olan rövanç maçında ise Benjamin Fischer'ın attığı gol ile devre arasını önde bitirerek bu başarıyı tekrarladılar ancak maçı 2-1 kaybettiler.

Lihtenştayn, UEFA'nın en güçsüz takımı San Marino'ya kaybeden tek millî takımdır. 28 Nisan 2004'te oynanan hazırlık maçını Lihtenştayn, maçı 1-0 kaybetti.

Tarihi

Lihtenştayn, FIFA'nın yeni sayılabilecek üyelerinden biri olup 1996 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerine kadar eleme maçlarına katılmadı. 3 Haziran 1995'te İrlanda ile 0-0 berabere kalarak sürpriz bir sonuç aldı. 14 Ekim 1998'de, 2000 Avrupa Futbol Şampiyonası elemesinde Azerbaycan'ı 2-1 yenerek, ilk galibiyetini aldı.

Lihtenştayn kulüplerinin İsviçre lig sisteminde mücadele etmesi ve başta Mario Frick gibi profesyonel futbolcuların etkisi ile, takımın rekabet gücü arttı. 2004 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde İngiltere'ye iki maçta da sadece 2-0 mağlup oldular. 2006 Dünya Kupası elemelerinde, Lüksemburg'a karşı iki galibiyet, Slovkya ve Portekiz'e karşı birer beraberlik ile 8 puan toplayarak büyük başarı elde ettiler.

2008 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde, Mario Frick'in golü ile Letonya'yı yendiler. Bu maçın sonucunda Letonya teknik direktörü istifa etti. 17 Ekim 2007'de İzlanda'yı 3-0 yenerek, elemelerdeki ikinci galibiyetlerini aldılar. 26 Mart 2008'de, Avrupa'nın bir başka küçük ülkesi Malta'ya 7-1 yenilerek hayal kırıklığı yaşattılar. Bu maç da Malta'nın en farklı galibiyeti oldu.

Lihtenştayn Futbol Federasyonu, UEFA Jübile Ödülleri'nde, son 50 yılın en iyi futbolcusu olarak Rainer Hasler'i ödüllendirdi.

2010 FIFA Dünya Kupası elemelerinde Azerbaycan ile golsüz, Finlandiya ile 1-1 berabere kalarak, iki puanla Grup 4'ün sonuncusu oldu. 2012 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde, Hampden Park'ta Stephen McManus'un 90+7'de attığı golle İskoçya'ya 2-1 yenilip puan alamadılar. Litvanya'yı Philippe Erne ve Michele Polverino'nun golleriyle 2-0 yenerek sürpriz yaptılar. Deplasmanda ise Litvanya ile golsüz berabere kaldılar.

Lihtenştayn'ın bütün ülkelere karşı sonuçları

Turnuva tarihi

FIFA Dünya Kupası tarihi

Avrupa Futbol Şampiyonası tarihi

UEFA Uluslar Ligi tarihi
 Yükseldi   Aynı ligde kaldı   Düştü

Teknik direktörler
  Dietrich Weise (1994-1996)
 Alfred Riedl (1997-1998)
  Ralf Loose (1998-2003)
 Walter Hörmann (2003-2004)
  Martin Andermatt (2004-2006)
  Hans-Peter Zaugg (2006-2012)
 Rene Pauritsch (2012-)

Kadro
Aşağıdaki oyuncular, sırasıyla 22 ve 25 Eylül 2022'de Andorra ve Moldova'ya karşı 2022-23 UEFA Uluslar Ligi maçlarına çağrıldı.

Oyuncu tarihi

En çok forma giyen futbolcular

En golcüler

Kaynakça

Avrupa'da millî futbol takımları
Millî

Lihtenştayn millî futbol takımı


Det Andet slag om Gaza blev udkæmpet mellem 17. og 19. april 1917 efter den egyptiske ekspeditionsstyrkes nederlag i det Første slag om Gaza i marts under felttoget i Sinai og Palæstina i 1. verdenskrig. Gaza blev forsvaret af den stærkt forskansede osmanniske garnison, som var blevet væsentligt forstærket efter det første slag. Den bemandede byens forsvar og en linje af stærke skanser, som strakte sig østpå langs vejen fra Gaza til Beersheba. Forsvarerne blev angrebet af den Østlige styrkes tre infanteridivisioner med støtte fra to beredne divisioner, men forsvarernes styrke, deres forskansninger og artilleristøtten decimerede angriberne.

Som følge af den egyptiske ekspeditionsstyrkes sejre i slaget ved Romani, slaget ved Magdhaba og slaget ved Rafah, som var blevet udkæmpet mellem august 1916 og januar 1917, havde ekspeditionsstyrken trængt den besejrede osmanniske armé østpå. Ekspeditionsstyrken besatte det egyptiske område på Sinaihalvøen, og krydsede grænsen ind i det Osmanniske Riges sydlige Palæstina-region. Resultatet af det første slag om Gaza havde imidlertid været så tæt på et nederlag, som man kunne komme det. I de tre uger mellem de to slag var stillingerne ved Gaza blevet kraftigt forstærket mod et frontalangreb. De stærke stillinger og befæstninger viste sig umulige at indtage under de katastrofale frontangreb, hvor ekspeditionsstyrkens tab i nogle tilfælde overskred 50% uden større gevinster.

Baggrund

En beslutning den 11. januar i krigskabinettet om at skære ned på operationerne i Palæstina blev omgjort den 26. februar på en konference mellem Storbritannien og Frankrig, og den egyptiske ekspeditionsstyrke fik nu til opgave at erobre fæstningen Gaza som det første skridt mod Jerusalem. Gaza var en af de ældste byer i verden og var en af de fem bystater, som ifølge bibelen blev regeret af filistrene, og den havde været omkæmpet mange gange i dens 4.000-årige historie. Egypterne og assyrerne havde angrebet Gaza efterfulgt i 731 f.Kr. af grækerne, med bl.a. Alexander den Store som foretog tre angreb og belejringen af Gaza i 332 f.Kr. Byen blev fuldstændig ødelagt i 96 f.Kr. og genopbygget lidt syd for dens oprindelige placering. Gaza blev erobret af kalif Umar ibn al-Khattab i 635, af Saladin i 1187 og af Napoleon i 1799. I Gaza var der et vigtigt kornlager med en tysk dampmølle, byg, hvede, oliven, vingård, appelsinlunde, træ til brændsel blev dyrket foruden at der var græsning for mange geder. Byg blev eksporteret til England, hvor det blev brygget til øs, og i 1912 importerede de 40.000 indbyggere i Gaza for £10.000 garn fra Manchester. Majs, hirse, bønner og vandmeloner, som alle blev høstet tidligt på efteråret, blev dyrket i det meste af området.

Alle Ørkenkolonnens beredne og infanteridivisioner havde været i kamp under det første slag om Gaza, og især kolonnens 53. division havde været stærkt involveret. Dette konfrontationsslag mellem beredne divisioner fordrede især fart og overraskelse på et tidspunkt, hvor Gaza havde været en udpost med en stor garnison på den yderste flanke af en linje, som strakte sig ind i landet fra Middelhavet.

Mens Ørkenkolonnens Anzac og delvis dannede beredne Imperiedivision hurtigt blev indsat for at afskærme mod, at osmanniske forstærkninger kunne forstærke den osmanniske garnison i Gaza den 26. marts, havde 53. division med støtte af en brigade fra 54. division angrebet de stærke forskansninger syd for byen. Efter at være blevet forstærket med den beredne Anzac-division begyndte et fælles angreb om eftermiddagen hurtigt at vise resultater. Med de fleste mål erobret, satte mørkets frembrud en stopper for kampen, og en tilbagetrækning blev beordret, inden hærlederne var fuldt ud klar over sejren. Det første slag endte i opløsning, da den beredne Anzac-division "vidste, at de var ved at vinde, men så sejren taget fra dem med ordren om at trække sig tilbage." Dette nederlag indtraf på et tidspunkt, hvor moralen i det Britiske Imperium i forvejen var lav på grund af de fortsatte nederlag på Vestfronten. General Sir Archibald Murray, som var chef for det egyptiske ekspeditionskorps, rapporterede om slaget ved Gaza til krigsministeriet i yderst optimistiske toner, så hans rygte afhang som følge heraf af en afgørende sejr i det andet forsøg. Lederen af Østlige Styrke, generalløjtnant Charles Macpherson Dobell, antydede også en væsentlig sejr, og Murray fik ordre til at rykke videre og erobre Jerusalem. Briterne var ikke i en position, hvor de kunne angribe Jerusalem, da de først skulle bryde igennem det osmanniske forsvar ved Gaza. Den australske officielle historie beskrev det første slag om Gaza ganske anderledes. "I sig selv var kampen et alvorligt slag mod den britiske armé, da den påvirkede tropperne på begge sider i en grad, som var helt ude af proportion med de tab, som var lidt, eller til negative sejr som osmannerne havde opnået. Der var ikke en eneste menig i den britiske hær, eller rytter i de beredne brigader, som ikke mente, at nederlaget skyldtes, at stabene havde kludret, og intet andet."

Forberedelserne for at nyt angreb omfattede forlængelsen af jernbanen til Deir el Belah, hovedkvarteret for Østlige styrke, så det blev muligt at indsætte "alle til rådighed stående tropper" i angrebet. Der blev bygget vandreservoirer, som kunne rumme 300 m³ i Wadi Ghuzzee og lagre af ammunition og forsyninger blev etableret i nærheden. Vejret var "rimeligt køligt" og sundhedstilstanden blandt tropperne "var god". Moralen havde "forbedret sig oven på skuffelsen ved det første slag, hvor sejren havde været så nær."

Indtil den 4. april havde Østlige styrke været ansvarlig for den sydlige sektor af forsvaret af Suez-kanalen, 240 km borte. Denne opgave blev overdraget til den egyptiske ekspeditionsstyrke, hvilket lettede Dobells arbejde.

Reorganisering af Ørkenkolonnen
Mellem det første og andet slag om Gaza blev Ørkenkolonnen under generalløjtnant Philip Chetwode reorganiseret, så det udelukkende kom til at bestå af beredne enheder. Det drejede sig om den beredne Anzac-division under generalmajor Harry Chauvel og den beredne Imperiedivision under generalmajor Henry Hodgson, hver med fire brigader. Ørkenkolonnen skulle dække infanteriets højre flanke og angribe osmanniske styrker langs vejen mellem Gaza og Beersheba så langt som til Hareira. 1. og 4. lette beredne brigade fik ordre til at slutte sig til deres divisioner, så de blev på 4 brigader hver. Den beredne Anzac-division bestod af 1. og 2. lette beredne brigade, den newzealandske beredne riffelbrigade og 22. beredne brigade. Den beredne imperiedivision bestod af 3. og den nye 4. lette beredne brigade sammen med 5. og 6. beredne brigade. 4. lette beredne brigade ankom til Khan Yunus den 11. april, og efter at have læsset bagagen af, var den klar til at rykke frem den 14. april. Den medbragte seks sække med nødrationer pr. eskadronen foruden tre dages rationer og 5,5 kg korn på hver hest.

Rekognosceringer
Den 1. april blev der gennemført en rekognoscering øst for Wadi Ghuzze mellem Wadi esh Sheria og havet af en betaljon fra hver af de infanteridivisioner 52., 53. og 54. Den næste dag rykkede 1.000 mand osmannisk infanteri over på den højre bred af Wadi Ghuzze. Begge sider gennemførte patruljering dag og nat. 10. lette beredne regiments spejdere anførte en rekognoscering fra 3. lette beredne brigade øst for Wadi el Ghuzze, mens osmannisk artilleri var meget aktivt under en træfning med en osmannisk kavaleripatrulje nogle kilometer foran ekspeditionsstyrkens frontlinje.

Joseph W. McPherson, en officer i det egyptiske kameltransportkorps, blev inviteret til at ledsage to kammerater fra ingeniørtropperne på en rekognoscering om eftermiddagen langfredag den 6. april 1917. "Vi så grupper af tyrker og kortlagde nye skyttegrave, de havde lavet, vi blev beskudt af snigskytter ved et tilfælde, og måtte tilbagelægge et godt stykke vej på maven."

Krig i luften
Begge sider gennemførte luftrekognoscering. Luftfotografier muliggjorde fremstilling af et nyt delvis kontorkort i skala 1:40.000, der kunne trykkes inden det andet slag om Gaza. Begge sider var imidlertid ivrige efter at følge med i modstandernes forberedelser, og luften blev et omstridt område. Nyligt ankomne tyske fly angreb den egyptiske ekspeditionsstyrkes observationsfly i en række luftdueller, som dog ikke fik en klar vinder. Den 6. april nærmede fem tyske fly sig Rafah, hvor de blev opfanget af to AFC Martinsyde-fly. Et af dem blev tvunget til at lande og blev ødelagt på jorden, mens det andet hentede forstærkninger. Tre Martinsyde-fly ankom for at angribe den tyske formation. Luftbombardement var også ihærdigt gennemført af begge sider, og mens denne kamp i luften fandt sted, bombarderede fjendtlige fly Bir el Mazar. Den 7. april i et fælles angreb mellem fire australske fly og adskillige fra 14. eskadrille blev der kastet bomber med Gaza og lufthavnen i Ramle, hvor to hangarer blev ramt. På hospitalet i al-Arish beskrev dr. Duguid den stærkt månebelyste nat 8. april 1917, "... nu stigen den til himmels. 22:30. Det er klart som om dagen, og der er en tydelig skygge i sandet. Jeg hører, at vi forventer et luftangreb snart. Regimenterne graver tilflugtshuller overalt."

Rafah blev bombet to gange den 12. april af tre tyske fly, hvorefter 17 fly fra ekspeditionsstyrkens eskadriller bombede osmanniske stillinger langs Beersheba-linjen og nedkastede 1.000 pund bomber på både Huj og Kh. el Bir. Gengældelsesangreb fulgte i hurtig følge inden middag og fortsatte i løbet af de følgende tre dage, ledsaget af kraftig artilleribeskydning fra begge sider.

Optakt

I løbet af de tre uger mellem de første to slag om Gaza blev byen hurtigt omdannet til det stærkeste punkt i en række stærkt befæstede stillinger, som strakte sig til Hareira 19 km øst for Gaza, og sydøst mod Beersheba. De forøgede bredden og dybden af deres frontlinjer og udviklede gensidigt støttende stillinger i ideelt forsvarsterræn. Bygningen af disse stillinger ændrede karakteren af angreb til et frontalt angreb med infanteri over åbent land med de beredne tropper som støtte.

Forsvarende styrke
Efter det første slag blev forsvaret forstærket med yderligere to regimenter af 53. division, fire artilleribatterier og noget kavaleri.

Styrken som forsvarede byen Gaza og den vestlige kystsektor bestod af:
3. infanteridivision
31. infanteriregiment (to bataljoner og maskingeværer)
32. infanteriregiment (to bataljoner og maskingeværer)
To maskingevær kompagnier
Fire batterier feltartilleri
Østrigske bjerghaubits batterier
En 15 cm haubits batteri
Et regiment fra 16. infanteridivision

Gruppe Tiller, i alt 7 infanteribataljoner
79. infanteriregiment
2. bataljon af 81. infanteriregiment
125. infanteriregiment
En eskadron kavaleri
Et kompagni kameltropper
12 tunge bjerghaubits i to østrigske batterier
To lange kanoner i det tyske 10-cm batteri fra Pasha I
To osmanniske feltartilleri batterier.

Ved Hareira
Et regiment fra 16. infanteridivision

Ved Tel esh Sheria (styrkens hovedkvarter)
16. infanteridivision og et regiment enten 47. eller 48. infanteriregiment
3. kavaleridivisions 1.500 sværd

Ved Kh Sihan
53. division
To bataljoner af 79. regiment (16. infanteridivision)
Fire batterier
Noget kavaleri

Ved Beersheba
To bataljoner af 79. regiment (16. infanteridivision)
Et artilleribatteri

De blev støttet af 7. og 54. infanteridivision fra 20. korps og 3.000 mand forstærkninger fra 23. og 24. division af 12. korps.

Briterne vurderede, at der var 21.000 osmanniske forsvarere ved Gaza og Tel esh Sheria, 4.500 ved Kh. Sihan og yderligere 2.000 ved Atawineh. Andre britiske estimater lyder på 25.000 tyske og osmanniske tropper i området med 8.500 i Gaza, 4.500 øst for Gaza, 2.000 i Atawineh-skansen og 6.000 ved Hareira og Tel el Sharia omkring halvvejs mellem Gaza og Beersheba. Den officielle britiske historiker skriver, at der "var 18.000 rifler ved fronten" under dette andet slag, inklusiv styrken i Beershaba. Mandskabsstyrken i den forsvarende styrke var 48.845, heriblandt 18.185 bevæbnet med rifler, 86 bevæbnet med maskingeværer. Selv om de havde i alt 101 stykker artilleri, var kun 68 i aktion under slaget, 12 af disse havde en kaliber større end feltartilleri. Krigsministeriet mente, at der kunne være 30.000 osmanniske tropper i det sydlige Palæstina og at Gaza–Beersheba linjen blev forsvaret af omkring 18.000 mand.

Den 10. april forstod Dobell, at Gaza blev forsvaret af tre regimenter, og at der var to regimenter øst for byen, to ved Hareira, og et i såvel Tel esh Sheria som ved Huj, med mulighed for gensidig støtte. Lige inden angrebet stod det klart, at en osmanniske styrke på 21.000 holdt området mellem Tel esh Sheria og Gaza, inklusiv 8.500 ved Gaza, 4.000 ved Kh el Bir og 2.000 ved Atawineh. Den 15. april 1917 blev den osmanniske styrke vurderet til omkring 1.500-2.000 kavaleri, 60-70 kanoner og 20.000-25.000 infanteri, som holdt linjen Sheria, Hareira til Gaza med en lille reserve nær Akra.

Forsvarsstillinger
Den osmanniske styrke forsvarede 16–19 km stillinger med skjulte og indskudte kanoner. Stillingerne, som blev holdt af Friedrich Freiherr Kress von Kressensteins styrker begyndte yderst til højre ved Middelhavetskyst, som var stærkt befæstet. Derefter kom Gaza og landet øst for byen, som blev domineret af pigtrådsklædte skyttegrave på stigende terræn, mens linjen mod Beersheba var knap så stærkt befæstet. De tyske og osmanniske styrkers velforberedte stillinger lagde vægt på "fordelene ved forsvar af områder frem for linjeforsvar, i det mindste om dagen og i klart vejr." De velplacerede skanser, som dækkede brede strækninger, gav gensidig støtte og muliggjorde at man kunne placere store reserver udenfor farezonen, og benytte dem til at gennemføre modangreb. Stillingerne ved Atawineh, Sausage Ridge, Hareira og Teiaha støttede hinanden mens de havde overblik over en næsten flad slette, hvilket gjorde ethvert angreb på dem næsten umuligt.

Angribende styrke
Murray beordrede Dobell til at angribe Gaza med tre divisioner. Det var 52. infanteridivision under generalmajor W. E. B. Smith, 53. infanteridivision under brigadegeneral S. F. Mott (som havde afløst generalmajor A. G. Dallas, som havde taget sin afsked på grund af dårligt helbred efter det første slag) og 54. infanteridivision under generalmajor S. W. Hare. 52. division havde ikke været involveret i kampe siden slaget ved Romani 8 måneder tidligere, mens 53. division og i mindre grad 54. division begge havde været involveret i det første slag. Disse to divisioner havde været næsten oppe på fuld styrke inden slaget, men manglede nu i gennemsnit 1.500. De næsten 4.000, som det første slag havde kostet i tab, blev båret "næsten udelukkende af 53. division", selv om 161. brigade (54. division) også havde lidt "særligt store tab", og den blev i divisionens reserve under det andet slag. Det vides ikke, hvilke forstærkninger 53. division havde modtaget i tiden mellem de to slag. 74. Yeomanry division, som hastigt var blevet formeret af 18 afsiddede yeomanry regimenter, var nu fuldtallig, bortset fra artilleri og et enkelt feltkompagni. Divisionen ankom, og den 7. april overtog den forpostlinjen langs Wadi Ghuzzee fra 54. division. Infanteriet ville blive støttet af Ørkenkolonnens to beredne divisioner, som hver bestod af fire brigader.

Artilleri
Østlige styrke havde 170 kanoner, hvoraf 16 var af middel eller svær kaliber. Da jernbanebyggeriet nåede til Deir el Belah den 5. april, kunne der bringes mere middelsvært artilleri frem. Dette omfattede alle 12 60-punds kanoner, 201. belejringsbatteris to 8-tommers og to 6-tommers haubitser og 3. brigade af 54. divisions feltartilleri. Dette udgjorde alt det artilleri, som kom til mellem det første og andet slag. Den 18. april var alle tunge kanoner blevet indskudt ved hjælp af fly, som fløj frem og tilbage over frontlinjen og markede hvert nedslag.

Kampvogne og gasgranater
En afdeling med 8 tunge Mark I-kampvogne fra tankkorpset nåede fronten. Kampvogne havde været indsat i Frankrig siden september 1916, og Palæstina blev det eneste andet sted, hvor de blev indsat under krigen. "De forekom at give dem bedste chance for et vellykket frontalt angreb." Lyden-Bell rapporterede til krigsministeriet, at de ville skræmme livet ud af forsvarerne. Højtstående officerer indsatte dem tilsyneladende af den grund i par, som var langt adskilt.

Kampvognene, som ankom til Palæstina i januar 1917, havde været brugt til oplæring og var ikke af nyeste model, men under et prøveangreb havde de vist sig velegnede under de sandede forhold. "Selv om sandet var temmelig tungt, påvirkede det dem ikke det mindste. De tøffede afsted på bedste vis". De fungerede godt i sand, så længe bælterne ikke var smurt, hvilket var normal praksis. Kampvogne War Baby var udstyret med 105 hk motor. Det havde en revolver (?), skydeskår, periskop, dynamoer og differentiale og var bevæbnet med fire Hotchkiss maskingeværer og to hjælpekanoner. Denne kampvogn var bemandet med en officer, som sad ved siden af chaufføren, fire skytter på cykelsadler og 2 smørere.

Kampvognene skulle indsættes langs fronten og rykke frem over åbent terræn, hvor de kunne give ly til infanteriet, som fulgte bag dem, men da kampvognene blev mål, gik det også ud over infanteriet, og kun to kampvogne nåede frem til deres mål.

En sending på 4.000 4,5 tommes gasgranater blev modtaget af det egyptiske ekspeditionskorps. Det var de første gasgranater, som blev anvendt under felttoget i Palæstina.

Luftstøtte
I alt 25 fly var til rådighed i 5. luftstyrke, herunder 17 B.E.2 og otte Martinsyde som, selv om de var de bedste jagere til rådighed, havde en tendens til at blive for varme. På dette tidspunkt var 5. luftstyrke, med no. 14. eskadrille med sin "A" Flight og No. 67 eskadrille A.F.C. alle stationeret ved Rafah. No. 14 eskadrilles "B" Flight og fremskudte hovedkvarter lå ved Deir el Belah, mens "X" Aircraft Park lå på den anden side Suez-kanalen ved Abbassia med den fremskudte Aircraft Park ved kanalen i Qantara.

I de tre dage, det andet slag ved Gaza varede, fløj ekspeditionsstyrkens fly 38 missioner og angreb 63 mål. De lokaliserede 27 batterier, trods at det var vanskeligt at identificere mål gennem røg og støv fra bombardementet og fra at blive angrebet af fjendtlige fly. Trods det blev der registreret 128 træffere af artilleriet, og tre kanoner blev ødelagt, mens tysk og osmannisk antiluftskyts artilleri kostede tre piloter livet og tabet af to fly.

Medicinsk støtte
Alle kamelerne i de beredne feltambulancer blev ved Dier el Belah under slaget undtagen en lille andel, som blev flyttet frem, men ambulancefolk og transportkøretøjer blev ved Deir el Belah under kampene. Mens angrebene blev sat ind over åbent terræn uden dækning, måtte mange sårede indsamles, mens de tydeligt kunne ses af fjenden. Evakueringer af Ørkenkolonnen blev udført med 36 Ford ambulancevogne, seks fra hver division med en konvoj på 24, som opererede mellem divisionernes modtagestationer ved Tel el Jenimi og 53. britiske Casualty Clearing Station ved Deir el Belah. Herpå blev de transporteret tilbage til No. 2 Australian Stationary Hospital ved al-Arish på jernbanen, inden de fortsatte deres rejse tilbage til Qantara.

Dobells plan
Dobell og Murray diskuterede fordelene ved et angreb i flanken mod Gaza fra øst i stedet for et frontalangreb, men manglen på vand i området mod Beersheba betød, at det var uden for ekspeditionsstyrkens muligheder i april 1917. Dobell planlagde derfor et direkte frontalangreb mod de velforberedte osmanniske forsvarsstillnger. Han ville bruge alle disponible styrker til at "knuse" hovedstillingerne i Gazas forsvar, mens Ørkenkolonnen rykkede frem på højre flanke som forberedelse til en forfølgelse.

Angrebet skulle gennemføres i to trin. Først skulle 52. og 54. division angribe og tage Sheikh Abbas og foretage en generel fremrykning 3–5 km hinsides Wady Ghuzzee for at placere infanteriet i stilling til at kunne gennemføre hovedangrebet på Gaza. Disse to divisioner med 74. Yeomanry-division i reserve skulle rykke øst for Es Sire Ridge med 53. division på en front mellem Rafah-Gaza-vejen og middelhavskysten. De skulle efterfølgende befæste deres nye fremskudte linje med skyttegrave og pigtråd, som skulle strække sig fra Tel el Ujul ved kysten til Es Sir Ridge langs Manusra-højderyggen til Sheikh Abbas, hvor en infanteribrigade skulle styrke stillingerne. Dette angreb blev dækket af Ørkenkolonnen, som opererede mod øst og sydøst for at bremse forstærkninger fra at ankomme fra Hareira og Tel esh Sheria og forstærke Gaza.

Så snart forberedelserne var færdige og med mindst en klar dag mellem de to trin, skulle 52., 53. og 54. division med støtte fra kamelbrigade indlede hovedangrebet på Gaza fra syd, sydvest og sydøst. 74. Yeomanry-division skulle danne reserve, mens deres højre flanke blev beskyttet af Ørkenkolonnen. Kolonnen skulle "beskytte til højre for infanteriet mod en fjendtlig fremrykning i og forbi skyttegravene ved Atawineh og Hareira på Gaza til Beersheba-vejen." De havde også ordre til at udnytte et infanterigennembrud og angribe Hareira på den yderste højrefløj, og de medbragte rationer for den næste dag sammen med en dåseration.

"Nogle underordnede ledere" foreslog et koncentreret infanteriangreb i dybden på kystsiden af Gaza, der "gav langt mere favorable muligheder" for et infanteriangreb. Nogle infanteridivisioners chefer anså artilleriet for utilstrækkeligt til bredden af det planlagte angreb. De mente, at et mere smalt, fokuseret angreb ville gøre bedre brug af det forhåndenværende artilleri. Chetwode og Chauvel, "de to mest erfarne generaler i styrken", betragtede udvidelsen af de osmanniske stillinger ved Gaza med "bange anelser." De havde set de osmanniske forsvareres styrke og beslutsomhed i befæstede stillinger i slaget ved Magdhaba og slaget ved Rafah.

Efter at have fået friske oplysninger om de osmanniske styrkers placering den 10. april, modificerede Dobell sin plan til at indeholde en mere fleksibel tilgang. Mens første trin forblev uændret, ville han måske under det andet trin i slaget angribe direkte ved at svinge sin linje en smule mod nordøst, med kun en division til at angribe Gaza for at skabe et hul til Ørkenkolonnen, afhængig af om de fjendtlige stillinger ved Atawineh blev forstærket med enheder fra styrken i Hareira. Eller han kunne sende hovedparten af sin styrke til kystsiden af Gaza og sætte et angreb ind der.

16. april
På dette tidspunkt havde Murray flyttet ekspeditionsstyrkens hovedkvarter i en jernbanevogn fra al-Arish til Khan Yunis og var i telefonforbindelse med Dobell i Østlige styrke kamphovedkvarter ved Deir el Belah, otte km syd for Wadi Ghuzzee. I mellemtiden flyttede Chetwode sit hovedkvarter for Ørkenkolonnen fra tæt ved In Seirat til Tel el Jemmi.

Lige efter kl. 19 marcherede infanteridivisionerne af sted til overgangene over Wadi Ghuzzee, men den beredne Anzac division forlod Deir el Belah kl. 18.30 med den newzealandske beredne brigade til at lede den natlige march. Kl. 4.30 den 17. april førte Canterbury Mounted Rifles Regiment an over Wadi Ghuzzee ved Shellal-vadestedet, efterfulgt af resten af den beredne Anzac-division. Den beredne Imperium-division lukkede sit hovedkvarter ved Deir el Belah og genåbnede det ved Tel el Jemmi. Kl. 15.45 forlod 3. lette beredne brigade Goz el Taire for at udsætte en forpostlinje ved Jemmi, mens 4. lette beredne og 5. og 6. beredne brigader var i bivuakområdet kl. 22. 5. beredne brigade rykkede ud kl. 1.30 den 17. april med ordre om at indtage Kh Erk.

Slaget

17. og 18. april

Det andet slag om Gaza begyndte den 17. april og varede i tre dage. En styrke med betegnelsen "Eastern Attack" under ledelse af E. B. Smith og bestående af 52. og 54. division skulle erobre en linje fra Sheikh Abbas, gennem Mansura til Kurd Hill på Es Sire højderyggen så hurtigt som muligt og forskanse deres nye stillinger. Under angrebet var 54. division indsat på højre og 52. division på venstre side, mens 53. division rykkede over Wadi Ghuzzee, vest for Rafah-Gaza vejen til Tel el Ujul, for at etablere en forpostlinje i sandklitterne og dække 52. divisions venstre flanke, mens 74. division blev holdt i reserve.

To kampvogne, som var tilknyttet 163. brigade i 54. division indledte deres fremrykning fra Dumb-bell Hill kl. 4.30, men den forreste kampvogne blev sat ud af spillet efter at være blevet ramt af tre granater. Angrebet på Sheikh Abbas lykkedes kl. 7 og da området var blevet besat begyndte arbejdet med at befæste området og grave skyttegrave. 52. divisions fremrykning stødte på mere modstand, men efter at dens 157. brigade erobrede en osmannisk forpost ved El Burjabye, kunne de besætte Mansura højderyggen. Her blev dens fremrykning bragt til standsning da de blev mål for osmannisk artilleri, som skød fra Ali Muntar. Trods det blev den erobrede stilling konsolideret. I løbet af dagen blev der konstrueret en befæstet linje fra Sheikh Ailin til Sheikh Abbas omkring 5 km fra Gaza. Med erobrignen af Mansura højderyggen var der etableret en linje herfra til havet omkring 3 km fra Wadi Ghuzzeh.

Ved daggry kørte kampvogne rundt om Mansura højderyggen for at nedkæmpe tilbageværende osmanniske poster, men terrænet var uegnet og de blev stoppet af osmannisk artilleri. "Eastern Attack" havde tab på 300, men indtil nu havde alle de erobrede stillinger været bemandet med osmanniske forposter.

Ørkenkolonnens rolle i løbet af dagen var at beskytte den højre flanke af 87. division og "gøre udfald mod Hareira." 5. beredne brigade fra den beredne imperiedivision krydsede Wadi Ghazze kl. 2.30 og rykkede op ad Wadi esh Sheria for at besætte Kh. Erk 5 km syd-sydvest for Hareira ved daggry. En patrulje fra 1/1. Worcestershire Yeomanry (5. beredne brigade) afbrød telegraflinjen mellem Hairpin og Hareira skanserne, fjernede 100 meter tråd og isolatorerne. I mellemtiden drev den beredne newzealandske riffelbrigade (beredne Anzac division) en osmanniske forpost bort under deres fremrykning mod Hareira. Den beredne Anzac division, "holdt øje med landet mod sydøst", i løbet af dagen blev de hyppigt bombarderet. Feltambulancer i bagområdet blev også bombarderet. Den beredne imperiedivision blev ved Ørkenkolonnens hovedkvarter ved Tel el Jemmi. Fra middag holdt newzealænderne en linje nær Im Siri på vejen mellem Shellal og Beersheba, hvorfra de så en hel del bevægelser omkring Tel esh Sheria og jernbaneviadukten ved Irgeig. Ved aftenstid holdt 22. beredne brigade fortsat forpostlinjen, mens resten af den beredne Anzac division trak sig tilbage til Shellal for at vande heste.

Den følgende dag, den 18. april mens infanteriet konsoliderede deres stillinger og forberedte sig på kamp, og et bombardement fra ekspeditionsstyrken af fjendtlige stillinger fra land og sø blev gengældt. Under denne artilleriduel, ledte kanonerne efter det osmanniske artilleris positioner og beskød samtidig stillngerne ved Gaza og Hareira. Også i løbet af dagen blev infanteriet forstærket af den beredne imperiedivision og kamelbrigaden. Højre fløj blev fortsat dækket af den beredne Anzac division, som gentog sine bevægelser fra den foregående dag for at dække højre flanke af de nye infanteripositioner, da de blev genstand for hyppigt bombardement, hvilket afstedkom svære tab. Forsyninger af ammunition og vand blev bragt frem til dem over Wadi Ghuzzee.

19 April

Efter at den første fase af Dobells planer var forløbet vellykket, besluttede han ikke at forsøge et angreb i flanken fra Atawineh eller Hareira mod Gaza, men vende tilbage til sin oprindelige plan og indlede en række angreb mens Ørkenkolonnen holdt forsvarerne fast i deres stillinger på højre side. 53. division, Østlige styrke og Ørkenkolonnen skulle angribe de 16–19 km osmanniske skyttegrave, som var stærkt støttet af velskjulte og indskudte kanoner.

"Eastern Attack"s to infanteri divisioner skulle foretage hovedangrebene på strækningen mellem Mansura og Sheikh Abbas, derpå dreje til venstre og erobre Ali Muntar inden de rykkede ind i Gaza by. Dette angreb ville følge den rute som blev taget af den beredne Anzac division under det første slag, til Kh. el Bir og Kh Sihan hvor et hul ville blive skabt for enheder fra Ørkenkolonnen at ride igennem. Placeringerne vist på kortene viser ikke nogen disponible beredne enheder. Mens dette angreb blev udført på den østlige side af Gaza skulle 53. division på den vestlige side erobre kyststillingerne i sandklitterne. Fem kampvogne blev knyttet til "Eastern Force" og to til 53. division, mens 74. division skulle forblive i reserve. Den beredne Anzac division skulle forlænge linjen østpå fra den beredne imperiedivision som forberedelse til et angreb på Atawineh skansen, hvilket efterlod 22. beredne brigade til at forsvare vadestedet ved Shellal.

Bombardement
Slaget begyndte kl. 5.30 med et to-timers artilleribombardement under hvilket det franske kystbevogtningsskib Requin, beskyttet af en skærm af driftere og trawlere og eskorteret af to franske destroyere skød mod Ali Muntar. Franske skibe blev involveret efter operationen bevægede sig ud af den britiske flådezone, som sluttede ved al-Arish. En monitor skød mod Warren på den vestlige side af højderyggen og en anden skød mod labyrinten. Efter kl. 7.30 flyttede skibene deres beskydning til nord og nordvest for Gaza og nord og nordøst for Ali Muntar for undgå at skyde på infanteriet. Skibene blev mål for en tysk undervandsbåd om eftermiddagen og den afskød en torpedo mod Requin', som var tæt på at ramme.

Østlige styrkes tunge artilleri beskød de fjendtlige artilleribatterier og stærke forsvarsstillinger, som bremsede infanteriangrebet. I de første 40 minutter skød felt haubitserne gasgranater mod fjendtlige batteristillinger og mod skovområdet sydvest for Ali Muntar. Herefter fortsatte de deres bombardement med at skyde højeksplosive granater i resten af de to timer. 15. tunge batteri beskød artilleristillinger og skyttegrave nær Kh el Bir, 10. tunge batteri beskød højderyggen øst for Gaza til Fryer Hill, 91. tunge batter beskød El Arish skansen, Magdhaba skyttegraven og fjendtlige batterier vest for Gaza, mens 6-tommer haubitserne i 201. belejringsbatteri beskød Outpost Hill og Middlesex Hill på Es Sire højderyggen. 8-tommer haubitserne skød mod Green Hill og de sydlige stillinger i Gaza. Disse kanoner havde 500 granater pr. 60-punds og 6-tommers haubits, 400 granater pr. 8-tommers haubits, 600 granater pr. 4,5-tommes haubits og 600 granater pr. 18-punds. Divisionscheferne styrede brugen af deres divisionsartilleri, bortset fra tre brigader 18-punds.
 263. brigade fra 52. division var tilknyttet 54. division indtil kl. 7.30 hvor den blev overført til 74. division med den opgave at forsvare Sheikh Abbas højderyggen.
 267. brigade fra 53. division blev stilknyttet 52. division indtil kl. 7.30 hvor den blev givet tilbage til 53. division.
 272. brigade fra 54. division blev tilknyttet Østlige styrkes artilleri indtil kl. 18.30 den 18. april hvor den blev underlagt 74. division.

De til rådighed stående kanoner var blevet placeret med en kanon for hver 90 meter, sammenlignet med en kanon for hver 11 meter på Vestfronten under slaget ved Arras (1917) i april. Der var ikke kanoner nok til at dække den 13,5 km lange front. De lette feltkanoner kunne ikke levere en tilstrækkelig tæt beskydning, og den tynde spærreild blev ikke effektivt styrket af skibskanonerne. Det stod hurtigt klart, at beskydningen fra krigsskibe, tungt artilleri, felthaubitser, inklusiv gasgranaterne, ikke havde stoppet forsvarernes artilleri. Ti minutter inden infanteriangrebet begyndte 18-punds kanonerne deres dækningsild.

Infanteriangreb

På den vestlige side af Gaza i kystsektoren skulle 53. division angribe fra deres stilling over Wadi Ghuzze ved Tel el Ujul og erobre Samson højderyggen en stor sandklit halvvejs mellem Wadi Ghuzzee og Gaza. Derpå skulle de rykke frem og erobre de vestlige osmanniske stillinger mellem Gaza og Middelhavet. I mellemtiden, på den østlige side af Gaza, skulle Eastern Attack's 52. division på venstre side angribe Ali Muntar, herunder labyrinten og Green Hill. På højre side skulle 54. division, med kamelbrigaden tilknyttet for at gøre infanteriangrebet bredere, rykke nordpå fra Sheikh Abbas mod Kh Sihan og Kh. el Bir.

Angreb ved kysten - 53. division
Brigadegeneral S. F. Motts 53. division begyndte deres fremrykning fra Tel el Ujul mellem Middelhavskysten og Rafah til Gaza vejen kl. 7.15 i forlænget orden, og begyndte at bevæge sig over sandbakkerne 15 minutter inden 52. division begyndte at rykke frem til højre for dem. Den 159. brigade til venstre skulle erobre Sheikh Ajlin ved stranden, mens 160. brigade til højre skulle erobre Samson-højderyggen, hver støttet af en kampvogn. De skulle efterfølgende skabe kontakt til 52. division på Ali Muntar med henblik på at indlede et fælles angreb fra Zowaiid-skyttegraven i vest til Romani skyttegraven på Rafah til Gaza vejen.

159. brigade på venstre fløj rykkede ganske godt frem, indtil den nåede omkring 750 meter fra Sheikh Ajlin, hvor den ifølge ordrerne skulle afvente erobringen af Samson højderyggen, for ikke at blotte sin højre flanke. Til højre for dem forsinkede maskingeværskydning fra skove 160. brigades angreb på Samson højderyggen, som først blev erobret kl. 13. Dette skovområde sydvest for Ali Muntar i nærheden af Romani skyttegraven og Outpost Hill, havde været mål for gasgranater under artilleribombardementet. Trods svære tab blev Samson højderyggen erobret med et bajonetangreb, men de fleste officerer og underofficerer blev dræbt eller såret. Da Samson højderyggen var blevet erobret havde en sekondløjtnant kommandoen over en hel bataljon. De tog også 39 fanger. Efterfølgende erobrede 159. brigade Sheikh Ajlin ved kysten uden besvær, mens et modangreb på Samson højderyggen mod 160. brigade mislykkedes. Divisionen mistede 600, de fleste af dem under kampene om Samson højderyggen, men kunne ikke rykke videre frem indtil 52. division kom frem og beskyttede deres højre fløj. Den officielle britiske historiker var kritisk overfor denne division: "Det lader til at mændene i 53. division stadig mærkede effekten af deres tab, skuffelser og træthed fra slaget som blev udkæmpet tre uger tidligere, for deres fremrykning, selv indtil Samson højderyggem havde været meget langsommere end de andre to divisioners."

Østlige angreb - 52. division
I venstre side af det østlige angreb og i forlængelse af linjen fra 53. division skulle den forreste brogade af 52. division - 155. brigade begynde deres angreb ved at trænge frem langs Es Sire højderyggen med 165. brigade i echelon med 156. brigade bagved til højre. Efter at have taget højderyggen skulle 155. brigade svinge til højre for at foretage et fælles angreb med 156. brigade mod Green Hill og Ali Muntar, mens deres 157. brigade blev i østlige angrebs reserve.

Østlige angrebs fremrykning fra deres positioner ved El Burjabye, Mansura højderyggen og Sheikh Abbas begyndte kl. 7.30 femten minutter efter 53. divisions angreb. 155. brigade rykkede frem langs toppen af Es Sire højderyggen med dybe kløfter på begge sider. 5. bataljon af King's Own Scottish Borderers til venstre var flankebeskyttelse mod skovområdet på den vestlige skråning af højderyggen, som havde været mål for gasgranater under artilleribombardementet med 4. bataljon af Scots Fusiliers på deres højre side. 4. bataljon af King's Own Scottish Borderers støttede dem. Da de forreste tropper og kampvognen nåede kløfterne mellem Queens Hill og Lees Hill på Es Sire Ridge tippede kampvognens forende ned i en kløft. Den anden kampvogn overtog imidlertid dens plads kl. 8.15 og Lees Hill blev besat.

Efter at have sikret sig Es Sire højderyggen kom 155. brigades angreb mod Outpost Hill under beskydning fra artilleri og maskingeværer foran den og fra dens venstre flanke i retning fra Romani skyttegraven og labyrinten. Indtil 53. division erobrede Samson højderyggen kl. 13 var 155. brigade på venstre flanke af 52. division udsat for kraftig beskydning fra rifler og maskingeværer. 5. bataljon af King's Own Scottish Borderers, som fulgte efter den resterende kampvogn, fortsatte angrebet mens de drejede en smule mod venstre for at angribe og besætte den osmanniske lynette stilling på Outpost Hill kl. 10. I mellemtiden led 4. bataljon af Royal Scots Fusiliers meget svære tab mens det angreb Middlesex Hill mod nordøst og blev stoppet under 275 meter fra deres mål.

På dette tidspunkt var manglen på artillerigranater begyndt at påvirke angrebet. Havde Middlesex Hill, Green Hill og Ali Muntar, som alle lå indenfor et relativt lille område, blevet kraftigt bombarderet havde 52. divisions 3. brigade kunnet dominere Gaza. I stedet fortsatte fjendtlig ild fra skoven med at ramme 155. brigade og en time efter at have erobret Outpost Hill var 5. bataljon af King's Own Scottish Borderers tvunget til at trække sig tilbage efter at have været udsat for et kraftigt modangreb. Efter nærkampe blev Outpost Hill generobret af 4. bataljon af King's Own Scottish Borderers, forstærket med 5. bataljon af King's Own Scottish Borderers og 5. bataljon af Royal Scots Fusiliers. Denne lynette fortsatte med at blive holdt af 155. brigaden om eftermiddagen trods fortsatte modangreb. Efter at alle ledende officerer var blevet dræbt eller såret og 70 overlevende blev trukket tilbage minutter inden 7. bataljon af Highland Light Infantry (157. brigade) ankom under kraftig osmannisk artilleribeskydning fra Østlige styrkes reserve for at forstærke dem. Bataljonen fra 157. brigade blev tvunget til at grave sig ned lige syd for Outpost Hill.

Angrebet fra 156. brigade blev holdt tilbage indtil kl. 10 indtil højre side af 155. brigade genoptog deres fremrykning. Men kort efter blev 156. brigades 8. bataljon stoppet af ild fra Middlesex Hill og Outpost Hill. De var fanget i åbent terræn i fem timer med deres højre flanke udsat for konstant beskydning, fortrinsvis fra Green Hill, som følge af at 54. division på deres højre rykkede frem ud af sigt. Efter at 156. brigade havde trukket sig en smule tilbage stoppede effektivt divisionsartilleri et kraftigt osmannisk modangreb fra Ali Muntar omkring kl. 15.30.

I mellemtiden rykke 157. brigaden uden 7. bataljon frem fra reserven nedenfor Mansura højderyggen til Lee's Hill og Blazed Hill. Et planlagt fælles angreb kl. 16 blev forsinket, og kl. 16.40 gav Østlige Styrke infanteriet ordre til at "afsluttet angrebet og grave sig ned" fra øst for Heart Hill (med forbindelse til 53. division) gennem Outpost Hill til højre fløj af 54. division nær Kh en Hamus (også kaldet Kh. en Namus). 157. brigade afløste 155. brigade, som havde lidt 1.000 tab ud af en styrke på 2.500. Med hensyn til navnene på de talrige steder i Gazaområdet bemærker den officielle britiske historiker: "nye navne optræder med hvert nyt angreb."

Østlige angreb - 54. division
Til venstre for 54. division, som rykkede frem fra Sheikh Abbas, strakte 162. brigade sig fra overskæringen mellem Wadi Mukaddeme og vejen mellem Gaza og Beersheba i vest til 163. brigade brigade til højre, som rykkede frem over en 1,3 km bred front, dens højre mod nordøst til en osmannisk skanse 1½ km nordvest for Kh Sihan, med kamelbrigaden til højre for sig. 161. brigade udgjorde divisionens reserve.

Angrebet fra 162. brigade i venstre side blev næsten med det samme beskudt med artilleri fra bag Ali Muntar og med maskingeværer og bjergkanoner, der skød fra de nærliggende fjendtlige skyttegrave. 10. bataljon af London Regiment angreb til venstre med 4. bataljon af Northamptonshire Regiment til højre og 11. bataljon af London Regiment som støtte. Under angrebet blev den venstre halvdel af 10. bataljon af London Regiment adskilt fra den højre. Dette skete da den venstre del stod overfor en selvstændig linje af skyttegrave, gennem hvile de kunne kæmpe sig vej over Gaza til Beersheba vejen kl. 8.30 hvorved de tvang en kanon til at trække sig tilbage. Et medlem af signalsektionen klatrede to gange op på telegrafpæle og afbrød forbindelsen, inden han blev dræbt af en artillerigranat under et tredje forsøg. Den venstre del af 10. bataljon af London Regiment blev fuldstændig isoleret fra den højre, da der opstod et hul på 700 meter mellem de to dele. De var også rykket frem, så de ikke længere kunne ses af 156. brigade til venstre for dem, og selv om deres udsatte venstre flanke ved Wadi Mukaddeme var delvis dækket af fremrykningen af to maskingeværsektioner, var den venstre del af 10. bataljon "håbløst udsat". Efterfølgende sendte 52. division deres højre fløj for at lette situationen, men den fremskudte gruppe blev til sidst tvunget til at trække sig tilbage over vejen, da to osmanniske bataljoner foretog et kraftigt modangreb. De blev tvunget yderligere 550 meter tilbage inden støtteild fra maskingeværer i Wadi Mukaddeme stoppede modangrebet. I mellemtiden havde den højre del af 10. bataljon holdt sig i forbindelse med 4. bataljon af Northamptonshire Regiment, som blev stoppet 450 meter fra osmanniske skyttegrave. En lille gruppe fra Northamptonshire Regiment, inklusive Lewis maskingeværsskytter, angreb et brystværn og skød mod osmanniske soldater på klods hold, "men denne lille gruppe blev til sidst nedkæmpet."

Angrebet fra 163. brigade (øst for 162. brigade) blev anført af en kampvogn mod en osmannisk skanse 1½ km nordvest for Kh. Sihan. De rykkede frem med 4. bataljon fra Norfolk Regiment til venstre og 5. bataljon fra Norfolk Regiment til højre. Mens de kæmpede sig frem til under 450 meter fra deres mål blev omkring totredjedele af 4. bataljon enten dræbt eller såret, og resten måtte søge dækning. Selv om de blev forstærket med 8. bataljon af Hampshire Regiment, kunne de ikke trænge længere frem under kampen, hvor Hampshire regimentet også led meget store tab. I mellem kl. 9 trængte kampvognen ind i en skanse fulgt af en del af 5 bataljon af Norfolk Regiment, tog 20 til fange og dræbte andre fra den fjendtlige garnison. Beskydningen fra adskillige fjendtlige batterier blev koncentreret om skansen, herved blev kampvognen ødelagt og de fleste infanterister blev dræbt. Der var så store tab, at de var ude af stand til at modstå et kraftigt modangreb, og de overlevende blev taget til fange. De få som undslap blev tvunget tilbage til den højderyg hvorfra de havde indledt deres angreb. Disse tre bataljoner mistede 1.500 mand, heriblandt to ledende officerer og alle 12 kompagnichefer. Klokken 13 fik 161. brigade ordre til at forstærke linjen, der blev holdt af 163. brigade. Efterfølgende foretog 5. bataljon af Suffolk Regiment, (163. brigade), og 6. batraljon Essex Regiment (161. brigade) et nyt angreb mod skansen, som i en kort periode havde været erobret af 5. bataljon af Norfolk Regiment. Klokken 14.20, inden denne fremrykning var kommet i alvorlig kamp, kom der ordrer om at hele linjen skulle stå fast. Østlige styrke beordrede divisionerne til at grave sig ned på den linje de holdt. Under slaget blev tre kampvogne erobret af de osmanniske forsvarere.

Til højre for 163. brigade rykkede kamelbrigaden forstærket med en bataljon fra 161. brigade i 54. division frem fra Dumb-bell Hill. 1. bataljon af kamelbrigaden rykkede frem for at besætte Tank skansen i venstre side af linjen mens 3. bataljon krydsede Gaza til Beersheba-vejen og holdt i et stykke tid både "Jack" og "Jill" stillingerne øst for Kh. Sihan. De trak sig tilbage, da 4. lette beredne brigade til højre for dem blev tvunget til at trække sig tilbage under et osmannisk modangreb.

Beredne angreb

Ørkenkolonnen var indsat til højre for kamelbrigaden og tilknyttet Østlige styrke, med den beredne imperiedivision med 17. motoriserede maskingeværbatteri tilknyttet angreb til venstre i retning af Atawineh-skansen, mens den beredne Anzac-division med 7. lette automobilpatrulje tilknyttet dækkede deres højre side og angreb mod Hareira-skansen. Den beredne Anzac-division skulle også fortsat være parat til at udnytte ethvert hul i den osmanniske linje. Den beredne styrke støttede infanteriets hovedangreb indtil forsvarerne enten trak sig tilbage eller der blev fremtvunget et hul i frontlinjen.

Atawineh – Den beredne imperiedivision
Klokken 6.30, en time inden infanteriets angreb begyndte, rykkede den beredne imperiedivision frem over en bred front mod Atawineh og Hairpin-skanserne. På venstre side fortsatte 4. lette beredne brigade linjen fra kamelbrigaden til Wadi el Baha, 11 km sydøst for Gaza. Derpå fulgte 3. lette beredne brigade og 5. beredne brigade på den yderste højre. Alle angreb de Atawineh over en ttre km bred front med 6. beredne brigade i reserve. Efter at de havde nærmet sig skanserne til hest, skulle de angribe afsiddet, hvor en fjerdedel af styrken holdt hestene. Den beredne imperiedivisions angreb blev støttet af Inverness og Ayrshire-batterierne eskorteret af 3. eskadron af Auckland Mounted Rifles Regiment (beredne newzealandske riffelbrigade i den beredne Anzac-division).

Med dens venstre i kontakt med kamelbrigaden erobrede 4. lette beredne brigade en stilling med overblik over Gaza til Beersheba vejen nær Kh. Sihan. På deres højre fik 3. lette beredne brigade kl. 9.15 ordre til at stoppe deres fremrykning, da dens fremskudte stilling tiltrak sig beskydning. De var tæt på Atawineh skansen efter at have taget 70 fanger, men brigaden begyndte at lide tab fra beskydning fra siden fra den smalle udløber, der kaldtes Sausage Ridge sydøst for Wadi el Baha.

Sausage Ridge – 5. beredne og beredne newzealandske riffelbrigade (Anzac Mounted Division)

Denne stærkt forsvarede stilling sydøst for Atawineh-stillingen blev angrebet af 5. beredne brigade til højre for den beredne imperiedivision. Deres trængte angreb blev kl. 9.30 forstærket med Wellington Mounted Rifles Regiment, (beredne newzealanske riffelbrigade i den beredne Anzac-division), selv om de newzealænderne skulle forberede sig på et beredent angreb. Da newzealænderne rykkede frem med fire maskingeværer under dækningsild fra Ayrshire-batteriet, blev højre side af den beredne brigade tvunget tilbage af maskingeværbeskydning fra en osmannisk bataljon på højderyggen. Newzealænderne fjernede trykket fra 5. beredne brigade, støttet på et tidspunkt af effektiv beskydning fra 2½ batterier hestartilleri. Somerset og Ayrshire-batterierne og alle disponible maskingeværer koncentrerede deres beskydning mod Sausage Ridge, mens Wellington Mounted Rifles Regiment erobrede den sydlige ende af højderyggen. Osmannisk beskydning fra Hairpin-skansen i den nordlige ende af Sausage Ridge nær vejen mellem Gaza og Beersheba stoppede imidlertid deres fremrykning. På dette tidspunkt fik Canterbury Mounted Rifles Regiment ordre til at forstærke Wellington Mounted Rifles Regiment og 5. beredne brigade. Omkring middag rykkede resten af den newzealandske beredne riffelbrigade frem i trav med Canterbury Mounted Rifles Regiment på venstre side. Selv om fjendtlige fly bombarderede dem, og artilleribeskydning afstedkom alvorlige tab, blev maskingeværerne bragt i stilling mellem 900 og 1.400 meter fra Hairpin-skansen for at give en effektiv beskydning, mens de osmanniske styrker kun var 350 meter væk.

De kraftige modangreb, som blev sat ind mod det østlige angreb, udvidede sig mod øst, og kl. 14 angreb en stor osmannisk styrke med artilleristøtte lang hele den beredne imperiedivisions front. 3. og 4. lette beredne brigade blev tvunget et stykke tilbage og led talrige tab, mens 6. beredne brigade blev sendt frem fra reserven for at afstive fronten. Et regiment udfyldte et hul, som var opstået mellem 3. og 4. beredne brigade, mens to regimenter forstærkede 5. beredne brigade med støtte 263. artilleribrigade. Sammen holdt de det osmanniske modangreb tilbage, og der blev ikke mistet mere terræn, inden natten bragte en afslutning på kampen.

Hareira – 1. lette beredne brigade (Beredne Anzac-division)
Mens den 22. beredne brigade (beredne Anzac-division) i reserven rykkede til Tel el Fara ved Wadi Ghuzzee, 6 km syd for Hiseia, for at dække højre side af den beredne imperiedivision og holde vagt over ingeniørtropper, som udvidede brøndene i området, blev 1. lette beredne brigade beordret til at foretage et afsiddet angreb mod Hareira på den yderste højrefløj af kamplinjen. Inden middag var 1. lette beredne brigade rykket frem for at besætte Baiket es Sana. Om eftermiddagen, mens osmannerne angreb østlige styrke og den beredne imperiedivision til venstre for dem, marcherede en fjendtlig styrke ud fra Hareira i et modangreb på l. lette beredne brigade. De lette beredne blev også angrebet i flanken af et regiment fra den 3. osmanniske kavaleridivision fra Tel esh Sheria. De rykkede frem for at angribe mellem wadierne esh Sheria og Imleih. Beskydning fra 1. lette beredne brigades Hotchkiss og Vickers-maskingeværer med støtte fra Leicester-batteriet stoppede modangrebet.

Selv om 2. lette beredne brigade skulle forberedes til et beredent angreb, 5. og 7. lette beredne regiment (2. lette beredne brigade) holdt en lang front syd for Wadi Imleih. Her blev de angrebet af en eskadron osmannisk kavaleri med støtte fra et andet kavaleriregiment og en styrke beduiner. Med deres rifler over ryggen var det lette ryttere forsvarsløse på Hesteryg, og de blev tvunget tilbage under dække af deres maskingeværafdeling, inden de til sidst fik stoppet den osmanniske fremrykning. Hen ad aften blev et truende modangreb med infanteri fra Beersheba på den yderste højrefløj ikke til noget. Den beredne Anzac-division trak sig tilbage for at vande hestene i Wadi Ghuzzee ved Heseia, hvor de blev beskudt med granater, hvilket afstedkom nogle tab.

Ophør af ekspeditionsstyrkens angreb
Mørket bragte en ende på kampene, men der var en forventning om, at de ville blive genoptaget den følgende dag. Selv om det var lykkedes ekspeditionsstyrkens brigader at trænge ind i de osmanniske skyttegrave på flere punkter, var de blevet svækket for meget i det intense forsvar af det vundne under de kraftige modangreb. Sidst på eftermiddagen stod det klart, at der var "ingen udsigt til succes på nogen del af fronten", og de offensive operationer sluttede, efter det osmanniske modangreb var blevet tvunget tilbage. Dobell modtog rapporter fra sine divisionschefer, som beskrev troppernes tilstand, manglen på ammunition og de skønnede tab på 6.000. Han besluttede at udskyde angrebet i 24 timer og rapporterede til Murray, at han var enig med sine divisionschefer om at et nyt angreb blot ville føre til nye tab. Murray var enig.

53. division holdt Samson højderyggen, 52. division holdt linjen ved foden af Outpost Hill hvor byggeri af nye stillinger ved Heart Hill og Blazed Hill var begyndt. Selv om de havde ordrer om ikke at opgive terræn, lå 54. brigades stilling i åbent land og blev overdænget med ild, så den måtte opgives. Divisionen var tvunget til at trække sig tilbage til en stilling nær Sheikh Abbas hvor de fik forbindelse til 74. division. Kamelbrigaden, hvis højre fløj var tæt på Kh. Sihan, dækkede denne tilbagetrækning inden det selv trak sig tilbage kl. 19.45 til Charing Cross, sydvest for Sheikh Abbas. Ørkenkolonnen blev trukket tilbage til en forpostlinje fra højre side af 54. division ved Dumb-bell Hill ved udkanten af Sheikh Abbas højderyggen, gennem Munkheile syd for Wadi el Baha, til et punkt på Wadi Ghuzzee omkring 1½ km nord for Shellal ved Hiseia.

Et osmannisk modangreb var ventet den 20. april, da tyske fly bombarderede ekspeditionsstyrkens lejre og osmannisk kavaleri samledes ved Hareira. Denne trussel blev ikke til noget efter at det osmanniske kavaleri var blevet bombarderet af tre B.E.- og to Martinsyde-fly. Selv om det ikke kom til et generelt modangreb, var der talrige lokale angreb. Et af disse angreb, som forsøgte at trænge ned gennem Wadi Sihan, blev stoppet af 54. divisions artilleri.

Tab

I løbet af slaget havde de osmanniske forsvarere tab på mellem 82 og 402 dræbte, mellem 1.337 og 1.364 sårede og mellem 242 og 247 savnede. Der blev taget omkring 200 osmanniske fanger.

Mellem 17. og 20. april led den egyptiske ekspeditionsstyrke tab på 6.444, Infanteriet havde tab på 5.328, hvor 2.870 alene var fra den 54. division og 1.828 fra den 163. brigade. Den 52. division led tab på 1.874, 53. division 584, kamelbrigaden 345, den beredne Imperiedivision 547 og den beredne Anzac-division 105. Kun en brigade i 52. og 54. division var intakte eller havde kun lidt små tab. 74. division havde ikke været i kamp.

De officielle tabstab angiver 509 døde, 4.359 sårede og 1.534 savnede, heriblandt 272 taget til fange, mens de uofficielle tal lå meget højere på 17.000. Et lidt mindre tal på 14.000 har også været hævdet. 10. lette beredne regiment i 3. lette beredne brigade mistede 14 officerrer, og næsten halvdelen af regimentets øvrige mandskab var dræbt eller såret. Tre måneder senere, den 12. juli, rapporterede General Allenby, at "Enheder er imidlertid under styrke, og forstærkninger på 5.150 infanteri og 400 ryttere er nødvendige for at bringe de fire divisioner og beredne styrker, som nu er ved fronten, op på fuld styrke." Krigskirkegården i Gaza bærer stille vidnesbyrd om de tab, som var langt mere alvorlige, end den britiske offentlighed fik at vide.

Efterspil
Nederlaget til den egyptiske ekspeditionsstyrke styrkede moralen i den osmanniske 4. armé. I løbet af uger blev Kress von Kressenstein forstærket med 7. og 54. division, og i oktober var 8. armé under kommando af Kress von Keressenstein blevet opstillet med hovedkvarter ved Huleikat nord for Huj.

Den egyptiske ekspeditionsstyrke, som med sin størrelse kunne have støttet en fremrykning til Jerusalem, var nu blevet decimeret. Murray og Dobell blev frataget deres poster og sendt tilbage til England.

Den linje, som blev sikret under slaget af den egyptiske ekspeditionsstyrke, blev konsolideret og forstærket, og der kom til skyttegravskrig mellem Sheikh Ailin ved Middelhavets kyst til Sheikh Abbas og videre til Tel el Jemmi. Denne linje blev holdt i seks måneder, hvor planer for et nyt forsøg i efteråret på at erobre Gaza og Jerusalem blev udarbejdet.

Fodnoter

Henvisninger

Litteratur

Eksterne kilder
 Download Billeder fra andet slag om Gaza
 Andet slag om Gaza fra The New Zealanders in Sinai and Palestine (1922)

Osmanniske Rige
Egyptens historie
Palæstina
Slag med deltagelse af Australien
Slag med deltagelse af New Zealand
Slag med deltagelse af Storbritannien
Slag med deltagelse af Britisk Indien
Slag med deltagelse af Italien
Slag med deltagelse af Tyskland
Slag med deltagelse af Osmanniske Rige
Slag under 1. verdenskrig
1. verdenskrig

Andet slag om Gaza


Parlamentsvalget i Tyrkiet blev afholdt den 1. november 2015 i alle 85 valgdistrikter i Tyrkiet, hvor der skulle vælges 550 medlemmer til Tyrkiets parlament. Det var det 25. valg i Tyrkiets historie. Valgresultatet var en sejr for Retfærdigheds- og Udviklingspartiet (AKP) som genvandt den majoritet i parlamentet, som partiet havde mistet fire måneder tidligere ved valget i juni.

Valget har været præget af den tyrkiske regerings kampe med kurdiske og islamiske oprører. I landets sydøstlige dele kæmper regeringsstyrker imod kurdere, i de større byer imod terrorceller af blandt andet Islamisk Stat sympatisører eller medlemmer. Over 200 mennesker er blevet dræbt i konflikterne op til valget.

Valgresultater

Referencer

Eksterne henvisninger
 Electorate-by-electorate results map  hosted by Anadolu Agency

Tyrkiet november 2015
Politiske valg i Tyrkiet

Parlamentsvalget i Tyrkiet november 2015


Stjepan Gregorijanec († 24. lipnja, 1593.) bio je hrvatski podban. Bio je član hrvatske plemićke obitelji Gregorijanci.

Životopis
Od 1578. do 1581. bio je hrvatski podban te župan Križevačke i Zagrebačke županije. Titulu baruna dobio je 1581. Dvije godine kasnije bio je kandidat za poziciju bana. Iste mu je godine Sabor povjerio nadzor nad izgradnjom utvrde Brest na rijeci Kupi. Stjepan Gregorijanec obnašao je dužnost kapetana pokupskih haramija, kapetana kraljevskih pješaka i kapetana Kraljevstva.

Bio je zet Uršule Henning te joj je pomogao u sukobu s Franjom Tahijem oko susedgradsko-stubičkog vlastelinstva. Također je poticao seljački otpor protiv Tahija koji je pridonio izbijanju Seljačka bune 1573. Stjepan Gregorijanec poslije se protiv seljaka oštro istupao. Sa svojim se bratom Baltazarom sporio oko nasljedstva.

Izgradio je Kulmerove dvore u Šestinama.

Kao i otac Ambroz, Stjepan se sukobljavao s građanima Gradeca (Griča) u vezi upotrebe pašnjaka i šuma na Medvednici, posjeda Biteka, Črnomerca, Dedića, Novaka te pristojbe mitnice na savskim prijelazima. O sukobu obitelji Gregorijanec i građana pisao je August Šenoa u romanu Zlatarovo zlato iz 1871.

Imao je dva sina: Nikolu i Pavlu († 1598.) Umro je 24. lipnja 1593.

Izvori

Vanjske poveznice
 Stjepan Gregorijanec, Hrvatska enciklopedija

Hrvatski baruni
Hrvatska povijest (1527. – 1790.)

Stjepan Gregorijanec


An Astrebla elymoides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ferdinand von Mueller ngan Frederick Manson Bailey. An Astrebla elymoides in nahilalakip ha genus nga Astrebla, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Astrebla

Astrebla elymoides


Peter Andrew Beardsley (fæddur 18. janúar 1961 í Hexham,
Norðymbralandi) er enskur fyrrum knattspyrnumaður, hann er þekktastur fyrir tíma sinn hjá Newcastle og Liverpool , þó hann hafi spilað fyrir fleiri lið á ferlinum ásamt því að hafa spilað 59 landsleiki fyrir enska landsliðið.

Félög
 Charlise United (1979-1982)
 Vancouver Whitecaps FC (1982)
 Manchester United (1982–1983)
 Vancouver Whitecaps FC(1983)
 Newcastle United   (1983-1987)
 Liverpool  (1987-1991)
 Everton (1991-1993)
 Newcastle United  (1993-1997)
 Bolton Wanderers (1997-1998)
 Manchester City (1998) (Á láni)
 Fulham  (1998)
 Hartlepool United(1998-1999)
 Melbourne Knights(1998-1999)

Titlar
 Enska úrvalsdeildin 1988, 1990
 Bikarmeistari 1989
 Charity Shield 1988, 1989, 1990

Enskir knattspyrnumenn

Peter Beardsley


Schneider CA 1 (orijinal adı Schneider CA), Birinci Dünya Savaşı sırasında geliştirilen ilk Fransız tankıydı.

Schneider, Büyük Savaş'ın büyük bölümünde Batı Cephesi'nde hakim olan siper savaşı açmazının üstesinden gelme ihtiyacından ilham aldı. Piyadelere dikenli tellerden geçişler açmak ve ardından Alman makineli tüfek yuvalarını bastırmak için özel olarak tasarlandı. Kasım 1914'te Jacques Quellennec tarafından tasarlanan ilk konseptin ardından bu tip, Mayıs 1915'ten itibaren mühendis Eugène Brillié tarafından aynı yıl İngiliz tanklarının geliştirilmesine paralel olarak geliştirildi. Aralık 1915'te Albay Jean Baptiste Eugène Estienne, Fransız zırhlı birimlerinin kurulması için baskı yapmaya başladı ve Şubat 1916'da Paris'in bir banliyösünde bulunan Schneider'in bir yan kuruluşu olan SOMUA tarafından üretilen dört yüz Schneider CA tankı siparişine yol açtı. Eylül 1916 ile Ağustos 1918 arasında.

Erken dönem tankların çoğunda olduğu gibi, Schneider de iç mekanda bölümlere ayrılmadan basit bir zırhlı kutu gibi inşa edildi. Sağ taraftaki bir sponsonda ana silahı olan 75 mm'lik kısa bir topa sahip bir tareti yoktu. Daha sonraki standartlara göre, bu nedenle bir tank yerine bir saldırı silahı olacaktı.[1] Araç, zayıf yerleşim düzeni, yetersiz ateş gücü, sıkışık iç mekan ve dikenli tel kayışları ezmek üzere tasarlanmış ancak pratikte neden olduğu çıkıntılı burun bölümü nedeniyle yetersiz hareket kabiliyeti nedeniyle çok kusurlu bir tasarım olarak kabul edildi. sıkışıp kalmak için tank. İyileştirilmiş tasarımlar neredeyse anında başlatıldı, ancak bunların, Schneider CA 2, CA 3 ve CA 4'ün üretimi sonunda iptal edildi.

Schneider CA 1 tankları, son savaş yıllarında savaşta yaygın olarak kullanıldı. 16 Nisan 1917'deki ilk eylemleri büyük ölçüde başarısız oldu, tank birimleri ağır kayıplar verdi, ancak daha sonraki çarpışmalar daha başarılı oldu. 1918'de Schneider tankları, Alman bahar saldırısını durdurmada ve Fransız yaz saldırılarında Alman cephesini kırmada önemli bir rol oynadı. Eylül 1918'in sonuna kadar, 11 Kasım 1918 Mütarekesi'nden iki aydan daha az bir süre önce aktiftiler, yıpranma nedeniyle sayıları önemli ölçüde düştü. Savaştan sonra hayatta kalan tanklar çoğunlukla ticari araç olarak yeniden inşa edildi, ancak altı Schneider tankı Fas'taki Rif Savaşı'nda İspanya tarafından konuşlandırıldı ve bu tip son eylemini İspanya İç Savaşı'nın başlangıcında gördü.

Fransa tankları
I. Dünya Savaşı tankları

Schneider CA1


Parque Nacional Guanacaste es un parque nacional de 50 acres (20 hectáreas) en el centro del país centroamericano de Belice. Lleva el nombre de un árbol de Guanacaste.

El parque nacional se encuentra en el lado norte de la Carretera del Oeste, justo al este del puente de Roaring Creek - cerca de 50 millas (80 kilómetros) al oeste de la Ciudad de Belice, en el Distrito de Cayo, una de las divisiones administrativas de esa nación. En 1973, se estableció como Reserva de la Corona, pero finalmente ganó el estatus de parque nacional en el año 1990.

El parque más tarde fue puesto bajo la responsabilidad de la Sociedad Audubon de Belice. El Parque Nacional de Guanacaste es el parque más accesible de las áreas protegidas administradas por esta sociedad. Su proximidad a las principales ciudades de Belice la convierten en un lugar popular en ese país.

Véase también
Geografía de Belice
Geografía de América Central

Referencias

Guanacaste
Áreas protegidas establecidas en 1990
Belice en 1990

Parque nacional Guanacaste (Belice)


William Preston (* 16. Oktober 1816 bei Louisville, Kentucky; † 21. September 1887 ebenda) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1852 und 1855 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus. Von 1858 bis 1861 war er amerikanischer Gesandter in Spanien.

Werdegang
William Preston war ein Neffe von Francis Preston (1765–1836), der zwischen 1793 und 1797 den Staat Virginia im Kongress vertreten hatte. Er besuchte das St. Joseph's College in Kentucky und studierte danach bis 1835 am Yale College. Nach einem anschließenden Jurastudium an der Harvard University und seiner 1839 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in Louisville in diesem Beruf zu praktizieren. Während des Mexikanisch-Amerikanischen Krieges war er Oberstleutnant einer aus Freiwilligen bestehenden Einheit aus Kentucky.

Politisch war Preston Mitglied der Whig Party. 1849 war er Delegierter auf einer Versammlung zur Überarbeitung der Verfassung von Kentucky. Im Jahr 1850 saß er als Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Kentucky; zwischen 1851 und 1852 gehörte er dem Staatssenat an. Nach dem Rücktritt des Abgeordneten Humphrey Marshall wurde er bei der fälligen Nachwahl für den siebten Sitz von Kentucky als dessen Nachfolger in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 6. Dezember 1852 sein neues Mandat antrat. Da er auch die regulären Kongresswahlen des Jahres 1852 gewann, konnte er bis zum 3. März 1855 im Kongress verbleiben. Diese Zeit war von den Diskussionen im Vorfeld des Bürgerkrieges geprägt.

Bei den Wahlen des Jahres 1854 unterlag er seinem Vorgänger Humphrey Marshall. Zwischen 1858 und 1861 amtierte Preston als amerikanischer Gesandter in Spanien, wo er auf Augustus C. Dodge folgte. Während des Bürgerkrieges war Preston bis 1864 Brigadegeneral im Heer der Konföderation. Im Jahr 1864 wurde er Botschafter der Konföderation am kaiserlichen Hof in Mexiko. Zwischen 1868 und 1869 war William Preston noch einmal Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Kentucky. Danach zog er sich aus der Politik zurück. Er starb am 21. September 1887 in seinem Heimatort Louisville.

Literatur
 Peter J. Sehlinger: Kentucky's Last Cavalier: General William Preston, 1816-1887. University Press of Kentucky, Lexington 2004, ISBN 978-0-916968-33-5.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied des Senats von Kentucky
Mitglied des Repräsentantenhauses von Kentucky
Mitglied der United States Whig Party
Botschafter der Vereinigten Staaten in Spanien
Militärperson (Konföderierte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1816
Gestorben 1887
Mann

William Preston (Politiker, 1816)


İlhami Aras, Bursa, İnegöl'de doğdu.

12 Mart askeri muhtırasında ceza evine girmiş daha sonra 1974'te yapılan genel aftan faydalanarak cezaevinden çıkmıştır. 12 Mart ve 12 Eylül askerî darbe dönemlerinde 11 yıl cezaevinde yattı.

Cezaevi sürecinde THKP-C önder kadroları arasında yapılan uzun teorik tartışmaların ardından hareketin modern sanayi proletaryası öncülüğünde yapılacak Demokratik, Anti-Oligarşik bir halk devrimini savunması görüşünü benimsemiş ve THKP-C'nin önder kadrolarının önemli bir bölümüyle birlikte "Kurtuluş" hareketinin kurucuları arasında yer almıştır.

Kurtuluş dergisi yayın yönetmenliği yaptı. Birleşik Sosyalist Parti, Özgürlük ve Dayanışma Partisi ile Sosyalist Demokrasi Partisi oluşumlarında yer aldı. Halen SDP Parti Meclisi üyesi.

Yazıları; Sosyalist Demokrasi gazetesi ve Kurtuluş Hareketinin yayın organı olan Kurtuluş dergisinde çıkmaktadır.

Resim aranan siyasetçiler

İlhami Aras


Agrilus ichthyocerus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Perty, 1830.

Referências

ichthyocerus

Agrilus ichthyocerus


Kate d'Oriola (nume de fată Kate Delbarre, apoi Kate Bernheim în timpul primei căsătorii, ) este o fostă scrimeră franceză specializată pe floretă, laureată cu patru medalii de argint și două medalii de bronz la Campionatul Mondial. Este soția lui Christian d'Oriola, cel mai titrat campion francez din scrimă.

Carieră
S-a apucat de scrimă când era studentă la Facultatea de drept din Lille. A continuat să se antreneze la Mulhouse, unde a trăit după ce s-a căsătorit. Sub numele de Kate Bernheim, s-a alăturat în anul 1952 lotului național francez, cu care a cucerit șase medalii mondiale din 1952 până în 1958. Datorită lecțiilor maestrului Roger Nigon la Societatea de scrimă din Basel, a devenit campionă națională a Franței în 1955 și în 1956.

S-a calificat la Jocurile Olimpice din 1956 de la Melbourne. După ce antrenorul francez la cele trei arme a suferit un infarct miocardic la sosirea la Sydney, echipa feminină de floretă s-a pregătit cu campionul Christian d'Oriola. A terminat pe locul 5, o dezamăgire profundă pentru ea. A participat și la Jocurile Olimpice din 1960 de la Roma. S-a retras în 1961 din cariera sportivă.

În anul 1971, s-a recăsătorit cu Christian d'Oriola. În același an, a devenit căpitanul lotului feminin. Sub îndrumarea sa, Franța a câștigat în special medalia de argint la Jocurile Olimpice din 1976 de la Montréal și medalia de aur la Jocurile Olimpice din 1980 de la Moscova. În anul 1984, a pus punct carierei de antrenoare și s-a alăturat Comisiei regulamentelor a Federației Internaționale de Scrimă. A fost și membră Directoratului tehnic, însărcinat cu organizarea marilor competiții internaționale. În anul 2008 a fost numită membră de onoare a FIE.

Referințe

Legături externe

Scrimeri olimpici francezi
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 1956
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 1960

Kate d’Oriola


خوان جويليرمو كوادرادو بيلو  (مواليد 26 مايو 1988) هو لاعب كرة قدم كولومبي يلعب مع نادي إنتر ميلان في الدوري الإيطالي والمنتخب الكولومبي في مركز وسط الجناح الأيمن كما يمكنه اللعب في مركز الظهير الأيمن.

المسيرة الاحترافية

تشيلسي
انتقل إلى نادي تشيلسي الإنجليزي عام 2015 مقابل مبلغ 26.8 مليون جنيه إسترلينى، قادماً من فيورنتينا الإيطالي. لكنه لم يستطع اثبات نفسه مع تشيلسي حيث خاض 15 مباراة لم يسجل أي هدف. انتقل كوادرادو إلى يوفنتوس على سبيل الإعارة.

يوفنتوس (إعارة)
بعد عدم نجاحه في تشلسي مع المدرب البرتغالي جوزيه مورينيو انتقل للنادي الإيطالي يوفنتوس على سبيل الإعارة لموسم 2015–16. كوادرادو سرعان ما أصبح لاعبا اساسيا في تشكيلة ماسميليانو اليغيري. حقق كوادرادو مع يوفنتوس لقب الدوري الإيطالي 5 مرات على التوالي ووصل مع فريقه إلى نهائي دوري الابطال ضد ريال مدريد 2016 -2017 لكنهم خسروا 1-4.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية كولومبيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية كولومبيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
أجنحة كرة قدم
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من إدارة أنتيوكيا
أظهرة كرة قدم
رياضيون كولومبيون مغتربون في إنجلترا
رياضيون كولومبيون مغتربون في إيطاليا
رياضيون من إدارة أنتيوكيا
كولومبيون من أصل إفريقي
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الكولومبي لكرة القدم الدرجة الأولى
لاعبو أودينيزي
لاعبو إنتر ميلان
لاعبو إنديبيندينتي ميديلين
لاعبو فيورنتينا
لاعبو كأس العالم 2014
لاعبو كأس العالم 2018
لاعبو كرة قدم كولومبيون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون كولومبيون
لاعبو كرة قدم من إدارة أنتيوكيا
لاعبو كوبا أمريكا 2011
لاعبو كوبا أمريكا 2015
لاعبو كوبا أمريكا 2019
لاعبو كوبا أمريكا 2021
لاعبو كوبا أمريكا المئوية
لاعبو ليتشي
لاعبو منتخب كولومبيا لكرة القدم
لاعبو نادي تشيلسي
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
لاعبو يوفنتوس
مواليد 1988
نادي الفيفا المئوي

خوان كوادرادو


Henrik Yde-Andersen (født 28. april 1970 i Hørsholm) er en dansk kok og restauratør.

I 1989 blev han udlært som kok på Hotel Plaza i København. Han blev senere uddannet som tjener på Restaurant Leonore Christine i København. Han har arbejdet hos blandt andet Le Pavé, The Gourmet i Sydney, Nouvelle, Le Sommelier og Top of Town.

I 1998 var han med til at genopstarte fagbladet Sommelieren. I 2005 åbnede han sammen med Lertchai Treetawatchaiwong restauranten Kiin Kiin, der som den eneste thairestaurant uden for Thailand har modtaget stjerne i den franske restaurantguide, Michelinguiden.

I 2023 kom det frem at en del af hans success byggede på udnyttelse af fremmed arbejdskraft. Med trusler om fyring og hjemsendelse tvang han sine ansatte til at arbejde langt udover hvad kontrakten foreskrev, også uden betaling.

Referencer

Kokke fra Danmark

Henrik Yde-Andersen


ගුවන් හමුදාපතිවරයා යනු ශ්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදාවේ ප්‍රධානම පදවියයි.

ලංකාවේ 1951 සිට 1971 දක්වා

ශ්‍රී ලංකාවේ ගුවන් හමුදාපතිවරු 1971 සිට වර්ථමානය දක්වා

වෙනත්
 දොළොස්වන ගුවන් හමුදාපතිවු  එයාර් චීෆ් මාර්ෂල් රොෂාන් ගුණතිලක යනු පස්වන ගුවන් හමුදාපතිවු එයාර් චීෆ් මාර්ෂල් හැරි ගුණතිලකයන්ගේ පුත්‍රයාය.

ආශ්‍රිත ලිපි
 ශ්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදාව
 ශ්‍රී ලංකාවේ යුධ හමුදාපතිවරු
 ශ්‍රී ලංකාවේ නාවික හමුදාපතිවරු

මූලාශ්‍ර
 Air Force Commanders

ශ්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදාව
Sri Lanka Air Force air marshals
Air force appointments
Air Force

ශ්‍රී ලංකාවේ ගුවන් හමුදාපතිවරයා


San Sebastián Xolalpa es un pueblo perteneciente al municipio de Teotihuacán (Estado de México).

Puntos de interés
La Estación de Ferrocarril de San Sebastián Xolalpan constituyó un punto muy importante para la vida política, económica y social de la región, actualmente se conserva esta estación que se encuentra aproximadamente a 2 km de la cabecera municipal.

Tal estación ostenta el nombre Teotihuacán, y está administrada por Ferrovalle, según consta por el cartelillo de tal empresa fijado en el edificio.

Hidrografía

El río Barranquilla del Águila cruza esta localidad, circunscrita a la Región Hidrológica del Pánuco, dentro de la cuenca del río Moctezuma.

Fiesta patronal

Cada 20 de enero se conmemora el martirio de San Sebastián, con procesiones, juegos pirotécnicos, bailes y feria popular.

Teopancaxco

También conocido como Tlepanacazco o Teopancazco.

San Sebastián Xolalpa aloja en su territorio la zona arqueológica de Teopancazco. Existen evidencias arqueológicas que sugieren que la zona fue habitada entre el 150 y el 600 d. C. por migrantes de la costa del Golfo de México.
Estas personas pueden haber colaborado con Teotihuacán como centro independiente y artesanal dedicado a la producción de atavíos de las élites.

Referencias

Localidades del estado de México
Teotihuacán (Estado de México)

San Sebastián Xolalpa


Focul (roman) se poate referi la:

 Focul (roman de Barbusse), un roman de Henri Barbusse
 Focul (roman de Cast), un roman de P.C. Cast și Kristin Cast

Focul (roman)


Micropoecilia ist eine Untergattung der Gattung Poecilia innerhalb der lebendgebärenden Zahnkarpfen (Poeciliinae). Von manchen Autoren wird Micropoecilia auch als Gattung geführt, der genaue Status ist umstritten.

Merkmale
Es handelt sich um kleine, dem bekannten Guppy ähnelnde Fische. Die Tiere erreichen eine Länge zwischen 1,6 und 5 cm. Männchen besitzen eine zum Gonopodium umgebildete Afterflosse und sind auffälliger gefärbt als ihre weiblichen Artgenossen.

Verbreitung und Lebensweise
Die Arten der Untergattung sind in Guyana, Brasilien und auf Trinidad beheimatet. Über die Lebensweise der Fische ist kaum etwas bekannt.

Systematik
Die Untergattung bildet die Schwestergruppe der Guppys (Acanthophacelus) innerhalb der Gattung Poecilia. Nach der letzten größeren Revision der lebendgebärenden Zahnkarpfen durch P. Lucinda (2005) wurde Micropoecilia noch als Gattung geführt, aber bereits erkannt, dass es sich bei der Gattung Poecilia nicht um ein Monophylum handeln kann. Bragança, Costa und Gama (2010) beschrieben den zu Micropoecilia zu rechnenden Poecilia sarrafae, wodurch Micropoecilia zum Synonym für Poecilia wurde. 2012 folgte die Erstbeschreibung von Poecilia waiapi durch dieselben Autoren.

Arten
 Poecilia bifurca
 Poecilia branneri
 Poecilia minima
 Poecilia parae
 Pfauenaugenkärpfling (Poecilia picta)
 Poecilia sarrafae
 Poecilia waiapi

Literatur
 Lothar Wischnath: Atlas of Livebearers of the World. T.F.H. Publications, Neptune (New Jersey) 1993, ISBN 0-86622-368-1
 Manfred K. Meyer, Lothar Wischnath, Wolfgang Foerster: Lebendgebärende Zierfische: Arten der Welt. Mergus Verlag für Natur- und Heimtierkunde Baensch, Melle 1985, ISBN 3-88244-006-6

Einzelnachweise

Weblinks

Lebendgebärende Zahnkarpfen
Poeciliidae

Micropoecilia