Condotierii (; singular condottiero și condottiere) erau căpeteniile unor companii libere de militari profesioniști (sau mercenari) care erau angajate de orașele-state italiene și de Papalitate începând din Evul Mediu târziu și pe tot parcursul epocii Renașterii. În Renașterea italiană, condottiero însemna "contractant". În limba italiană contemporană, "condottiero" a căpătat înțelesul mai larg de "conducător militar", fără a mai fi restrâns doar la mercenari. În istoriografia italiană, mercenarii renascentiști sunt numiți de obicei capitani di ventura (literal "soldați ai norocului").

Istoric
Primii mercenari bine organizați din Italia au fost companiile conduse de ducele Werner von Urslingen și de contele Konrad von Landau. Compania lui Werner era diferită de alte companii de mercenari, deoarece codul propriu al justiției militare a impus disciplina și o împărțire egală a venitului din contracte. Compania a crescut ca număr de soldați până a devenit temuta "Mare Companie" de 3.000 de barbute (fiecare barbuta era formată dintr-un cavaler și un sergent). Prima companie de mercenari cu un condotier italian ca șef a fost "Compania Sf. Gheorghe", formată în 1339 și condusă de Lodrisio Visconti. Această companie a fost învinsă și distrusă de Luchino Visconti din Milano (un alt condottiero și unchiul lui Lodrisio) în aprilie 1339. Mai târziu, în 1377, s-a format o a doua "Companie a Sf. Gheorghe" sub conducerea lui Alberico da Barbiano, un conte de Conio de origine italiană, care mai târziu a predat știința militară unor condotieri ca Braccio da Montone și Giacomuzzo Attendolo Sforza, care, de asemenea, au servit în cadrul companiei.

Primii condotieri medievali au transformat arta războiului (strategia și tactica) într-o știință militară mai mult decât orice alți predecesori militari din istorie —luptând indirect, nu direct— astfel, punându-se în pericol pe ei și pe soldații înrolați doar când era absolut necesar, evitând lupta atunci când era posibil și evitând, de asemenea, munca grea și campaniile de iarnă, deoarece toate acestea reduceau numărul total de soldați antrenați disponibili și era în detrimentul interesului lor politic și economic. Niccolò Machiavelli a spus chiar că condotierii s-au luptat unii cu alții în bătălii grandioase, dar de multe ori inutile și aproape fără vărsare de sânge. Cu toate acestea, condotierii din Renașterea târzie foloseau încă arme și tactici medievale și cavaleri în armuri grele după ce majoritatea puterilor europene au început să folosească armate profesioniste de sulițași și muschetari —acest lucru a contribuit la declinul lor ulterior.

Începând din secolul al XV-lea, prin urmare, cei mai mulți condotieri erau nobili italieni scăpătați care au ales meseria armelor ca mijloc de trai; cei mai faimoși astfel de mercenari au fost fiul Caterinei Sforza, Giovanni dalle Bande Nere din Forlì, cunoscut ca Ultimul condotier; fiul lui Cosimo I de' Medici, Mare Duce de Toscana; în afară de nobili, prinții au luptat, de asemenea, în calitate de condotieri, chiar dacă aveau venituri considerabile aduse de domeniile lor senioriale, în special Sigismondo Malatesta, senior de Rimini, și Federico da Montefeltro, Duce de Urbino; în ciuda inflației din timpul războaielor, plata soldaților era ridicată:
 1.900 de florini lunar în 1432: Micheletto Attendolo (Florența)
 6.600 de florini lunar în 1448: Guglielmo al VIII-lea de Montferrat, plătit de Francesco Sforza (Milano); plata soldaților înrolați sub comanda sa era de 3.300 de florini, jumătate din cea a unui ofițer
 33.000 de scuzi anual pentru 250 de oameni în 1505: Francesco al II-lea Gonzaga (Florența)
 100.000 de scuzi anual pentru 200 de oameni în 1505: Francesco Maria I della Rovere (Florența)

Condotieri faimoși
 Roger de Flor (c. 1268–1305)
 Malatesta da Verucchio (1212–1312)
 Castruccio Castracani, duce de Lucca (1281–1328)
 Cangrande della Scala (1291–1329)
 Walter al VI-lea de Brienne (c. 1304–1356)
 Konrad von Landau (mort în 22 aprilie 1363)
 Albert Sterz (executat în 1366)
 "Sir" John Hawkwood (Giovanni Acuto, c. 1320–1394)
 Giovanni Ordelaffi din Forlì (1355–1399)
 Astorre I Manfredi (1345–1405)
 Alberico da Barbiano (1344–1409)
 Johann al II-lea (Habsburg-Laufenburg) (c. 1330–1380)
 Facino Cane de Casale (c. 1360–1412)
 Angelo Broglio da Lavello, zis Tartaglia (1350 sau 1370–1421)
 Andrea Fortebracci, zis Braccio da Montone (1368–1424)
 Muzio Attendolo, zis Sforza (Forța) (1369–1424)
 Francesco Bussone da Carmagnola zis "Contele de Carmagnola" (1390–1432)
 Giovanni Vitelleschi (d. 1440)
 Erasmo da Narni, zis Gattamelata (1370–1443)
 Niccolò Piccinino (1380–1444)
 Micheletto Attendolo (verișorul sau nepotul lui Muzio Attendolo, c. 1390–c. 1451)
 Francesco Sforza (1401–1466)
 Sigismondo Malatesta (1417–1468)
 Bartolomeo Colleoni (c. 1400–1475)
 Federico al III-lea da Montefeltro (1422–1482)
 Vitellozzo Vitelli (1458–1502)
 Oliverotto Euffreducci (1475–1502)
 Cesare Borgia (1475–1507)
 Niccolò di Pitigliano (d. 1510)
 Bartolomeo d'Alviano (1455–1515)
 Gio Matteo Natoli (ca. 1510)
 Ettore Fieramosca (1479–1515)
 Gian Giacomo Trivulzio (c. 1441–1518)
 Giovanni dalle Bande Nere (1498–1526)
 Ferrante Gonzaga (1507–1557)

Principalele bătălii ale condotierilor
 Bătălia de la Forlì (1282) – o armată franceză, pentru Papă, împotriva lui Guido I da Montefeltro, pentru Forlì.
 Bătălia de la Montecatini (1314)
 Bătălia de la Parabiago (1339) – "Compania Sf. Gheorghe" a lui Lodrisio Visconti, pentru Verona, împotriva lui Luchino Visconti și Ettore da Panigo pentru Milano.
 Războiul celor Opt Sfinți (1375–1378)
 Masacrul de la Cesena (1377) – mercenarii papali și bretoni conduși de John Hawkwood au măcelărit peste 2.000 de cetățeni ai Cesenei.
 Bătălia de la Castagnaro (1387) – Giovanni Ordelaffi, pentru Verona, împotriva lui John Hawkwood, pentru Padova.
 Bătălia de la Casalecchio (1402) – Alberico da Barbiano, pentru Milano, împotriva lui Muzio Attendolo și a altora pentru liga Bologneso-Florentină.
 Bătălia de la Motta (1412)
 Bătălia de la Sant'Egidio (1416) – Braccio da Montone, pentru el-însuși, împotriva lui Carlo I Malatesta, pentru Perugia.
 Bătălia de la Maclodio (1427) – Contele de Carmagnola, pentru Veneția, împotriva lui Carlo I Malatesta, pentru Milano.
 Bătălia de la San Romano (1432) – Niccolò da Tolentino, pentru Florența, împotriva lui Francesco Piccinino, pentru Siena.
 Bătălia de la Anghiari (1440) – Niccolò Piccinino, pentru Milano, împotriva oștilor Florenței, Statelor Papale și Veneției, conduse de Micheletto Attendolo.
 Bătălia de la Bosco Marengo (1447)
 Bătălia de la Crevola (1487)
 Bătălia de la Fornovo (1495) – Liga Italiană împotriva lui Carol al VIII-lea al Franței.
 Bătălia de la Agnadello (1509) – Bartolomeo d'Alviano, pentru Veneția, împotriva Franței și a Ligii Italiene.
 Bătălia de la Pavia (1525) – Spania împotriva Franței.
 Bătălia de la Marciano (1554) – Gian Giacomo Medici pentru Florența și Sfântul Imperiu Roman împotriva lui Piero Strozzi pentru Siena și Franța.
 Războaiele din Castro (1641–1649) – între papii Urban al VIII-lea și Inocențiu al X-lea și Ducatul Parmei.

Note

Bibliografie
 Machiavelli, Niccolò. History of Florence. book I, ch. vii.(on-line text )
 Mallett, Michael (1974). Mercenaries and their Masters: Warfare in Renaissance Italy. Rowman and Littlefield.
 Rendina, Claudio (1992). I Capitani di ventura. Newton Compton.
 Ricotti, Ercole (1844–1845). Storia delle compagnie di ventura in Italia, 4 vols.
 Lenman, B., Anderson, T., eds. (2000). Chambers Dictionary of World History, Edinburgh: Chambers Harrap Publishers Ltd., ISBN 0-550-13000-4
 Machiavelli, Niccolò. The Prince, trans. & ed. Rebhorn, Wayne A. ISBN 1-59308-328-9
 Димов, Г. Войната в италийските земи през късното Средновековие: кондотиерите - В: сп. Алманах, I, 2015, 30-43.

Legături externe
  Adrian Fletcher's Paradoxplace Condottieri Statues & Paintings
  Condottieri di ventura – a complete database about Condottieri operating in Italy between 1300 – 1550

Condotieri
Războiul în Evul Mediu

Condotier


Der Cellular South Cup 2010 ist ein Tennis-Hartplatzturnier für Frauen in Memphis. Es war als Turnier der International-Kategorie Teil der WTA Tour 2010. Das Turnier fand vom 13. bis zum 21. Februar 2010 statt.

Qualifikation

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Doppel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks
 Offizielle Website des Turniers

Turnier der WTA Tour 2010
Tennisturnier in Memphis (Tennessee)

Cellular South Cup 2010


Katrin Kallsberg (født 30 juli 1967 i Danmark) er en færøsk læge og politiker (T). Hun blev ved valget i 2015 indvalgt i Lagtinget.

Opvækst, uddannelse og lægekarriere
Kallsberg er født i Danmark, da hun var seks år flyttede familien hjem til Færøerne, hvor hun voksede op i Tórshavn og Eiði. Hun er student fra Føroya Studentaskúli og HF-skeið og cand.med fra Københavns Universitet. Efter afsluttet turnus tog hun i 1995 til Srebrenica i Bosnien-Hercegovina for Læger uden Grænser, derefter arbejdede hun som læge på Færøerne, før hun i 1999 tog til Norge, hvor hun uddannede sig til speciallæge i gynækologi og obstetrik. Efter afsluttede speciallægeuddannelse vendte hun i 2002 hjem til Tórshavn.
Kallsberg arbejder i dag som overlæge ved gynækologisk ambulatorium på Landssygehuset i Torshavn.

Offentlige hverv og politisk karriere
Katrin Kallsberg har været en markant stemme i den offentlige debat på Færøerne i mange år, og hun har medvirket i fjernsynsudsendelsen Fólksins Rødd og radiodebatprogrammet Also.
I juni 2012 blev hun udpeget til formand for Færøernes ligestillingsnævn Javnstøðunevndin, et hverv hun varetog frem til februar 2016.

Ved lagtingsvalget i 2015 blev hun opstillet af venstrefløjspartiet Tjóðveldi i Tórshavn og kom i lagtinget, hvor blev formand for Velfærdsudvalgetog medlem af Kulturudvalget.

Familie
Hun er datter af Kaj og Olga Kallsberg. I 1995 giftede hun sig med Poul Henrik Poulsen, søn af forhenværende landstyremand og lagtingsmedlem Tórbjørn Poulsen, og de blev forældre til Sólja (2002) og Brandur Kallsberg (2005). Hendes mand døde af kræft.

Referencer

Læger fra Færøerne
Politikere fra Tjóðveldi
Gynækologer fra Danmark
Lagtingsmedlemmer fra Færøerne
Feminister fra Færøerne

Katrin Kallsberg


Vändra steht für:

 Vändra (Stadt), eine Stadt in Estland
 Vändra (Landgemeinde), eine Landgemeinde in Estland

Vändra


ආසියානු වෙරළ ක්‍රීඩා  උළෙල (Asian Beach Games) යනු වර්ෂ දෙවතාවකට වතාවක් ආසියානු රටක් තුල පවත්වන වෙරළ ක්‍රීඩා උළෙලකි. මෙම ක්‍රීඩා උළෙල ආසියානු ඔලිම්පික් කමිටුවේ නියාමනය යටතේ පවතී. පලමු වෙරළ ක්‍රීඩා උළෙල 2008 දී ඉන්දුනීසියාව තුල, බාලි දූපතේදී පැවැත්විනි.

සත්කාරක නගර සහ ජයග්‍රාහකයින්
වරහන් තුල දක්වා තිබෙන්නේ එක් එක් රට විසින් දිනා ගනු ලැබූ රන් පදක්කම් සංඛ්‍යාවයි.

සමස්ථ කාලය තුල පදක්කම් සටහන

ක්‍රීඩා

මේවාද බලන්න
 දකුණු ආසියානු ක්‍රීඩා උළෙල
 ආසියානු තරුණ ක්‍රීඩා උළෙල

මූලාශ්‍ර

තරගාවලියන්
ක්‍රීඩා
ක්‍රීඩා උළෙල

ආසියානු වෙරළ ක්‍රීඩා උළෙල


Lovitura de stat de la 30 decembrie 1947 (numită în istoriografia comunistă Proclamarea Republicii Populare Române sau Ziua Republicii) reprezintă acțiunea ilegală, de forță, petrecută în perioada 30 decembrie 1947 - 3 ianuarie 1948 prin care comuniștii români, sprijiniți de ocupanții militari sovietici, au impus Regelui Mihai prin amenințare semnarea unui act de abdicare, au proclamat Republica Populară Română (prin încălcarea constituției în vigoare la acea dată).

Situația politică a țării în momentul loviturii de stat

La 23 august 1944, România a ieșit din alianța cu Germania nazistă, schimbând taberele în cel de-al doilea război mondial și realăturându-se aliaților ei vestici tradiționali: Marea Britanie, Franța, Statele Unite Ale Americii. Regimul mareșalului Ion Antonescu, loial politicii lui Hitler, a fost înlăturat brusc, s-a instalat un nou guvern, condus de generalul Constantin Sănătescu, iar politica externă a fost reorientată. Schimbarea s-a făcut la inițiativa Regelui Mihai și a unui grup restrâns de colaboratori apropiați. După înfăptuire, ea s-a bucurat de o susținere masivă din partea partidelor politice (Partidul Național Liberal,Partidul Național Țărănesc, Partidul Social Democrat și micul Partid Comunist Român), a Armatei și a marii majorități a populației, fiindcă corespundea intereselor majore ale națiunii: ieșirea cât mai rapidă dintr-un război deja pierdut, limitarea pierderilor umane și materiale, obținerea unor condiții de pace mai favorabile, netransformarea teritoriului țării în teatru de război.

Totuși, actul de la 23 august 1944 a avut drept consecință invadarea țării de către Armata Roșie (care nu ar fi putut fi, oricum, evitată). Cel puțin teoretic, sovieticii pătrundeau în România ca aliați și, după 23 August, nu au mai avut loc ostilități între Armata Română și cea sovietică.

La 2 aprilie 1944 (deci, chiar înainte de schimbarea taberelor), ministrul de externe sovietic, Viaceslav Molotov a declarat că, dacă România va accepta condițiile de armistițiu dictate de Aliați, armata sovietică nu va căuta să modifice regimul politic și social existent atunci când va intra în țară - promisiune care, mai târziu, a fost încălcată flagrant.

După 23 August, Regele și guvernul Sănătescu au repus în funcțiune, cu toate greutățile, Constituția liberală din 1923 și regimul democratic parlamentar (au permis funcționarea normală a partidelor politice, care fuseseră oficial dizolvate sub regimul Antonescu). Respectarea condițiilor de armistițiu era supravegheată de Comisia Aliată de Control (cea sovietică, cu sediul la București), din care făceau parte câte un reprezentant american, britanic și sovietic. Cu toate acestea, din cauza ocupării militare a țării de către sovietici și a acordului de procentaj (despre care România nu avea cunoștință la acea dată), voința delegatului rus în Comisie a predominat, iar viața politică a degenerat rapid spre abuzuri și dictatură, după modelul stalinist.

La 6 martie 1945, reprezentantul sovietic Andrei Vîșinski a impus Regelui, prin amenințare cu forța militară, înlocuirea guvernului condus de generalul anticomunist Nicolae Rădescu cu un guvern-marionetă, dominat de comuniști și pro-sovietic, condus de "boierul roșu" Petru Groza.

În august 1945, din cauza numeroaselor abuzuri ale guvernului Groza, Regele a cerut demisia acestuia. Pentru prima dată în istoria constituțională a României, un guvern refuză să plece de la putere la cererea Suveranului. Ca urmare, în perioada august 1945 - ianuarie 1946, Regele declanșează "greva regală", refuzând să semneze legile emise de guvernul Groza (conform Constituției din 1923, puterea legislativă este exercitată colectiv de către Rege și Adunările Legislative, deci legile nesancționate și nepromulgate sub semnătura regală nu intrau, legal, în vigoare. Procedând astfel, Regele nu își depășea prerogativele, căci articolul 88 din Constituție spunea, printre altele, că Regele "poate refuza sancțiunea sa").

La 8 noiembrie 1945, cu ocazia sărbătorii Sf. Arhangheli Mihail și Gavriil, ziua onomastică a Regelui, în Piața Palatului din București are loc o mare demonstrație anticomunistă și pro-monarhistă, prin care populația în special elevii, studenții și membrii partidelor istorice își manifesta pașnic nemulțumirea față de regimul comunist și sprijinul pentru tânărul suveran (de 24 de ani), privit ca ultimul garant al democrației. Cu această ocazie are loc pe același tipic ca și mineriadele de mai târziu o agresiune a muncitorilor și a activiștilor BND împotriva demonstranților, cu răngi de fier, loviri cu camionul în mulțime și alte violențe. Încăierările rezultate au oferit organelor de poliție pro-guvernamentale pretextul de a aresta masiv demonstranții anticomuniști și de a-i închide pentru cel puțin doi ani, fără ca împotriva lor să se formuleze vreo acuzație legală clară. Cel puțin 1.100 dintre aceștia se aflau încă în închisoare în decembrie 1947, viața lor fiind folosită ca "monedă de schimb" în șantajul asupra regelui, pentru ca acesta să semneze actul neconstituțional de abdicare.

La 19 noiembrie 1946, alegerile ținute în România au fost masiv falsificate de către guvernul Groza: în locul Partidului Național Țărănesc, care câștigase de fapt (având ca simbol electoral "ochiul"), a fost declarat câștigător Blocul Național Democrat, care se compunea din Partidul Comunist și alte câteva partide-satelit și avea ca simbol electoral "soarele".

În iulie 1947, are loc înscenarea de la Tămădău: liderii țărăniști sunt arestați. În noiembrie Partidul Național Țărănesc este dizolvat, iar Partidul Național Liberal, nemaiputând funcționa, se autodizolvă.

Singurele obstacole care mai rămăseseră în calea puterii abuzive depline a regimului comunist erau Constituția liberală din 1923 și Monarhia.

Evenimentele de la 30 decembrie 1947

Contextul loviturii de stat

În luna noiembrie 1947, Majestatea Sa Regele Mihai și Regina-mamă Elena sunt invitați la nunta Principesei Elisabeta a Marii Britanii, cu  Prințul Filip (între cele două Familii Regale există apropiate legături de rudenie). Conform uzanțelor, pentru a răspunde invitației, Regele cere acordul guvernului Groza și, spre surprinderea sa, îl primește cu mare grabă și solicitudine. Plecarea are loc pe 12 noiembrie 1947, de pe Aeroportul Băneasa, cu avionul (pilotat alternativ de comandorul Traian Udriski și de Rege), în prezența tuturor miniștrilor, foarte entuziaști: cu mare probabilitate, comuniștii sperau că Regele va folosi prilejul pentru a nu se mai întoarce în țară.

În cursul ceremoniilor - care au durat aproape o lună - Familia Regală română a locuit la hotelul Claridge's din Londra, unde tânărul Rege a făcut cunoștință cu Principesa Ana de Bourbon-Parma, viitoarea sa soție, dintr-o veche familie regală franceză. Cei doi s-au îndrăgostit repede și, după câtva timp, Regele a formulat o cerere în căsătorie pentru tânăra Principesă.

La revenirea în țară - care a avut loc cu trenul, în Gara Regală Băneasa - Regele și Regina-mamă au fost întâmpinați foarte rece - până la nepolitețe - de aceiași miniștri ai guvernului comunist Petru Groza. La primirea oficială, Lucrețiu Pătrășcanu a refuzat să dea mâna cu Regele, mimând că este atent în altă direcție.

Conform prevederilor Statutului Familiei Regale, pentru a se căsători, Regele avea nevoie de acceptul Guvernului (în condiții normale, o simplă formalitate). Totuși, cererea sa, formulată după revenirea în țară, a fost refuzată.

În seara zilei de 29 decembrie 1947, Familia Regală se găsea la Sinaia, la Castelul Foișor. Aflat la masă, Regele a primit două telefoane succesive din București, de la Dimitrie Negel, mareșalul Palatului, care îi comunica că Primul-ministru Petru Groza dorește neapărat o audiență a doua zi dimineața, la ora 10, la Palatul Elisabeta, "pentru a discuta o chestiune de familie" (pe atunci, Palatul Elisabeta din Parcul Herăstrău, locuința mătușii Regelui, era folosit ca singura reședință regală disponibilă în București, Palatul Regal din Calea Victoriei fiind încă grav avariat de bombardamentele germane din 24 august 1944, iar Casa Nouă fiind complet distrusă de aceleași bombardamente).

Estimând că va fi vorba despre proiectul căsătoriei sale, Regele a acceptat cererea, deși felul imperativ cum fusese formulată reprezenta o încălcare flagrantă  a protocolului (un ministru nu fixează întâlniri Suveranului, ci solicită o audiență, sosind la ora la care i se comunică; însă astfel de greșeli de politețe elementară erau frecvente la demnitarii comuniști).

Alungarea Regelui: un act de șantaj terorist

A doua zi, Regele (la volan) și Regina-mamă, însoțiți de aghiotantul regal Jacques Vergotti, au părăsit Sinaia, pentru a se întâlni la ora 10:00 cu Petru Groza, în București.

La sosirea la Palatul Elisabeta, aghiotantul Vergotti a observat că Garda Regală, care asigura paza locuinței, fusese înlocuită prin surprindere cu militari din Divizia Tudor Vladimirescu, instruiți în URSS și fideli comuniștilor. Aghiotantul nu a mai putut însă să reacționeze, fiind el însuși arestat de un grup de doi tineri militanți comuniști, care se găseau în număr mare în parcul din jurul Palatului.

La ora fixată, Regele a coborât personal de la etaj, pentru a-i deschide ușa lui Groza. Neanunțat, acesta venise însoțit de ministrul Gheorghe Gheorghiu-Dej - o altă încălcare a protocolului, fiindcă nu se puteau aduce persoane străine la întâlnirea dintre Suveran și Primul-ministru, mai ales neinvitate. În locuință se găseau - în afară de Regina-mamă Elena, care participa la discuția "de familie" - doar Mircea Ionnițiu, secretar personal și fost coleg de școală al Regelui.

În salonul aflat la etaj, Petru Groza a început discuția arătând că "a sosit momentul unui divorț amiabil între țară și monarhie"; el a scos dintr-o mapă un act de abdicare gata scris, pe care i-a solicitat Regelui să-l semneze (documentul nu respecta formularea uzuală a decretelor regale, arătând prin însăși aceasta că este un fals, întocmit de persoane străine). Regele a protestat, arătând că schimbarea formei de guvernământ nu se poate face decât la dorința expresă națiunii române și cu respectarea exactă procedurilor democratice prevăzute de Constituție, care ar fi trebuit, apoi, validate printr-un referendum. De asemenea, actul gata scris ce fusese prezentat Regelui era incorect din punct de vedere juridic, fiindcă prevedea că acesta "renunță la Tron pentru sine și pentru urmașii săi" (fără mandat expres, nimeni nu poate renunța la ceva în numele altcuiva); în plus, eventuala renunțare la Tron a Regelui Mihai I nu însemna, automat, și abolirea Monarhiei, ci numai trecerea Coroanei la următoarea persoană din linia de succesiune.

Răspunsul delegației comuniste a fost că "nu e timp pentru astfel de proceduri" ("graba" era urmarea presiunii politice a Moscovei, care dorea să înlăture monarhia). Regele a cerut un răgaz pentru lectura atentă a actului; retrăgându-se în biroul său și consultându-se cu Ionnițiu, a aflat că Palatul e complet izolat, fiindcă legăturile telefonice fuseseră tăiate. Secretarul regal a subliniat faptul că un atentat reușit la viața Regelui ar înlătura orice șansă de normalizare a situației, pe când o semnătură pusă pe un act ilegitim ar mai fi putut fi îndreptată, fiindcă Regele se bucura de o uriașă susținere populară și întreaga națiune ar fi știut că actul de abdicare a fost smuls prin forță. Informații parvenite ulterior au arătat că, în înțelegere cu comuniștii români, ocupanții militari sovietici mișcau pe străzile Bucureștiului tancuri destinate să înspăimânte populația și, pe stadionul aflat lângă Arcul de Triumf, fusese amplasată chiar și o baterie de artilerie ațintită asupra Palatului Elisabeta.

Revenit în salon, Regele refuza, în continuare, să semneze actul de abdicare (deși, între timp, Petru Groza se lăudase în fața Reginei cu un pistol pe care-l avea în haină, adus "ca să nu pățească ca Antonescu, la 23 August"). Ca argument ultim, delegația comunistă a amenințat cu împușcarea imediată a 1.100 de tineri (în majoritate studenți) ce se aflau în închisori încă de la manifestația din 8 noiembrie 1945. Astfel, Regele a fost constrâns să semneze, spunând: "Nu va curge sânge din cauza mea!"

După semnarea actului, Familiei Regale i s-a pus în vedere să nu încerce să ia legătura cu nimeni și să plece cât mai repede la Castelul Peleș, unde o "comisie de inventariere" numită de guvernul comunist avea să ia în primire toate proprietățile regale (în graba sa de a confisca "averea Regelui", conducerea comunistă a amestecat de-a valma, în decretul de naționalizare, atât proprietăți personale ale membrilor Familiei Regale, cât și bunuri care aparțineau Domeniilor Coroanei, adică Statului; Statul comunist confisca, astfel, bunuri care îi aparțineau deja).

Se poate observa că data loviturii de stat a fost atent aleasă de comuniștii români și sprijinitorii lor, în perioada de sărbătoare dintre Crăciun și Anul Nou, într-un moment cu vreme de iarnă, când atenția majorității populației României era îndreptată spre sărbători și activități de familie curente.

Frauda parlamentară: proclamarea Republicii Populare Române
Pentru a da o aparență de legalitate loviturii de stat, comuniștii au convocat în grabă, chiar în seara zilei de 30 decembrie 1947, o ședință a Adunării Deputaților, care să hotărască înlăturarea Monarhiei și să proclame Republica Populară Română (camera superioară a Parlamentului țării, Senatul, nu mai exista, probabil fiind considerată "burgheză"). Parlamentul aflându-se în vacanță parlamentară (20 decembrie - 20 ianuarie), iar deputații fiind plecați în circumscripții (pe vreme de iarnă), o adunare legal constituită (conform Constituției și Regulamentului Camerei) nu se putea face în aceeași zi, pentru că nu existau nici vreo hotărâre oficială de convocare a unei sesiuni extraordinare a Parlamentului, nici timpul material necesar pentru revenirea deputaților în București.

Totuși, adunarea cerută s-a făcut, sub președinția scriitorului Mihail Sadoveanu. Conform legii, Camera nu putea modifica Constituția, care prevedea și forma de guvernământ a statului. Pentru a da o aparență de "aglomerație" la lucrări, în sala Adunării Deputaților au fost invitați un număr de "tovarăși din popor, de încredere", aleși aleator, "revoluționari" și entuziaști la ideea proclamării Republicii, care nu erau membri ai Parlamentului, deci nu aveau dreptul legal să voteze în locul membrilor Camerei. Chiar și așa, cvorumul necesar nu a fost atins, fapt care rezultă din procesul-verbal al ședinței.

Conform aceluiași proces-verbal, ședința a durat 45 de minute (o estimare simplă, pe baza datelor conținute în procesul verbal, arată că pentru vot ultrarapid ar fi fost necesare minimum 70 min). Nu s-a făcut apelul nominal al deputaților și nu s-a comunicat numărul deputaților prezenți. În schimb, au fost votate doar două legi (care nu fuseseră trecute pe ordinea de zi, nu fuseseră dezbătute în comisiile parlamentare și nici nu primiseră avizul Consiliului Legislativ, care nu fusese consultat).

Tot în ziua de 30 decembrie apare un număr special al ziarului "Scînteia", organul oficial de presă al Partidului Comunist, în care este publicată Proclamația către țară, care se încheie cu:

"Să înălțăm noua formă de viață a statului nostru, Republica Populară Română, patria tuturor celor ce muncesc cu brațele și cu mintea, de la orașe și de la sate".

Se încerca acreditarea ideii că schimbarea ordinii de stat ar fi fost inițiativa poporului român și nu a ocupanților sovietici. În acest sens, în seara zilei de 30 decembrie are loc în Piața Palatului o mică manifestație a susținătorilor comuniști, de "bucurie" pentru proclamarea Republicii. Se publică, de asemenea, în Monitorul Oficial (nr. 300 bis de marți 30 decembrie 1947) Legea No. 363 pentru constituirea statului român în Republica Populară Română și Legea No. 364 pentru numirea membrilor Prezidiumului Republicii Populare Române, ambele pretins votate în ședința din 30 decembrie 1947.

Plecarea în exil a Familiei Regale cu Trenul Regal

Pe 3 ianuarie 1948, după lovitura de stat comunistă de la 30 decembrie 1947 care a determinat abdicarea forțată a Regelui Mihai, acesta a fost silit de noile autorități să părăsească România. Plecarea s-a făcut din Gara Regală de la Sinaia, în Trenul Regal, după detaliate și umilitoare controale de valori ce s-au făcut asupra bagajelor, asupra membrilor Familiei Regale și asupra personalului (singurele bunuri de valoare permise au fost patru automobile, proprietatea personală a Regelui, care au fost încărcate pe un vagon separat). Pe peron, Familia Regală și însoțitorii ei au mers la tren printre două șiruri de militari ce fuseseră instruiți să stea cu spatele la Rege, pentru a evita contactul vizual. La plecare, ușile și ferestrele Trenului Regal au fost închise (cu obloane, fără vizibilitate), sub strictă pază militară a autorităților comuniste. În tren, chiar și pâinea și fructele ce se găseau pe masa din vagonul destinat Reginei Elena au fost tăiate în bucăți, pentru a nu ascunde eventuale bijuterii sau alte obiecte personale de valoare.

Bill Lawrence, corespondentul ziarului New York Times în România, a dorit să asiste la plecarea Familiei Regale, dar acest lucru nu i-a fost permis de către noile autorități. El a insistat, privind evenimentele de pe o înălțime din apropiere; reportajul său despre eveniment a apărut în presa americană câteva zile mai târziu.

Pistolul care a fost confiscat de către gărzile comuniste aghiotantului regal Jacques Vergotti, la urcarea în tren, nu a mai fost înapoiat.

Trenul a oprit la Săvârșin, apoi a părăsit România pe la Curtici. Garnitura s-a îndreptat către secțiunea Vienei ocupată de armata americană (unde un ofițer american a intrat în vagon, salutând pe Rege și pe Regina mamă și confirmându-le că sunt liberi). Drumul a continuat apoi către Lausanne.

Consecințele loviturii de stat de la 30 decembrie 1947
După lovitura de stat de la 30 decembrie 1947 și până la 13 aprilie 1948, țara s-a aflat într-o situație de vid constituțional, Constituția din 1923 fiind abrogată dintr-un act nelegal, de forță, lovit de nulitate juridică absolută. Unele decrete emise de guvernul Petru Groza au fost publicate în Monitoare Oficiale antedatate (29 decembrie 1947), continuându-se seria de falsuri. Adunarea Deputaților a continuat să legifereze fără bază legală, stabilindu-și propriile atribuții. La 13 aprilie 1948 a fost adoptată prima Constituție a României comuniste, cu aceeași "bază legală" discutabilă.

Revenirea în țară a Familiei Regale
După Revoluția română din 1989, regimurile conduse de Ion Iliescu și Petre Roman au împiedicat revenirea în țară a Familiei Regale a României, în ciuda solicitărilor Regelui, cu excepția unei vizite de două zile din primăvara anului 1992 (care a făcut, după estimările oficiale, ca aproximativ un milion de oameni să iasă pe străzi, în întâmpinarea Regelui). Alte încercări ale acestuia de a face vizite în țară, cum a fost cea din preajma Crăciunului anului 1990, s-au soldat cu expulzarea la frontieră, sub pază armată.

Revenirea definitivă în țară a Familiei Regale s-a făcut în 1997, când guvernul Victor Ciorbea a anulat hotărârile guvernului Petru Groza prin care Regelui Mihai i se retrăgeau "cetățenia și naționalitatea (sic!) române".

Poziția Regelui față de actul abdicării și față de un posibil referendum. Succesiunea la Tronul României
După plecarea în exilul forțat, Regele a folosit fiecare prilej pentru a arăta autorităților străine adevărul legat de condițiile în care s-a produs lovitura de stat de la 30 decembrie 1947, subliniind faptul că evenimentele au avut loc cu încălcarea legii, într-o țară aflată sub ocupație militară străină și fără consultarea voinței națiunii române - care n-a fost niciodată întrebată. În unele dintre aceste demersuri de expunere publică a adevărului, el s-a lovit de reticența oamenilor politici din Vest - dornici să mențină relații politice de compromis, acceptabile, cu Rusia sovietică - precum și de infiltrările și propaganda susținută desfășurate de Securitatea comunistă.

În 1991, întrebat de ziariști și memorialiști dacă pentru stabilirea formei de guvernământ a României post-decembriste este necesară, mai întâi, o consultare publică prin referendum, Regele a subliniat faptul că, pentru a avea valabilitate, legitimitate și continuitate istorică, orice nouă alegere privind organizarea Statului trebuie să se facă pornind de la prevederile Constituției din 1923, în vigoare în momentul alungării sale abuzive. Suveranul a răspuns scriitorului Mircea Ciobanu:
"Atacurile împotriva monarhiei și împotriva mea dovedesc că actualii conducători ai țării nu sunt siguri pe poziția lor. Ei știu mai bine decât toți că republica a fost instalată fără să se consulte părerea poporului. Acum vor s-o consulte, dar pentru a o determina să legitimeze vechea fraudă. (s.n.)
Când regii Olandei sau Norvegiei și-au părăsit țara din pricina nemților, au consultat poporul când s-au întors în țară? Ce să-l întrebe? Dacă între timp s-a obișnuit cu stăpânirea lui Hitler? Românii ar trebui să fie întrebați în acești termeni: VREȚI VOI să rămâneți cu o formă de guvernământ pe care v-au dat-o rușii în 1947?"

După revenirea în țară, petrecută în 1997, Regele Mihai și-a menținut aceeași poziție publică, arătând că numai cunoașterea întregului adevăr de către români și reînnodarea firului istoric acolo unde a fost brutal întrerupt (pornind de la baza legală a Constituției din 29 martie 1923) pot oferi legitimitate unei guvernări post-decembriste. El a exprimat și susținut ferm dreptul suveran al poporului român de a-și alege liber forma de guvernământ - monarhie constituțională sau republică - după o informare corectă, în cunoștință de cauză și cu respectarea legilor ce au fost încălcate la 30 decembrie 1947.

La 30 decembrie 2007, orele 12:00, la Castelul regal de la Săvârșin, exact în momentul simbolic când se împlineau 60 de ani de la data abdicării forțate, Majestatea Sa Regele Mihai I a ales să semneze documentul oficial intitulat "Normele Fundamentale ale Familiei Regale a României" (Statutul Casei Regale). Acest document juridic arată organizarea internă a Familiei Regale (ca instituție), stabilește regulile obligatorii ce trebuie respectate de fiecare membru și arată voința Regelui asupra felului cum trebuie modificată Constituția României în cazul în care Parlamentul va vota restaurarea formei de guvernământ monarhice.  Într-un astfel de caz, una dintre modernizările care trebuie aduse Constituției din 1923 este - în acord cu regulile internaționale actuale, folosite și de celelalte Case Regale europene -  acceptarea femeilor în succesiunea la Tron (după principiul primogeniturii cognatice cu preferință masculină). Prin Anexa 2 a acelorași "Norme Fundamentale", Regele a exprimat dorința ca fiica sa cea mare, Alteța Sa Regală Principesa Margareta, care desfășura activități publice în interesul României încă din luna ianuarie 1990, să îi succeadă la Tron - ea având dreptul să poarte titlul de Regină imediat după moartea tatălui, "indiferent de poziția Familiei ca Dinastie domnitoare sau ne-domnitoare și indiferent dacă, mai târziu, va alege sau nu să nu folosească un asemenea titlu sau apelativ".

Printr-un mesaj dat publicității la 1 martie 2016, Regele a anunțat retragerea sa din toate activitățile publice, transferând explicit aceste sarcini Principesei Margareta.

După moartea Regelui, survenită la 5 decembrie 2017, fiica sa cea mare, în poziția de șef al Familiei Regale, continuă să desfășoare activități publice de reprezentare a României, alături de alți membri ai Familiei (activitatea zilnică este consemnată detaliat pe blogul romaniregala.ro). Ea folosește titlul oficial de "Majestatea Sa Margareta, Custodele Coroanei)", deși majoritatea celor care vin în contact cu Palatul se adresează folosind apelativul "Majestatea Sa Regina României".

Bibliografie
 Mircea Ciobanu - Convorbiri cu Mihai I al României, Editura Humanitas, 2008
 Mircea Ionnițiu - Amintiri și reflecțiuni, Editura Enciclopedică, 1993
 Philippe Viguié-Desplaces - Majestatea Sa Regele Mihai I al României - O domnie întreruptă. Convorbiri cu Philippe Viguié-Desplaces, Editura Libra, 1995
 Sir Ivor Porter - Mihai I al României. Regele și Țara, Editura ALLFA, 2007
 Eleodor Focșeneanu - Istoria constituțională a României (1859-2003), ediția a III-a și edițiile anterioare.

Referințe

1947 în România
Abdicare
Lovituri de stat
Monarhia în România
Republica Populară Română

Abdicarea regelui Mihai


Catedrala Adormirii sau Catedrala Kutaisi, mai cunoscută sub numele Catedrala Bagrati (în ; ბაგრატის ტაძარი, sau Bagratis tadzari) este o catedrală din secolul al XI-lea, situată în orașul Kutaisi, regiunea Imereti din Georgia. O capodoperă a arhitecturii medievale georgiene, catedrala a suferit pagube importante de-a lungul secolelor și a fost reconstruită în starea sa actuală printr-un proces treptat, începând din anii 1950, lucrările majore de conservare încheindu-se în 2012. Un punct de reper distinct în peisajul central al Kutaisi, catedrala este localizată pe dealul Ukimerioni.

Istoria
Catedrala Bagrati a fost construită în primii ani ai secolului al XI-lea, în timpul domniei regelui Bagrat al III-lea, datorită căruia a fost numită "Bagrati", adică, catedrala lui Bagrat. O inscripție de pe peretele de nord arată că podeaua a fost construită în 1003. În 1692, a fost distrusă, în urma unei explozii, de către trupele otomane care au invadat Regatul Imereti. Incidentul a provocat prăbușirea cupolei și a plafonului.

Restaurarea și conservarea, precum și studii arheologice la Catedrala au început în anii 1950, sub conducerea unui arhitect georgian Vakhtang Tsintsadze. Lucrările de restaurare conduse de Tsintsadze au fost împărțite în șase etape și au continuat timp de mai multe decenii, până în 1994. În același an, Catedrala Bagrati, împreună cu Mănăstirea Gelati, a fost inclusă pe lista Patrimoniului Mondial ocrotit de UNESCO. În anul 2001, dreptul de proprietate al catedralei a fost transferat de la statul georgian la Biserica Ortodoxă Georgiană. În prezent serviciile religioase sunt limitate, dar biserica atrage mulți pelerini și turiști. De asemenea, este frecvent folosită ca un simbol al orașului Kutaisi, fiind unul dintre principalele sale obiective turistice.

Starea actuală și probleme de conservare

În 2010, sub conducerea arhitectului italian Andrea Bruno, Georgia a început lucrările de reconstrucție care vizează revenirea Catedrala Bagrati la starea inițială ca un spațiu religios. În iulie 2010, UNESCO a adăugat catedrala Bagrati pe lista de sit-uri ale patrimoniului mondial aflate în pericol, în parte din cauza reconstrucției continue, despre care exista temerea că ar afecta integritatea structurală și autenticitatea sit-ului. Chiar înainte ca lucrările de reconstrucție să înceapă, în anul 2008 ICOMOS a fost preocupat de starea de deteriorare a catedralei, dar a apreciat că orice eforturi de conservare realizate de guvern nu ar trebui să includă un tip de reconstrucție, care ar afecta valoarea istorică a sitului.  În 2011 UNESCO a cerut autorităților guvernamentale din Georgia să dezvolte o strategie de reabilitare care ar duce la revenirea unora dintre modificările aduse sitului în ultimii ani, dar a recunoscut că aceste modificări pot fi "aproape ireversibile". În 2013, arhitectul Andrea Bruno a primit o medalie de aur din partea statului georgian pentru rolul său în reconstrucția catedralei Bagrati și a fost recunoscut ulterior pentru acest proiect Premiul Internațional Domus pentru restaurare și conservare al Universității din Ferrara.

Galerie

Listă de referințe

Patrimoniul mondial în Georgia

Catedrala Bagrati


Jaime Vallvé (født 1928 i Spanien, død 15. oktober 2000 i Danmark) var en spansk-dansk tegneserietegner som er mest kendt for at have bidraget til den nordiske produktion af tegneserien Fantomet.

Jaime Vallvé flyttede til Danmark i slutningen af 1950'erne. Han blen tilknyttet tegneseriesyndikatet P.I.B. og tegnede tegneserieadaptioner af kendte romaner som De tre musketerer, Ivanhoe og Greven af Monte Cristo. Han tegnede også detektivserien Eddie, efter manus af Jørgen Sonnergaard.

I 1971 begyndte han at arbejde for den svenske Fantomet-produktion. Gennem 1970'erne, 80'erne og 90'erne tegnede han tilsammen 116 Fantomet-historier. Vallvé var en populær tegner og er måske mest kendt for sine historiske Fantomet-eventyr. Vallvés tegnestil kendetegnes af bevidst brug af sort/hvide kontraster og brede penselstrøg.

Vallvé har også tegnet den historiske eventyrserie Johan Vilde efter manus af Janne Lundström. Serien er udgivet i fire album.

Eksterne links
 Jaime Vallvé biografi på Fantomet.org
 Jaime Vallvé biografri  på Scandinavian Chapter (på engelsk)

Tegneserietegnere

Jaime Vallvé


Elizabeth Ogilvy Benger (batizada em 15 de junho de 1775 em West Camel, Somerset, morreu em 9 de janeiro de 1827 em Londres) foi uma biógrafa, romancista e poeta inglesa. Algumas de suas poesias tinham uma forte mensagem social.

Início da vida e educação
Elizabeth era filha de John Benger ou Benjey e sua esposa Mary, née Long. Seu pai era comerciante em Wells. Ele se tornou um comissário da Marinha Real em 1782 e a família viveu principalmente em Chatham, Kent até 1797. De acordo com uma colega escritora, Lucy Aikin, Elizabeth cedo mostrou "um ardor pelo conhecimento, uma paixão pela literatura". Ela foi autorizada aos doze anos de idade a frequentar uma escola local para meninos para aprender latim, e no ano seguinte teve um poema publicado, The Female Geniad. Este apresentava "teólogas, acadêmicas e pregadoras como Cassandra del Fides, Isabella de Barcelona, e Issona de Verona, ao lado de Cornelia, como mulheres históricas para inspirar 'a feira britânica' de sua época". Foi precedido por um prefácio costumeiro de desculpas que "implanta a inocência com grande sofisticação", como comentaristas recentes colocam. "A voz... é a voz da autoridade cultural."

Carreira
Empobrecida após a morte de seu pai em 1796, a família mudou-se para Devizes, Wiltshire, e depois para Londres em 1802, onde Benger conheceu várias figuras literárias. Estes incluíam os romancistas Jane e Anna Maria Porter, e a poetisa Caroline Champion de Crespigny, ex-amante de Lord Byron. Mais tarde, ela se tornou conhecida por John Aikin e sua filha Lucy, a poetisa e escritora infantil Anna Laetitia Barbauld, Sarah Wesley, a escritora filha do proeminente metodista Charles Wesley e a romancista e atriz Elizabeth Inchbald. Ela causou uma má impressão em Charles e Mary Lamb, e no diarista Henry Crabb Robinson, que a descreveu como "ridiculamente inquieta" em uma festa onde Wordsworth estava presente.

Elizabeth queria se tornar dramaturga, mas não teve sucesso e logo se voltou para a poesia com uma mensagem social. "A Abolição do Comércio de Escravos" apareceu em 1809, com versos de James Montgomery e James Grahame sobre o mesmo assunto. Depois vieram dois romances, o segundo dos quais também foi traduzido para o francês.

Mais tarde, ela se voltou para a não-ficção, traduzindo do alemão e apresentando um volume de cartas de Friedrich Gottlieb Klopstock, e escrevendo e compilando materiais biográficos competentes sobre Elizabeth Hamilton, John Tobin, Ana Bolena e rainha Maria da Escócia entre 1818 e 1825. Depois disso, sua saúde começou a piorar. Ela estava coletando materiais para a vida de Henrique IV da França quando morreu em 9 de janeiro de 1827.

Referências

Poetas do Reino Unido

Elizabeth Benger


The Forbes 500 was an annual listing of the top 500 American companies, produced by Forbes magazine. The list was calculated by combining five factors: sales, profits, assets, market value, and employees. The list was last issued in March 2003 (based on 2002 data for the companies); it is no longer calculated each year and has been replaced by the Forbes Global 2000, which includes non-U.S. companies but is calculated on a similar basis as the old Forbes 500 (although it does not include employees).

Quantifying the largest companies

Various methods exist in determining the largest corporations.  Forbes Magazine, for example, takes into consideration profit, revenue, market capitalization, and value of assets when ranking companies by size; the magnitude of any one of these factors alone may not necessarily be indicative of a firm's overall ranking.

The value of a firm's assets is typically derived from a company's ability to generate cash via its ownership and control of inputs and/or distribution of the final product. Banks and financial institutions, for example, tend to have a large number of assets due to loans and investments, however, a large portion of these do not actually belong to the firm since these assets are customers' deposits.

Fortune 500 ranks companies by revenue. This method is heavily biased towards distributors such as Walmart, which may have a high volume of sales but may be operating on very thin profit margins.

Another method might be to look at the market capitalization of the company. However, this price is dictated by the perceived value of the company and its prospects. At one point in the late nineties, Cisco Systems would have been the biggest company by this measure, however the dot-com bubble crash reduced its perceived value dramatically. Another example would be Amazon.com, which despite being barely profitable, has a very large market cap rivaling or exceeded established American companies due to the general market sentiment about its innovations.

See also
Forbes Global 2000
Fortune 500
List of largest employers
List of largest companies by revenue
List of corporations by market capitalization

References

Forbes lists
Lists of companies by revenue
Annual magazine issues
Lists of companies of the United States

Forbes 500


Dr. Katarzyna Jachimowicz, poljska liječnica i specijalistica obiteljske medicine.

Prvih 19 godina radnog vijeka provela je u Poljskoj, a 2013. odlazi u Norvešku, gdje se zapošljava kao liječnica obiteljske medicine u Obiteljskoj klinici u općini Sauherad. U prve četiri godine rada nije bilo primjedbi na njezin rad. Između 2011. i 2014. u Norveškoj se vodila napeta rasprava o pravu na priziv savjesti u obiteljskoj medicini.<ref name="przewodnik"> Przewodnik Katolički  Monika Białkowska. Polska lekarka walczy o sumienie', www.przewodnik-katolicki.pl (pristupljeno 30. studenog 2017.) </ref> Liječnicima koji su se na nju pozivali poslane su inspekcije, a 1. siječnja 2015. na snagu je stupilo novo pravilo kojima je liječnicima obiteljske medicine zabranjeno pravo na priziv savjesti, osim pod iznimkom nedostatka odgovarajućih vještina u izvršenju postupaka poput pobačaja ili eutanazije.

Nakon posjeta pokrajinske inspekcije poslije stupanja na snagu zakona, koji zabranjuje priziv savjest, dr. Jachimowicz bila je izložena progonu zbog izjave da odbija koristiti spiralu u svojoj praksi i da se poziva na priziv savjesti. Osim dr. Jachimowicz u sličnoj su se situaciji našla još tri liječnika koji su se protivili praksi izdavanja spirale. Iako nisu otpušteni, od njih se očekivalo kako će na vlastitu inicijativu napustiti svoja radna mjesta. Sva trojica su se odlučila za taj korak, ali dr. Jachimowicz nije. U prosincu 2015. otpustila ju je u uprava Klinike u kojoj je radila.

Cijeli slučaj izazvao je buru reakcija u poljskoj GOSC  Jarosław Dudała. Jutro rusza precedensowy proces polskiej lekarki w Norwegii, gosc.pl, 15. siječnja 2017. (pristupljeno 30. studenog 2017.)  i svjetskoj javnosti, ali i znanstvenim krugovima, jer s
je odredba norveške vlade od 1. siječnja 2015. i njezino provođenje proturječno rezoluciji br. 1763, koju je usvojila europska skupština Vijeća Europe 7. listopada 2010.: Pravo na priziv savjesti u zakonitoj zdravstvenoj zaštiti''.

Nekoliko mjeseci nakon otkaza dobila je javnu, novčanu i moralnu podršku Norveškog udruženja kršćanskih medicinara (Kristelig Legeoforening), koja je pokrila dio sudskih troškova. Dr. Jachimowicz 1. lipnja 2017. podnijela je tužbu zbog nepravednog otkaza.  Na drugostupanjskom sudu krajem studenog 2017. odlučeno je kako mora biti vraćena na svoje radno mjesto, a jedan od dokaza bili su i potpisi peticije granske inicijative CitizenGO koja je prikupila 143 096 potpisa upućenih norveškom Ministarstvu zdravstva.

Izvori

Vanjske poveznice
The Herland Report  Dr Katarzyna Jachimowicz fighting to protect right of medical personnel in Norway to object in conscience to abortion
NRK Telemark Lege får beholde jobb etter spiralnekt
Catholic Herald  Norwegian bishop hails 'victory for freedom of conscience' as pro-life doctor wins appeal
LifeSite Doctor fired in Norway for refusing to administer abortifacients

Životopisi, Poljska
Liječnici
Medicinska etika i deontologija
Pro-life pokret

Katarzyna Jachimowicz


Hermafrodit, erdişi veya hünsâ; hem erkek hem de dişi üreme organı bulunduran canlılara verilen addır.

Etimoloji
Kelime olarak hermafrodit, Yunan mitolojisindeki Haberleşme Tanrısı Hermes ile Güzellik Tanrıçası olan Afrodit'in adlarından gelmektedir.  Bu adlandırma aynı vücutta hem erkek hem dişi bireyin birleşmesiyle ilgili bir mite dayanır.

Bu mitin çeşitli yorumları vardır. Bir yoruma göre Afrodit ile Hermes'in bir oğulları olur. Adını Hermaphroditus koyarlar. Hermafrodit o kadar güzeldir ki bir su perisi Salmakis' in dikkatini çekmiştir. Sürekli ona yakınlaşmak için uğraşır ama Hermafrodit'in nazı ile karşılaşır. Bir türlü yüz bulamayan Salmakis, Hermafrodit gölde yüzerken birdenbire karşısına çıkar ve sıkı bir şekilde ona sarılır. Tanrılara onları birbirlerinden ayırmamaları için yalvarır. Sonunda dileği kabul olur ve ikisi de aynı vücutta can bulurlar. Böylece ortaya çift cinsiyetli bir insan çıkar.

Literatür
Diodorus, Bibliotheke historike kitap IV 4.6.5
Ovidius, Metamorfozlar kitap IV 285-388

Kaynakça

Cinsellik
Cinsiyet
İnsan görünüşü
Üreme ve gelişme
İnterseksüellik

Hermafroditlik


Mendoza, también conocida como Mendoza Grande, es una localidad uruguaya del departamento de Florida.

Ubicación
La localidad se encuentra ubicada en la zona suroeste del departamento de Florida, entre los arroyos Pelado y de Mendoza; sobre la ruta 5 en su km 74. Dista 25 km de la ciudad de Florida y 74 km de Montevideo.

Generalidades
La localidad tomó el nombre del arroyo Mendoza, que surca la zona de este a oeste, este curso a su vez tomó su nombre del propietario del saladero que se instaló a mediados de 1800 en unas canteras ubicadas en las cercanías de sus orillas. La finalidad de esta localidad fue la de prestar servicios a los pobladores de la zona dedicados al engorde de ganado, la agricultura y especialmente la lechería; destacándose desde entonces como zona notable en la cuenca lechera. En cambio la localidad vecina, Mendoza Chico surge como centro poblado en torno a la actividad cerealera que destaca al poblado.

Población
Según el censo del año 2011 la localidad contaba con una población de 730 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Instituto Nacional de Estadística: Plano de la localidad de Mendoza

Localidades del departamento de Florida
Lugares de Uruguay con nombres de personas

Mendoza (Uruguay)


Onthophagus sipilouensis é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Cambefort em 1984.

Referências

Ligações externas

sipilouensis
Coleópteros descritos em 1984

Onthophagus sipilouensis


42365 Caligiuri este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
42365 Caligiuri este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Fountain Hills (Arizona) de Charles W. Juels și Paulo R. Holvorcem. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,67 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 18,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 42001-43000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2002
Centura de asteroizi

42365 Caligiuri


Hanna Rose Hall (n. Denver, Colorado; 9 de julio de 1984) es una actriz estadounidense. Es más conocida por su papel en Forrest Gump, Las vírgenes suicidas y el remake de Halloween.

Vida personal
Hanna Hall estudió en la Colorado Rocky Mountain School en Carbondale, Colorado, donde se graduó en 2002. En 2005 se graduó en la Vancouver Film School.

Filmografía

Cine

Referencias

Enlaces externos

Actrices de Estados Unidos
Actrices de cine de Estados Unidos
Nacidos en Denver

Hanna Hall


Rakire es una película del año 1998.

Sinopsis
Artistas burkinabeses de Uagadugú participan en un taller de dirección de películas de animación. Crean cada uno una animación sobre el tema de El parentesco gracioso.

Referencias

Rakire


Knut Jönsson Posse (født i begyndelsen af 1440'erne, døde 25. marts 1500 på Kastelholm Slot) var nationalråd og chef for retsvæsenet over flere borgråd. Han er begravet i Åbo Katedral.

Personer fra Sverige

Knut Jönsson Posse


Marion ist eine Stadt (mit dem Status "City") im Linn County im Osten des US-amerikanischen Bundesstaates Iowa. Im Jahr 2020 hatte die Stadt 41.535 Einwohner.

Marion ist Bestandteil der Metropolregion um die Stadt Cedar Rapids.

Geografie
Marion liegt im nordöstlichen Vorortbereich von Cedar Rapids unweit des Ostufers des Cedar River. Die Stadt liegt auf 42°02′03″ nördlicher Breite und 91°35′52″ westlicher Länge und erstreckt sich über 31 km².

Nachbarorte sind Cedar Rapids (10,2 km südwestlich bis zum Stadtzentrum), Hiawatha (8,4 km westlich), Robins (8,5 km nordwestlich), Alburnett (14,2 km nördlich), Whittier (17,3 km nordöstlich), Springville (13,5 km östlich) und Bertram (14,9 km südöstlich).

Die nach Cedar Rapids nächstgelegenen größeren Städte sind Dubuque (105 km nordöstlich), die Quad Cities (123 km südöstlich), Iowas frühere Hauptstadt Iowa City (55,9 km südlich) und Iowas aktuelle Hauptstadt Des Moines (206 km westsüdwestlich).

Verkehr
Wenige Kilometer westlich der Stadt verläuft parallel zum Cedar River die Interstate 380, die die kürzeste Verbindung von Waterloo über Cedar Rapids nach Iowa City bildet.

Der U.S. Highway 151 durchquert die Stadt Marion West-Ost-Richtung durch das Stadtzentrum. Innerhalb der Stadt trifft der Highway auf die Iowa Highways 13, 100 und 922.

Am östlichen Stadtrand von Marion liegt der Marion Airport. Der nächstgelegene größere Flughafen ist der 25,6 km südwestlich gelegene Eastern Iowa Airport in Cedar Rapids, über den die Region durch Zubringerflüge Anschluss an die wichtigsten Luftverkehrsdrehkreuze im Mittelwesten hat.

Geschichte
Die Geschichte von Marion begann 1839, als ein Verwaltungssitz für das zwei Jahre zuvor festgelegte Linn County eingerichtet werden sollte und das Gebiet der heutigen Stadt dafür ausgewählt wurde. Die Stadt wurde planmäßig angelegt und nach Francis Marion (1732–1795) benannt, einem General im Amerikanischen Unabhängigkeitskrieg.

1844 wurde das erste Gerichts- und Verwaltungsgebäude fertiggestellt. Im Jahr 1977 wurde es umgebaut und ein Verwaltungsgebäude hinzugefügt.

Im November 1919 wurde der Verwaltungssitz in die schnell wachsende Nachbarstadt Cedar Rapids verlegt.

Demografische Daten

Nach der Volkszählung im Jahr 2010 lebten in Marion 34.768 Menschen in 13.712 Haushalten. Die Bevölkerungsdichte betrug 1121,5 Einwohner pro Quadratkilometer.

Ethnisch betrachtet setzte sich die Bevölkerung zusammen aus 93,7 Prozent Weißen, 2,0 Prozent Afroamerikanern, 0,3 Prozent amerikanischen Ureinwohnern, 1,6 Prozent Asiaten sowie aus anderen ethnischen Gruppen; 1,9 Prozent stammten von zwei oder mehr Ethnien ab. Unabhängig von der ethnischen Zugehörigkeit waren 2,0 Prozent der Bevölkerung spanischer oder lateinamerikanischer Abstammung.

In den 13.712 Haushalten lebten statistisch je 2,42 Personen.

26,5 Prozent der Bevölkerung waren unter 18 Jahre alt, 60,4 Prozent waren zwischen 18 und 64 und 13,1 Prozent waren 65 Jahre oder älter. 51,7 Prozent der Bevölkerung war weiblich.

Das jährliche Durchschnittseinkommen eines Haushalts lag bei 57.797 USD. Das Pro-Kopf-Einkommen betrug 29.085 USD. 6,3 Prozent der Einwohner lebten unterhalb der Armutsgrenze.

Bekannte Bewohner
 Ben F. Jensen (1892–1970) – langjähriger Abgeordneter des US-Repräsentantenhauses (1939–1965) – geboren in Marion
 Ron Livingston (geb. 1968) – Schauspieler – besuchte die Schule in Marion

Einzelnachweise

Weblinks

 Offizielle Website
 Marion Economic Development Corporation
 Handelskammer von Marion
 www.city-data.com - Marion, Iowa

Francis Marion als Namensgeber
Gemeindegründung 1839

Marion (Iowa)


Dexiarchia é uma subordem de lesmas marinhas, moluscos e gastrópodes marinhos sem concha na ordem Nudibranchia. Essa classificação é baseada no estudo de Schrödl et al., publicado em 2001, que reconheceu neste clado e outros dois Pseudoeuctenidiacea e Cladobranchia.

Taxonomia

clado Pseudoeuctenidiacea  ( = Doridoxida)
 Superfamília Doridoxoidea
 Família Doridoxidae

clado Cladobranchia ( = Cladohepatica)
Contém os subclados Euarminida, Dendronotida e Aeolidida
 Não atribuído a uma superfamília (Metarminoidea)
 Família Charcotiidae
 Família Dironidae
 Família Embletoniidae
 Família Goniaeolididae
 Família Heroidae
 Família Madrellidae
 Família Pinufiidae
 Família Proctonotidae

subclado Euarminida
 Superfamília Arminoidea
 Família Arminidae
 Família Doridomorphidae

subclado Dendronotida
 Superfamília Tritonioidea
 Família Tritoniidae
 Família Aranucidae
 Família Bornellidae
 Família Dendronotidae
 Família Dotidae
 Família Hancockiidae
 Família Lomanotidae
 Família Phylliroidae
 Família Scyllaeidae
 Família Tethydidae

subclado Aeolidida
 Superfamília Flabellinoidea ( = Pleuroprocta)
 Família Flabellinidae
 Família Notaeolidiidae
 Superfamília Fionoidea
 Família Fionidae
 Família Calmidae
 Família Eubranchidae
 Família Pseudovermidae
 Família Tergipedidae
 Superfamília Aeolidioidea
 Família Aeolidiidae
 Família Facelinidae
 Família Glaucidae
 Família Piseinotecidae

Nudipleura
Nudibranchia

Dexiarchia


قياسا على التنوين، التمييم هو نطق حرف ميم في نهاية كلمة ما، في بعض . علامة التمييم عند المجودين، وفي اللغة العربية عموما هي الميم الصغيرة الفائقة: .

مراجع

انظر أيضا
 أحكام الميم الساكنة
 أحكام الميم والنون المشددتين
 تنوين

لغويات سامية

تمييم


Achaearanea es un género de arañas de la familia Theridiidae.

Descripción
Este género se utiliza comúnmente para incluir a la araña común de la casa (Parasteatoda tepidariorum), que fue trasladada al género Parasteatoda en el 2006 junto con otras especies. A. veruculata y otras especies fueron trasladadas al género Cryptachaea en el 2008, otras al género Henziectypus. El género se redujo de alrededor de 150 especies a solo 30.

Taxonomía
Este género incluye grandes y pequeños terídidos. Las patas son de medianas a largas, con espinas y pelos. La telaraña es una red de hilos irregulares, por lo general protegida.

Distribución
Esta especie se encuentra en todo el mundo. Con varias especies en América del Sur, China y Corea, India, Australia y África. Algunas especies son endémicas en varias pequeñas islas

Especies
 Achaearanea alboinsignita Locket, 1980 — islas Comoras
 Achaearanea blattea (Urquhart, 1886) — Nueva Zelanda
 Achaearanea budana Tikader, 1970 — India
 Achaearanea dalana Buckup & Marques, 1991 — Brasil
 Achaearanea dea Buckup & Marques, 2006 — Brasil
 Achaearanea digitus Buckup & Marques, 2006 — Brasil
 Achaearanea diglipuriensis Tikader, 1977 — islas Andamán
 Achaearanea disparata Denis, 1965 — Gabón, Costa de Marfil
 Achaearanea diversipes (Rainbow, 1920) — islas Norfolk y de Lord Howe
 Achaearanea dubitabilis Wunderlich, 1987 — islas Canarias
 Achaearanea durgae Tikader, 1970 — India
 Achaearanea epicosma (Rainbow, 1920) — isla de Lord Howe
 Achaearanea extrilida (Keyserling, 1890) — Australia, islas Norfolk y de Lord Howe
 Achaearanea extumida Xing, Gao & Zhu, 1994 — China
 Achaearanea globispira Henschel & Jocqué, 1994 — Sudáfrica
 Achaearanea hieroglyphica (Mello-Leitão, 1940) — Brasil, Perú y Guayana Francesa
 Achaearanea inopinata Brignoli, 1972 — Venezuela
 Achaearanea machaera Levi, 1959 — Panamá
 Achaearanea maricaoensis (Bryant, 1942) — Panamá, Puerto Rico
 Achaearanea micratula (Banks, 1909) — Costa Rica
 Achaearanea nigrodecorata (Rainbow, 1920) — isla de Lord Howe
 Achaearanea nigrovittata (Keyserling, 1884) — de México a Paraguay
 Achaearanea palgongensis Seo, 1993 — Corea
 Achaearanea propera (Keyserling, 1890) — Nueva Gales del Sur, Tasmania, isla de Lord Howe
 Achaearanea septemguttata (Simon, 1909) — Vietnam
 Achaearanea simaoica Zhu, 1998 — China
 Achaearanea taim Buckup & Marques, 2006 — Brasil
 Achaearanea tingo Levi, 1963 — Perú
 Achaearanea trapezoidalis (Taczanowski, 1873) — de Panamá a Paraguay
 Achaearanea triangularis Patel, 2005 — India
 Achaearanea triguttata (Keyserling, 1891) — Brasil

Referencias
  (1963): Spiders of The University of Kansas Natural History Reservation and Rockefeller Experimental Tract.
  (2008): A revision of the genus Achaearanea (Araneae: Theridiidae). Acta Arachnologica 57(1): 37-40. PDF
  (2009): The world spider catalog, version 9.5. American Museum of Natural History

Enlaces externos

Géneros de arácnidos
Arañas peligrosas

Achaearanea


Wilhelm, German Crown Prince, Crown Prince of Prussia (Friedrich Wilhelm Victor August Ernst; 6 May 1882 – 20 July 1951) was the eldest child of the last Kaiser, Wilhelm II, German Emperor, and his consort Augusta Victoria of Schleswig-Holstein, and thus a great-grandson of Queen Victoria, and distant cousin to many British Royals, such as Queen Elizabeth ll. As Emperor Wilhelm's heir, he was the last Crown Prince of the German Empire and the Kingdom of Prussia, until the abolition of the monarchy.

Wilhelm became crown prince at the age of six in 1888, when his grandfather Frederick III died and his father became emperor. He was crown prince for 30 years until the fall of the empire on 9 November 1918. During World War I, he commanded the 5th Army from 1914 to 1916 and was commander of the Army Group German Crown Prince for the remainder of the war. After his return to Germany in 1923, he fought the Weimar Republic and campaigned for the reintroduction of the monarchy in Germany. After his plans to become president had been blocked by his father, Wilhelm supported Adolf Hitler's rise to power, but when Wilhelm realised that Hitler had no intention of restoring the monarchy, their relationship cooled. Wilhelm became head of the House of Hohenzollern on 4 June 1941 following the death of his father and held the position until his own death on 20 July 1951.

Early life

Wilhelm was born on 6 May 1882 as the eldest son of the then Prince Wilhelm of Prussia, and his first wife, Princess Augusta Victoria of Schleswig-Holstein. He was born in the Marmorpalais of Potsdam in the Province of Brandenburg, where his parents resided until his father acceded to the throne. When he was born, his great-grandfather Wilhelm I was the German Emperor and his grandfather Crown Prince Frederick William was the heir apparent, making Wilhelm third in line to the throne.

His birth sparked an argument between his parents and his grandmother Crown Princess Victoria. Before Wilhelm was born, his grandmother had expected to be asked to help find a nurse, but since her son did everything he could to snub her, the future Wilhelm II asked his aunt Princess Helena to help instead. His mother was hurt and his grandmother, Queen Victoria, who was the younger Wilhelm's great-grandmother, was furious.

Prince Wilhelm would have five younger brothers: Prince Eitel Friedrich, Prince Adalbert, Prince August Wilhelm, Prince Oskar and Prince Joachim and one younger sister: Princess Viktoria Luise. He spent his childhood with his siblings at Marmorpalais and after his father's accession to the throne at the New Palace, also in Potsdam.

In the Year of the Three Emperors, when his great-grandfather and grandfather both died in 1888, his father became German Emperor, and six-year-old Wilhelm became the heir apparent to the German and Prussian thrones with the title of Kronprinz. He spent his school days with his brothers at the Prinzenhaus in Plön in his mother's ancestral Schleswig-Holstein.

Wilhelm was a supporter of association football, then a relatively new sport in the country, donating a cup to the German Football Association in 1908 and thereby initiating the Kronprinzenpokal (now Länderpokal), the oldest cup competition in German football. The German club BFC Preussen was also originally named BFC Friedrich Wilhelm in his honour.

In 1914, the Kaiser ordered the construction of Schloss Cecilienhof in Potsdam for Prince Wilhelm and his family which angered him. The Schloss was loosely inspired by Bidston Court in Birkenhead, England, resembling a Tudor manor. Completed in 1917, it became the main residence for the Crown Prince for a time.

World War I
Wilhelm had been active in pushing German expansion, and sought a leading role on the outbreak of war. Despite being only thirty-two and having never commanded a unit larger than a regiment, the German Crown Prince was named commander of the 5th Army in August 1914, shortly after the outbreak of World War I. However, under the well-established Prussian/German General Staff model then in use, inexperienced nobles who were afforded commands of large army formations were always provided with (and expected to defer to the advice of) experienced chiefs of staff to assist them in their duties. As Emperor, Wilhelm's father instructed the Crown Prince to defer to the advice of his experienced chief of staff Konstantin Schmidt von Knobelsdorf.

In October 1914 Wilhelm gave his first interview to a foreign correspondent and the first statement to the press made by a German noble since the outbreak of war. He denied promoting military solutions to diplomatic problems, and said this in English:

From August 1915 onwards, Wilhelm was given the additional role as commander of the Army Group German Crown Prince. In 1916 his troops began the Verdun Offensive, a year-long effort to destroy the French armies that would end in failure. He personally ordered a naval gun to fire the first shot on 21 February 1916, starting the deadly battle. Wilhelm relinquished command of the 5th Army in November of that year, but remained commander of the Army Group German Crown Prince for the rest of the war.

1918–34
After the outbreak of the German Revolution in 1918, both Emperor Wilhelm II and the Crown Prince signed the document of abdication. On 13 November, the former Crown Prince fled Germany, crossed into the Netherlands at Oudvroenhoven and was later interned on the island of Wieringen (now part of the mainland), near Den Helder. In the autumn of 1921, Gustav Stresemann visited Wilhelm, and the former Crown Prince voiced an interest in returning to Germany, even as a private citizen. After Stresemann became chancellor in August 1923, Wilhelm was allowed to return after giving assurances that he would not engage in politics. He chose 9 November 1923 for this, which infuriated his father, who had not been informed about the plans of his son and who felt the historic date to be inappropriate.

In June 1926, a referendum on expropriating the former ruling Princes of Germany without compensation failed and as a consequence, the financial situation of the Hohenzollern family improved considerably. A settlement between the state and the family made Cecilienhof property of the state but granted a right of residence to Wilhelm and his wife Cecilie. This was limited in duration to three generations. The family also kept the ownership of Monbijou Palace in Berlin, Oels Castle in Silesia, and Rheinsberg Palace until 1945.

Wilhelm broke the promise he had made to Stresemann to stay out of politics. Adolf Hitler visited Wilhelm at Cecilienhof three times, in 1926, in 1933 (on the "Day of Potsdam") and in 1935. Wilhelm joined Der Stahlhelm, which merged in 1931 into the Harzburg Front, a right-wing organisation of those opposed to the democratic republic.

The former Crown Prince was reportedly interested in the idea of running for Reichspräsident as the right-wing candidate against Paul von Hindenburg in 1932, until his father (who privately supported Hindenburg) forbade him from acting on the idea. After his plans to become president had been blocked by his father, Wilhelm supported Hitler's rise to power.

1934–51

After the murder of his friend Kurt von Schleicher, the former Chancellor, in the Night of the Long Knives (1934), he withdrew from all political activities.

When Wilhelm realised that Hitler had no intention of restoring the monarchy, their relationship cooled. Upon his father's death in 1941, Wilhelm succeeded him as head of the House of Hohenzollern, the former German imperial dynasty. He was approached by those in the military and the diplomatic service who wanted to replace Hitler, but Wilhelm turned them down. After the ill-fated assassination attempt on 20 July 1944, Hitler nevertheless had Wilhelm placed under supervision by the Gestapo and had his home at Cecilienhof watched.

In January 1945, Wilhelm left Potsdam for Oberstdorf for a treatment of his gall and liver problems. His wife Cecilie fled in early February 1945 as the Red Army drew closer to Berlin, but they had been living apart for a long time. At the end of the war, Wilhelm's home, Cecilienhof, was seized by the Soviets. The palace was subsequently used by the Allied Powers as the venue for the Potsdam Conference.

At the end of the war, Wilhelm was captured by French Moroccan troops in Baad, Austria, and was interned as a (World War I) war criminal. Transferred to Hechingen, Germany, he lived for a short time in Hohenzollern Castle under house arrest before moving to a small five-room house at Fürstenstraße 16 in Hechingen where he died on 20 July 1951, of a heart attack. Three days later, his opponent in the Battle of Verdun, Marshal Philippe Pétain, died in prison in France.

Wilhelm and his wife are buried at Hohenzollern Castle.

Family and children

Wilhelm married Duchess Cecilie of Mecklenburg-Schwerin (20 September 1886 – 6 May 1954) in Berlin on 6 June 1905. After their marriage, the couple lived at the Crown Prince's Palace in Berlin in the winter and at the Marmorpalais in Potsdam, later on at Cecilienhof in Potsdam. Cecilie was the daughter of Frederick Francis III, Grand Duke of Mecklenburg-Schwerin (1851–1897) and his wife, Grand Duchess Anastasia Mikhailovna of Russia (1860–1922). Their eldest son, Prince Wilhelm of Prussia, was killed fighting for the German Army in France in 1940.

Their children are:
Prince Wilhelm of Prussia (1906–1940), who renounced his succession rights in 1933 in order to marry Dorothea von Salviati, and had issue
Louis Ferdinand, Prince of Prussia (1907–1994); married 1938 Grand Duchess Kira Kirillovna of Russia and had issue
Prince Hubertus of Prussia (1909–1950); married 1941 Baroness Maria von Humboldt-Dachroeden, 1943 Princess Magdalena Reuss and had issue
Prince Frederick of Prussia (1911–1966); married 1945 Lady Brigid Guinness and had issue:
Princess Alexandrine of Prussia (1915–1980), called "Adini"
Princess Cecilie Viktoria Anastasia Zita Thyra Adelheid of Prussia (1917–1975); married Clyde Kenneth Harris on 21 June 1949, and had issue

Honours
German honours

Foreign honours

Coat of arms

Ancestry

Notes

References

Citations

Literature

External links

The memoirs of the Crown Prince of Germany
The Life of Crown Prince Wilhelm
Interview in Fox Movietone News 1932

 A review of his memoir from The New Republic (1922)
 His difficulty with his father: Current Literature Magazine, 1912
 The exiled Crown Prince in Holland: The Literary Digest, 1919

1882 births
1951 deaths
Crown Princes of Prussia
Generals of Infantry (Prussia)
German Army generals of World War I
German monarchists
Grand Crosses of the Military Order of Max Joseph
Heirs apparent who never acceded
House of Hohenzollern
Knights of the Golden Fleece of Spain
National Socialist Motor Corps members
Military personnel from Potsdam
People from the Province of Brandenburg
Pretenders to the German throne
Prussian princes
Recipients of the Military Merit Cross (Mecklenburg-Schwerin), 1st class
Recipients of the Pour le Mérite (military class)
Grand Crosses of the Order of Saint Stephen of Hungary
2
2
Extra Knights Companion of the Garter
Recipients of the Order of the Netherlands Lion
Grand Crosses of the Order of Saint-Charles
Sons of emperors
Children of Wilhelm II, German Emperor
Sons of kings
Exiled royalty

Wilhelm, German Crown Prince


Héctor Santos (født 29. oktober 1944, død 7. maj 2019) var en uruguayansk fodboldspiller (målmand).

Santos spillede gennem sin karriere 14 kampe for Uruguays landshold. Han var en del af landets trup til både VM 1970 i Mexico og VM 1974 i Vesttyskland.

På klubplan spillede Santos størstedelen af sin karriere i hjemlandet.Her repræsenterede han blandt andet begge de to store Montevideo-klubber Peñarol og Nacional, samt Danubio og Bella Vista.Han havde også udlandsophold i både Ecuador og Chile.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Uruguay
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1970
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1974
Fodboldspillere fra Club Atlético Peñarol
Fodboldspillere fra Club Nacional de Football

Héctor Santos


Aydınlar şu anlamlara gelebilir:

Yerleşim yerleri
 Tillo - Siirt ili şimdiki adı Tillo olan ilçesi.
 Aydınlar, Adıyaman - Adıyaman ili merkez ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Bartın - Bartın ili merkez ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Yayladere - Bingöl ili Yayladere ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Gerede - Bolu ili Gerede ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, İznik - Bursa ili İznik ilçesine bağlı mahalle
 Aydınlar, Çerkeş - Çankırı ili Çerkeş ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Honaz - Denizli ili Honaz ilçesine bağlı mahalle
 Aydınlar, Elâzığ - Elâzığ ili merkez ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Mihalıçcık - Eskişehir ili Mihalıççık ilçesine bağlı mahalle
 Aydınlar, Espiye - Giresun ili Espiye ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Görele - Giresun ili Görele ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Çatalca - İstanbul ili Çatalca ilçesine bağlı mahalle
 Aydınlar, Kaman - Kırşehir ili Kaman ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Altıntaş - Kütahya ili Altıntaş ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Tavşanlı - Kütahya ili Tavşanlı ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Saruhanlı - Manisa ili Saruhanlı ilçesine bağlı mahalle
 Aydınlar, Derik - Mardin ili Derik ilçesine bağlı mahalle
 Aydınlar, Erdemli - Mersin ili Erdemli ilçesine bağlı mahalle
 Aydınlar, Ulubey - Ordu ili Ulubey ilçesine bağlı mahalle
 Aydınlar, Kadirli - Osmaniye ili Kadirli ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Erfelek - Sinop ili Erfelek ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Koyulhisar - Sivas ili Koyulhisar ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Harran - Şanlıurfa ili Harran ilçesine bağlı mahalle
 Aydınlar, Hayrabolu - Tekirdağ ili Hayrabolu ilçesine bağlı mahalle
 Aydınlar, Karadeniz Ereğli - Zonguldak ili Karadeniz Ereğli ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Gökçebey - Zonguldak ili Gökçebey ilçesine bağlı köy
 Aydınlar, Çankaya - Ankara ili Çankaya ilçesine bağlı mahalle

Kişiler
 Mehmet Ali Aydınlar (d. 1956) - Türk iş insanı

Aydınlar


La bibliothèque de Kivistö () est une bibliothèque du quartier de Kivistö à Vantaa en Finlande.

Présentation
Fondée le , la bibliothèque de Kivistö est située près de la gare de Kivistö.
Une salle pour les jeunes est située à côté de la bibliothèque.

Les locaux devenant trop exigus, de nouveaux locaux pour la bibliothèque sont prévus dans un  qui sera  construit près de la gare de Kivistö et dont la livraison est prévue à l'automne 2023.

Groupement Helmet de bibliothèques
La bibliothèque de Kivistö fait partie du groupement Helmet, qui est un groupement de bibliothèques municipales d'Espoo, d'Helsinki, de Kauniainen et de Vantaa ayant une liste de collections commune et des règles d'utilisation communes.

Références

Voir aussi

Liens externes

 Bibliothèques Helmet

Liens internes

Myyrmäki
Kivistö (Vantaa)

Bibliothèque de Kivistö


Pleasures of the Flesh drugi je studijski album američkog thrash metal sastava Exodus. Diskografska kuća Combat Records objavila ga je 7. listopada 1987. Prvi je album sastava s pjevačem Steveom Souzom koji je zamijenio izvornog pjevača Paula Baloffa.

Popis pjesama

Osoblje
 Exodus
 Steve "Zetro" Souza – vokali
 Gary Holt – gitara, glazba (pjesma 7.)
 Rick Hunolt – gitara
 Rob McKilop – bas-gitara
 Tom Hunting – bubnjevi

 Dodatni glazbenici
 Tom Skid – vokali (pjesma 1.)
 Michael Pluznick – intro (pjesma 6.)

 Ostalo osoblje
 Paul Baloff – tekstovi (pjesme 4., 6., 8.)
 Marc Senasac – produkcija, miks, inženjer zvuka
 Sylvia Massy – inženjer zvuka
 Mark Whitaker – inženjer zvuka (bubnjarski pjesme)
 David Bett – dizajn
 Yoni Mayeri – fotografije
 Bernie Grundman – mastering

Izvori

Albumi sastava Exodus
Albumi iz 1987.

Pleasures of the Flesh


محمود عزمي (1889 – 1954)، صحفي ومفكر مصري اشتغل بالصحافة منذ 1920 فأصدر جريدة «المحروسة» اليومية 1935، ثم أصدر جريدة الاستقلال 1921. ونقل امتيازها إلى جريدة الأهرام. رأس تحرير جريدة «روز اليوسف» اليومية 1953. وحرر في «الأهرام» و«السياسة» و«الأخبار» و«السفور» و«اللطائف المصورة» و«الكاتب المصري» و«آخر ساعة» و«أخبار اليوم» وغيرها، أصدر في لندن 1933 مجلة شهرية بالإنجليزية عنوانها العالم العربي وأصدر مجلة «الشباب» 1936.
وكان أول من نادى بضرورة تأهيل الصحفي على أعلى مستوى أكاديمي وأشرف على «معهد التحرير والترجمة والصحافة» ومثل مصر في مجلس الأمن. وتوفي في إحدى جلساته. وله صولات في مجال الحريات وحقوق الإنسان.

حياته
وُلد عام 1889 م في إحدى قرى محافظة الشرقية لأسرة متوسطة، نال شهادته الثانوية من مدرسة «التوفيقية» للمتفوقين، وواصل تفوقه قبل التحاقه بكلية الحقوق التي ابتعثته إلى فرنسا حيث حصل على الدكتوراه من باريس عام 1912 م.

عاد إلى مصر ليعمل أستاذًا بمدرسة التجارة العليا، ثم عميدًا لكلية الحقوق، ثم عُيّن رئيسًا لتحرير جريدة «المحروسة» عام 1919م، وقام بإصدار جريدة «الاستقلال» عام 1921 م، كما شارك في تحرير جريدة «السياسة»، وإصدار جريدة «اليوم»، وبعدها سافر إلى فرنسا وعمل مستشارًا صحفيًّا للخديوي عباس الثاني، وفور عودته إلى مصر شارك في تحرير جريدة «الجهاد» عام 1934 م. وفي فبراير من 1935 م تولى رئاسة تحرير «روز اليوسف»، وقام بإصدار صحيفة «الشباب» في العام التالي، وكانت له إسهامات كثيرة في معظم الصحف المصرية.

يرجع إليه الفضل في إنشاء معهد الصحافة العالي بجامعة القاهرة عام 1939 م بالتعاون مع الدكتور «طه حسين»، وتطوَّر المعهد حتى أصبح كلية الإعلام.

يعتبر صاحب الفضل في تأسيس نقابة الصحفيين عام 1941 م، ودافع في هيئة الأمم المتحدة عن القضايا العربية، وحقوق الإنسان والمرأة، وحرية الإعلام والصحافة. وانتُخب رئيسًا للجنة حرية الأنباء التابعة للأمم المتحدة عام 1952 م بعد تدشينه لمشروع من 19 مادة لتنظيم حرية الصحافة، وكان من أوائل من تحدثوا عن الصحافة كسلطة رابعة.

تُوفي في نوفمبر 1954 م إثر إصابته بأزمة قلبية أثناء إلقائه كلمة مصر أمام مجلس الأمن دفاعًا عن القضايا العربية بمواجهة إسرائيل، وقد نُكست أعلام الأمم المتحدة بعد وفاته مدة أسبوع.

من مؤلفاته

 مبادئ الصحافة العامة.
 الأيام المائة.
 على عتبة المفاوضات.

مراجع

صحفيون مصريون
مواليد 1889
وفيات 1954

محمود عزمي


Thornbury Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Thornbury Township (Chester County, Pennsylvania)
 Thornbury Township (Delaware County, Pennsylvania)

Thornbury Township


Weekend er en dansk kortfilm fra 2011 instrueret af Ville Gideon Sörman efter eget manuskript.

Handling

"Weekend" er en kortfilm om loyalitet, der stiller spørgsmålstegn ved, hvad rigtigt venskab egentlig er. Historien handler om de tre venner Jonas, Adam og Bjørn på deres sidste weekend roadtrip, inden Jonas skal i fængsel.

Medvirkende
 Nikolaj Dencker Schmidt, Jonas
 Christoffer Ansel, Adam
 Jesper Priisholm, Bjørn
 Rebecca Rønde Kiilerich, Johanna
 Casper Frederiksen, Bølle 1
 Anders Lundsgaard Hammer, Bølle 2
 Gustav Fredslund, Bølle 3

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2011

Weekend (dansk film fra 2011)


Et landbrugsmuseum er et museum, der beskæftiger sig med landbrug, landbrugsmaskiner og dyrehold, normalt fra 1700-tallet og frem til i dag. Disse vil ofte inkludere samlinger af redskaber og maskiner til landbrugsmæssige formål, og nogle gange også dyrehold. De er samtidig kulturhistoriske frilandsmuseer, da de belyser landbosamfundet.

Udover traditionelle landbrugsmuseer som Dansk Landbrugsmuseum og Melstedgård findes også mere specialiserede museer som Danmarks Traktormuseum og Ulbjerg Traktormuseum, der har specialiseret sig i traktorer, og Hørvævsmuseet på Krengerup, som fokuserer på fremstilling af hør.

Landbrugsmuseer i Danmark
 Boldrup Museum
 Danmarks Ferguson Museum
 Danmarks Traktormuseum
 Dansk Landbrugsmuseum
 Egen Egns- og Landbrugsmuseet
 Grønhøj Kro og Landbrugsmuseum
 Hygum Hjemstavnsgård
 Hørvævsmuseet på Krengerup
 Landbomuseet Lundekrog
 Landbomuseet på Birkendegaard
 Landbrugsmuseet i Bindeballe
 Landbrugsmuseet Fløjgården
 Landbrugsmuseum Gjern
 Landbrugsmuseet på Tørninggård
 Landbrugsmuseet Skarregaard
 Landskabs- og Landbrugsmuseet
 Melstedgård
 Mosbjerg Landbrugsmuseum
 Morsø Traktormuseum
 Munkegård Traktormuseum
 Oldemorstoft
 Orø Landbrugsmuseum
 Rundemølle
 Samsø Landbrugsmuseum
 Sjællands Veteran Traktor Museum
 Søhøjlandets Landbrugsmuseum
 Ulbjerg Traktormuseum

Museum
Museumstyper

Landbrugsmuseum


Leonardo Moreira (født 4. februar 1986) er en japansk professionel fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Sagan Tosu og Giravanz Kitakyushu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Leonardo Moreira


El 4 de diciembre del año 963 se convocó en Roma un concilio por el Emperador Otón I a instancia de los Romanos para la deposición del Papa Juan XII, acusado de muchos delitos.

Los Arzobispos de Milán, de Ravena y de Brena asistieron en persona. También se hallaron tres Obispos de Alemania y los demás de diversas partes de Italia, trece Cardenales Presbíteros, tres Diáconos, otros muchos Clérigos y algunos Seglares de los más nobles, con toda la Milicia de Roma.

La Junta se tuvo en la Iglesia de San Pedro. Se examinaron las acusaciones que se hacían contra el Papa Juan XII a quien depuso y se eligió en su lugar unánimemente a León VIII, hombre de un mérito conocido que se ordenó Papa con todas las ceremonias acostumbradas. En lo demás, como no tenemos las Actas de este Concilio, no se puede hacer juicio de él sino por la relación de Luitprando, que se puede ver al fin de su Historia.

Referencias
Diccionario portátil de los concilios, Pons-Augustin Alletz, 1782

Concilios de Roma

Concilio de Roma (963)


O 'corno ou () é um sinal diacrítico apenas existente na língua vietnamita, usado para diferenciar as letras ơ e ư de o e u que são pronunciados /ə/ e /ɨ/.

Também era encontrado durante a Renascença, em francês, anexado à letra e notadamente na grafia francesa usada por Louis Meigret em Tretté de la grammere françoeze, publicado em 1550.

Ver também
 Línguas austro-asiáticas

 ↑ The lack of diphthong consisting of a ơ + back offglide (i.e., [əːʊ̯]) is an apparent gap.
 ↑ Chamado Thanh điều em vietnamita
 ↑ Notar que o nome de cada tom tem o diacrítico tonal correspondente na vogal

Diacríticos
Língua vietnamita

Corno (diacrítico)