Kosmos 2208, ruski komunikacijski satelit iz programa Kosmos.  Vrste je Strijela-2 (br. 60L).
Lansiran je 12. kolovoza 1992. godine u 05:44 s kozmodroma Pljesecka. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Kosmos-3M/11K65M. Orbita mu je 787 km u perigeju i 807 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je 74,05°. Spacetrackov kataloški broj je 22080. COSPARova oznaka je 1992-053-A. Zemlju obilazi u 100,81 minutu. Pri lansiranju bio je mase 900 kg.

Od satelita se odvojio jedan dio koji je još u orbiti.

Ova vrsta satelita najniža je razina od triju skupina komunikacijskih satelita. Popunjena je dvjema različitim sustavima posvećenim vojnim i vladinim komunikacijama. Oba imaju jednostavne pohrani-ispusti repetitore koji su posebice korisni u prosljeđivanju neesencijalnog prometa između Ruske Federacije i prekomorskih postaja vojnih snaga. Prvi je sustav Strijela, započet 1970. i koji se sastoji od satelita težine od 750 do 1000 kg raspoređenih na srednjim visinama od 800 km na trima orbitalnim ravninama nagiba 74 stupnja ka ekvatoru i udaljenih međusobno 120 stupnjeva. Svemirske letjelice Strijela 2 odvojeno je lansiralo lansirno vozilo Kosmos s kozmodroma Pljesecka u svaku orbitalnu ravninu u intervalima od 24 mjeseca do 36 mjeseci. Aktivnost ovih satelita moglo se pratiti preko CW radiofara koji je emitirao na frekvenciji 153,660 MHz.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1992 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2208


An Encholirium reflexum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Rafaela Campostrini Forzza ngan Maria das Graças Lapa Wanderley. An Encholirium reflexum in nahilalakip ha genus nga Encholirium, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Encholirium

Encholirium reflexum


Shepard est une communauté située dans la province d'Alberta, dans le sud-ouest.

Histoire

Économie

Géographie

Démographie

Notes et références

Localité désignée en Alberta

Shepard (Alberta)


Manuel Joaquim Dias (Horta, 21 de dezembro de 1852 — Horta, 21 de janeiro de 1930) jornalista, poeta e escritor, foi uma das figuras mais relevantes do panorama intelectal do seu tempo na ilha do Faial.

Biografia
Nascido na cidade da Horta, a falta de recursos da família não lhe permitiu frequentar o liceu pelo que, logo que feito exame da 4.ª classe, foi aprender o ofício de barbeiro. Contudo, tal não impediu que adquirisse uma vasta cultura literária. Como autodidata estudou as línguas inglesa e francesa, o que lhe permitiui aceder aos clássicos das respetivas literaturas. Leu assiduamente os melhores clássicos portugueses, entre os quais Luís de Camões, Filinto Elísio, Manuel Maria du Bocage e Nicolau Tolentino de Almeida, e conhecia as obras Victor Hugo, Alphonse de Lamartine, Pierre-Joseph Proudhon e Herbert Spencer. Estas leituras permitiram-lhe adquirir uma bagagem de conhecimentos verdadeiramente excepcional, sobretudo no campo da Filosofia.

Os seus conhecimentos literários permitiram que obtivesse um emprego como amanuense na Administração do Concelho da Horta, instituição de que veio a ser secretário por nomeação, e, depois, presidente da Comissão Administrativa daquele Concelho. Membro da Maçonaria, integrou a Loja Luz e Caridade então ativa na Horta. Paralelamente dedicou-se ao jornalismo, sendo redactor de vários semanários, entre os quais O Açoriano, periódico que fora fundado em 1883 por Garcia Monteiro. Colaborou em muitos joutros periódicos açorianos e de Lisboa.

Cedo de se revelou um poeta romântico, evoluindo para um parnasianismo prosaico, marcado por preocupações sociais. Na sua obra frequentemente manifesta pendor para a interpretação filosófica e as divagações científicas. A sua obra intitulada Apoteose Humana é a sua melhor prestação, com estrofes modulares, tanto sob o ponto de vista conceptual como formal. Inspiranda nas epopeias cíclicas então em voga e crente no positivismo científico, glorifica homem triunfando das forças cegas de um destino cego, liberto, enfim, «evolutivamente, do grosseiro determinismo primitivo».

As suas preocupações sociais, nalguns casos marcadas por uma incipiente influência do proudhonismo, estão patentes nos seus artigos e ensaios filosófico-sociológicos, nos quais também há referências às doutrinas de Karl Marx.<ref>José Enes, «O apogeu literário da Horta e o poeta-filósofo Manuel Joaquim Dias», in Boletim do Núcleo Cultural da Horta, n.º 21 (2012).</ref>

Também se dedicou à tradução, tendo traduzido o poeta e ensaísta americano Walt Whitman. A sua obra poética está parcialmente recolhida em monografias, mas a sua prosa permanece dispersa por múltiplos periódicos. Manuel Joaquim Dias é lembrado na toponímia da cidade da Horta, cidade onde existe a «Rua Manuel Joaquim Dias».
Obras
Para além de volumosa colaboração deixada dispersa em publicações periódicas, é autor das seguintes obras:
 Margarida. Horta, Typ. Minerva, 1881;
 Apoteose Humana. Lisboa, Antiga Casa Bertrand, 1907;
 A controversia da Atlantida. Horta, Tipografia de O Telégrafo, 1912;
 «Metamorfose» in Os Açores,  n.º 4 (1922), p. 17. Ponta Delgada, Of. Artes Gráficas, 1922;
 Telas da vida. Horta, Tip. de O Telégrafo, 1928;
 Ao cair das Sombras. Horta, Tip. de O Telégrafo'', 1928.

Referências

Escritores dos Açores

Manuel Joaquim Dias


Vata es un género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Contiene las siguientes especies:

 Vata gracilipalpis (W. Horn, 1909)
 Vata thomsoni (Perroud, 1864)

Referencias

Enlaces externos
 ION
 Nomenclator Zoologicus

Prothymina

Vata (insecto)


Hisarlık, Sakarya ilinin Geyve ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahalle, 1487 yılından beri aynı adı taşımaktadır. Daha önceleri Bilecik'in Osmaneli ilçesine bağlıyken, 21 Ekim 1929'da Geyve ilçesine bağlandı.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 57 km, Geyve ilçe merkezine 22 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Geyve'nin mahalleleri

Hisarlık, Geyve


Mardi Gras Indians (also known as Black Masking Indians) are black carnival revelers in New Orleans, Louisiana, who dress up for Mardi Gras in suits influenced by Native American ceremonial apparel.

Collectively, their organizations are called "tribes". There are about 38 tribes which range in size from half a dozen to several dozen members. The groups are largely independent, but a pair of umbrella organizations loosely coordinates the Uptown Indians and the Downtown Indians.

In addition to Mardi Gras Day, many of the tribes also parade on Saint Joseph's Day (March 19) and the Sunday nearest to Saint Joseph's Day ("Super Sunday"). Traditionally, these were the only times Mardi Gras Indians were seen in public in full regalia. The New Orleans Jazz & Heritage Festival began the practice of hiring tribes to appear at the Festival as well. In recent years it has become more common to see Mardi Gras Indians at other festivals and parades in the city.

Notwithstanding the popularity of such activities for tourists and residents alike, the phenomenon of the Mardi Gras Indians is said to reflect both a vital musical history and an equally vital attempt to express internal social dynamics.

History

Mardi Gras Indians have been practicing their traditions in New Orleans at least since the mid-19th century, possibly before. The history of the Mardi Gras Indians is shrouded in mystery and folklore.

Congo Square

In 1740, New Orleans' Congo Square was a cultural center for African music and dance.  New Orleans was more liberal than many Southern cities, and on Sundays African slaves gathered to sing folk songs, play traditional music, and dance.  The lively parties were recounted by a Northern observer as being "indescribable... Never will you see gayer countenances, demonstrations of more forgetfulness of the past and the future, and more entire abandonment to the joyous existence of the present moment."  The idea of letting loose and embracing traditional African music and dance is a backbone of the Mardi Gras Indians practice.

Native American and African American encounters
As a major southern trade port, New Orleans became a cultural melting pot.

During the late 1740s and 1750s, many enslaved Africans fled to the bayous of Louisiana where they encountered Native Americans.  Years later, after the Civil War, hundreds of freed slaves joined the U.S. Ninth Cavalry Regiment, also known as Buffalo Soldiers.  The Buffalo Soldiers fought, killed, forced, and aided the mass removal and relocation of the Plains Indians on the Western Frontier.  After returning to New Orleans, many ex-soldiers joined popular Wild West shows, most notably Buffalo Bill's Wild West. The show wintered in New Orleans from 1884 to 1885 and was hailed by the Daily Picayune as "the people's choice". There was at least one black cowboy in the show, and there were numerous black cowhands.

On Mardi Gras in 1885, 50 to 60 Plains Indians marched in native dress on the streets of New Orleans.  Later that year, it is believed the first Mardi Gras Indian gang was formed; the tribe was named "The Creole Wild West" and was most likely composed of members of Buffalo Bill's Wild West show. However, the "Indian gangs" might predate their appearance in the City. A source from 1849 refers to black performers on Congo Square fully covered in "the plumes of the peacock."

The origins of the Mardi Gras Indians have also been traced to mock-war performances by warriors from the Kingdom of Kongo.

Suits
Mardi Gras Indian suits cost thousands of dollars in materials alone and can weigh upwards of one hundred pounds.  A suit usually takes between six and nine months to plan and complete.  Each Indian designs and creates his own suit; elaborate bead patches depict meaningful and symbolic scenes.  Beads, feathers, and sequins are integral parts of a Mardi Gras Indian suit.  Uptown New Orleans tribes tend to have more sculptural and abstract African-inspired suits; downtown tribes have more pictorial suits with heavy Native American influences.

The suits are revealed on Super Sunday and rival professional costume designers. Even though men dominate the different tribes, women can become Mardi Gras Indian "Queens" who make their own costumes and masks. The suits incorporate volume, giving the clothing a sculptural sensibility. Darryl Montana, son of the Big Chief of the Yellow Pocahontas "Hunters" tribe, states that the suits each year cost around $5,000 in materials that can include up to 300 yards of down feather trimming. The suits can take up to a year to complete as each artist needs to order materials, design the layout, sew and bead. The beadwork is entirely done by hand and feature a combination of color and texture. Some of the suits are displayed in museums throughout the country.

Parade formation and protocol

The Mardi Gras Indians play various traditional roles.  Many blocks ahead of the Indians are plain clothed informants keeping an eye out for any danger.  The procession begins with "spyboys," dressed in light "running suits" that allow them the freedom to move quickly in case of emergency. Next comes the "first flag," an ornately dressed Indian carrying a token tribe flag. Closest to the "Big Chief" is the "Wildman" who usually carries a symbolic weapon. Finally, there is the "Big Chief."  The "Big Chief" decides where to go and which tribes to meet (or ignore).  The entire group is followed by percussionists and revelers.

During the march, the Indians dance and sing traditional songs particular to their tribe.  They use hodgepodge languages loosely based on different African dialects. The "Big Chief" decides where the group will parade; the parade route is different each time.  When two tribes come across each other, they either pass by or meet for a symbolic fight.  Each tribe lines up and the "Big Chiefs" taunt each other about their suits and their tribes.  The drum beats of the two tribes intertwine, and the face off is complete.  Both tribes continue on their way.

Violence
In the early days of the Indians, Mardi Gras was a day of both reveling and bloodshed.   "Masking" and parading was a time to settle grudges. This part of Mardi Gras Indian history is immortalized in James Sugar Boy Crawford's song, "Jock O Mo" (better known and often covered as "Iko Iko"), based on their taunting chants. However, in the late 1960s, Allison Montana, "Chief of Chiefs", fought to end violence between the Mardi Gras Indian Tribes. He said, "I was going to make them stop fighting with the gun and the knife and start fighting with the needle and thread." Today, the Mardi Gras Indians are not plagued by violence; instead, they base their fights over the "prettiness" of their suits.

Tribes of the Mardi Gras Indian Nation

Similar Pan-American cultural practices

Second Line Parades - New Orleans and Cuba
Ruberos groups – Cuba
Escolas de Samba, Capoeira – Brazil
Rara – Haiti
19th Century Jametta Carnival – Trinidad
Jokonnu – West Indies
Sociedad de las Congas – Panama
L'agya – Martinique

In popular culture
 The HBO series Treme features one tribe of Mardi Gras Indians, the Guardians of the Flame, in one of the major plot lines weaving through the series, featuring preparations, the parades, as well as strained relationships with the police department.
 The song "Iko Iko" mentions two Mardi Gras Indian tribes.
 Beyoncé's 2016 visual album Lemonade showcases a Mardi Gras Indian circling a dining table, paying homage to the New Orleans culture.
 In the Freeform series Cloak & Dagger, based on the eponymous Marvel Comics characters, Tyrone Johnson's father and brother were Mardi Gras Indians prior to the events of the show. When Tyrone discovers his signature cloak it is revealed his brother was working on it while training to be a spyboy.

References

Further reading

External links

 Big Chief Demond Melancon
 Bette Midler with Mardi Gras Indian Show
 Mardi Gras Indian Entertainment
 St. Joseph's Night in New Orleans: Out After Dark with the Wild Indians
 Mardi Gras Indian Influence on the Music of New Orleans
 "Big Chief Kevin Goodman and Mardi Gras Indian tribal history", Austin Chronicle
 Backstreet Cultural Museum
 Matthew Hinton, "Gallery: 7th Ward Mardi Gras Indians on Fat Tuesday 2010", The New Orleans Times-Picayune, February 16, 2010
 Clayton Cubitt's photographs and videos of Mardi Gras Indians posted to Tumblr
 Mardi Gras Indians – "Battling" on St. Josephs Night PBS
 Gallery of St. Joseph's Day 2016 Parade

African-American cultural history
Mardi Gras in New Orleans

Mardi Gras Indians


الشيخ خيري ركوه،  أحد علماء الأزهر الشريف  وأحد أعلام جماعة الإخوان المسلمين القدامي. كان المتحدث الرسمي باسم جبهة علماء الأزهر والتي أُنشئت عام 1946م وتضم أكثر من ألف عالم وشيخ حيث تم اختياره لهذا المنصب عام 1998م. كان مسئول قسم نشر الدعوة في جماعة الإخوان المسلمين.

التحق الشيخ بجماعة الإخوان المسلمين وهو طالب في الجامعة، وعمل من أجلها، وظل مجاهدًا في سبيل نشرها حتى اعتُقل في عهد عبد الناصر عام 1965م ولم يخرج إلا في عام 1971م، كما أُعيد اعتقالُه في عهد حسني مبارك؛ حيث قضى خلف القضبان عامًا كاملاً.

وفاته
تُوفي الأستاذ والعالم الجليل الشيخ خيري ركوة في 3 مارس 2007م الموافق 13 صفر 1428 هجريًّا.

وصلات خارجية

 الشيخ خيري ركوة بعد عام في رحاب الله، إخوان أون لاين
 الشيخ خيري ركوة: رمضان شهر التقوى، إخوان أون لاين
 محاضرة نادرة في كيفية الدعوة إلى الله للشيخ خيري ركوة من موقع تراث الإخوان - الجزء الأول - الجزء الثاني - الجزء الثالث

مراجع

أعضاء جبهة علماء الأزهر
إخوان مسلمون مصريون
دعاة مصريون
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة
علماء دين سنة مصريون
علماء مسلمون في القرن 15 هـ
وفيات 1428 هـ
وفيات 2007

خيري ركوه


El último encuentro es una película argentina estrenada el 25 de mayo de 1938 en blanco y negro, protagonizada Amanda Ledesma, Florén Delbene y Marcos Caplán; dirigida por Luis José Moglia Barth, y guion de Augusto César Vatteone (con la adaptación del director).

Sinopsis
Un delincuente luego de asaltar un banco, conoce fortuitamente a una aristócrata que pide monedas para un asilo de ancianos, y se enamoran a pesar de pertenecer a dos mundos diferentes.

Reparto

Producción
La productora Argentina Sono Film tenía sus propios estudios en plena construcción por lo cual para filmar esta película alquiló los estudios Fasam de la calle Pavón –de Buenos Aires- donde posteriormente funcionó el Canal 11 de televisión.

Crítica
 Manrupe y Portela opinan que es "un policial de asunto común, con algunas escenas de acción y un final trágico diferente a lo usual en esos tiempos".

 Claudio España escribió que el filme era "un policial sin demasiadas pretensiones, con personajes del hampa disfrazados de buenos, colaborando en colectas de beneficencia con gente de la sociedad y con un final trágico –poco habitual entonces- en que el pistolero se redime ante el amor por no mentir, y no ante la sociedad que lo busca para cobrarse una deuda" y agrega que si se lo revisara probablemente podría ser colocado en alguna lista de films "malditos"

Notas

Enlaces externos

 Ficha en el sitio del cine nacional argentino

Películas en blanco y negro de Argentina

El último encuentro


Les Helotrephidae sont une famille d'insectes de l'ordre des hémiptères, du sous-ordre des hétéroptères (punaises), de l'infra-ordre des Nepomorpha. Ces animaux sont aquatiques, de petite taille, proches des Pleidae.

Description
Punaises aquatiques, à corps globulaire, et au dos convexe ou aplati. Elles ont des antennes très courtes, de un à deux articles, invisibles depuis en dessus, un rostre plurisegmenté, des yeux composés relativement petits, un vertex large et sans ocelles. Le dessus de la tête est soit fusionné avec le pronotum, soit, s'il ne l'est pas, la séparation entre les deux n'est pas droite (à la différence des Pleidae). Le scutellum est très grand. L'apex de l'abdomen ne présente pas de processus respiratoire. Les pattes sont toutes identiques, les postérieures ne sont pas modifiées en pales natatoires, ni les antérieures en pattes ravisseuses avec des fémurs épaissis. La formule des tarses (nombre d'articles aux tarses antérieurs, médians et postérieurs) va de 3-3-3 à 1-1-2. Leur taille est de .

Répartition
Cette famille est présente principalement dans  les régions tropicales, surtout dans le Sud et l'Est de l'Asie (écozone indomalaise), avec quelques espèces d'Afrique, de Madagascar, et d'Amérique du Sud, et deux espèces du Sud du Paléarctique.

Elles vivent principalement dans les zones lentiques de cours d'eau, des plans d'eau stagnante, y compris artificiels, dans les endroits graveleux, rocheux, de végétation ou de racines immergées. Certaines vivent dans des eaux chaudes (près de sources chaudes).

Biologie
Ces punaises nagent sur le dos ou sur le ventre. Ce sont des prédatrices de petits invertébrés.

Systématique
Cette famille a été créée en 1927 par  (1899-1957) et  (1895-1979), pour les séparer des Pleidae, et prendre en compte leurs caractéristiques particulières, notamment la tête fusionnée avec le prothorax, caractère considéré comme apparemment unique parmi les insectes. Ils les dénommèrent donc à l'époque Cephalonotera.

Elle est aujourd'hui classée dans la super-famille des Pleoidea, après l'avoir été dans celle des Notonectoidea.

Elle comprend cinq sous-familles, 22 genres et 188 espèces selon .

Liste des sous-familles, tribus et genres
Selon  :

Liens externes

Notes et références

Nepomorpha
Famille d'Hétéroptères (nom scientifique)
Taxon décrit en 1927

Helotrephidae


مجزرة منشار تكساس  هو إعادة صنع لفيلم رعب أنتج عام 1974 وهو يحكى قصة مجموعة من المراهقين تعطلت بهم سيارتهم في أحد الطرق، فقرروا اللجوء إلى أحد المنازل القريبة ليحصلوا على الدفء والأمان وعلى هاتف يعمل، لكنهم وعوضًا عن هذا كله عاشوا أبشع ساعات في حياتهم وهم يقتلون ويمزقون واحدًا تلو الآخر من قبل عائلة مجنونة، ورجل ضخم يرتدي قناعًا من جلد آدمي ويحمل في يده منشارا كهربيا يصلح لتمزيق العظام!
ويوجد لهذا الفيلم جزء ثاني يحمل الأسم ذاته.

مراجع

وصلات خارجية

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية في عقد 2000
أفلام أمريكية معادة
أفلام أولى للمخرج لعام 2003
أفلام إثارة نفسية في 2003
أفلام إثارة نفسية في عقد 2000
أفلام إخراجية أولى
أفلام إنتاج 2003
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام بلاتينيوم دونز
أفلام تقطيع أمريكية
أفلام تقطيع عقد 2000
أفلام تقع أحداثها في 1973
أفلام تقع أحداثها في تكساس
أفلام رشحت لجائزة التوتة الذهبية
أفلام رعب إنتاج 2003
أفلام رعب معاد إنتاجها
أفلام ريبوت
أفلام سجلها ستيف جابلونسكي
أفلام عن آكلي لحوم البشر
أفلام قتلة متسلسلين أمريكية
أفلام مبنية على أحداث حقيقية
أفلام مصورة في أوستن (تكساس)
أفلام مصورة في تكساس
أفلام من إنتاج مايكل بي
أفلام نيو لاين سينما
انتحار في أفلام
مجزرة منشار تكساس

مجزرة منشار تكساس (فيلم 2003)


Armin Schütz (* 28. Dezember 1935 in Mainz; † 30. November 2009 in Aachen) war ein deutscher Romanist, Franko-Romanist und Sprachwissenschaftler.

Leben
Schütz durchlief 1955 bis 1957 eine Ausbildung zum Industriekaufmann. Anschließend studierte er an der Johannes Gutenberg-Universität Mainz Romanistik, Anglistik und Philosophie. Von 1964 bis 1970 wirkte er als Deutschlektor an der Universität Dijon. Er promovierte 1967 in Mainz bei Edmund Schramm mit der Arbeit Die sprachliche Aufnahme und stilistische Wirkung des Anglizismus im Französischen – aufgezeigt an der Reklamesprache 1962–1964 (Meisenheim am Glan 1968). Von 1970 bis zu seiner Pensionierung 1998 war er Wissenschaftlicher Mitarbeiter am Institut für Romanische Philologie der RWTH Aachen.

Armin Schütz war der Bruder von Günther Schütz.

Werke
 mit Erika Schütz (Übersetzer): Pierre Quarré: Kunst des 18. Jahrhunderts aus Dijon. Ausstellung des "Musée de Dijon". Altertumsmuseum und Gemäldegalerie der Stadt Mainz. 7. Mai  15. Juni 1966, Dijon 1966.
 (Übersetzer): Jacques Dubois u. a.: Allgemeine Rhetorik. München 1974 (französisches Original: Rhétorique générale. Paris 1970).
 Zur Leistung französischer Definitionswörterbücher. Berücksichtigung des Gebrauchs der Präposition "sur". In: Johannes Thomas (Hrsg.): Studia Neolatina. Festschrift für Peter M. Schon. Aachen 1978, S. 202–218.
 Pons Wörterbuch-ABC Französisch. Übungen zum Globalwörterbuch Französisch und zum Micro Robert en Poche, Stuttgart 1985.

Weblinks

Romanist
Deutscher
Geboren 1935
Gestorben 2009
Mann

Armin Schütz


Chase est une commune non-incorporé (unicorporated community) du Comté de Baltimore dans le Maryland.

Géographie
Chase se situe au Nord-Est de Baltimore. La communauté se situe sur la rive ouest du fleuve Gunpowder. Au sud, se situe la Saltpeter Creek et au nord, la rivière Bird.

Histoire
Chase a été fondé en 1850 sous le nom de Chase's Station (La Station de Chase), étant un arrêt de la Baltimore Railroad. Après la Guerre Civile Américaine, la communauté a gagné de la population, principalement des esclaves noirs, qui ont étébalit des fermes et des résidences le long  de l'Eastern Avenue Extended. Chase est resté une ville principalement peuplé d'Afro-Américain jusqu'au milieu du XXe siècle.

Durant la Seconde Guerre Mondiale, la communauté voit arrivé beaucoup d'habitants grâce à l'implantation d'une usine de fabrication d'avions à Middle River.

Le 12 mai 1959, un avion ayant décollé de l'aéroport de La Guardia se dirigeant vers Atlanta s'écrase à Chase.

Dans les années 1970, une station Radio est installé à Chase pour protéger la côte est d'une potentielle attaque.

Dans les années 1980, Chase est rattaché au ZIP code nouvellement crée de Middle River. Perdant ainsi son bureau de poste (des boîte sont quand même installé). Le nouveau ZIP code est 21220. L'ancien était: 21027.

Le 4 Janvier 1987, le train 94 de Amtrak s'écrase contre des locomotives Conrail à Chase. Une enquête révèle que le conducteur du Conrail aurait fumé de la marijuana. Passant de nombreux signaux d'alertes. Le crash fait 16 victimes dans le train Amtrak, faisant de cet accident, le plus meurtrier qu'Amtrak n'est jamais connu à ce jour.

Depuis les années 1990, de nombreux efforts ont été fait pour réanimer Chase, notamment par la construction de trottoir le long de l'Eastern Avenue Extended ou par l'ouverture d'un lotissement appelé "Whispering Woods". La route MD 43 a aussi été ouverte en 2006.

Notes et références

Comté de Baltimore

Chase (Maryland)


Bohicon I est l'un des dix arrondissements de la commune de Bohicon dans le département du Zou au centre du Bénin.

Géographie

Localisation
Bohicon I est situé au centre de la commune de Bohicon.

Administration
Sur les soixante-six villages et quartiers de ville que compte la commune de Bohicon, l'arrondissement de Bohicon I en groupe  villages.

Histoire
L'arrondissement de Bohicon I est une subdivision administrative béninoise.
Dans le cadre de la décentralisation au Bénin, il devient officiellement un arrondissement de la commune de Bohicon, le 27 mai 2013, après la délibération et adoption par l'Assemblée nationale du Bénin. Ceci se déroule lors de la séance du 15 février 2013 de la loi N° 2013-O5 du 15/02/2013 portant création, organisation, attributions et fonctionnement des unités administratives locales en République du Bénin.

Démographie
Selon le recensement de la population de  conduit par l'Institut national de la statistique et de l'analyse économique (INSAE), Bohicon I compte 9087 ménages avec .

Galerie de photos

Notes et références

Zou
Bohicon
Arrondissement au Bénin

Bohicon I


Galanthus bursanus, vrsta visibabe otkrivena 2019. godine u blizini grade Burse kod Mramornog mora u Turskoj.

Izvori

Visibaba
Endemska flora Turske

Galanthus bursanus


Quartel Geral es un municipio brasileño del estado de Minas Gerais. Su población estimada en 2004 era de 3.325 habitantes, incluyendo los poblados denominados Cuartel de São João, Japão, Campo Alegre, Capim Branco, Marmelada y Parizinho.

Referencias

Enlaces externos

 Página de la prefectura

Localidades de Minas Gerais

Quartel Geral


An Cercestis taiensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Josef Bogner ngan Knecht. An Cercestis taiensis in nahilalakip ha genus nga Cercestis, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cercestis

Cercestis taiensis


Crkva Gospe od Spinuta (Pohođenja), rimokatolička sakralna građevina u zapadnom dijelu Splita, izvan stare gradske jezgre, smještana podno sjevernih obronaka brda Marjana. Nalazi se u Spinutskoj ulici, u gradskom kotaru Spinutu.

Opis

Građena je krajem 11. stoljeća, na mjestu starokršćanske crkve, srušene u 7. stoljeću, koja je bila podignuta na temeljima antičke građevine. Crkvu su porušili Turci u 17. stoljeću, nakon čega je obnovljena i produžena za 4 metra. Radi se o jednobrodnoj crkvi s bačvastim stropom, nad čijim je pročeljem, u 16. stoljeću podignut renesansni zvonik na preslicu. Unutar crkve nalazi se slika sv. Dujma i sv. Staša s vedutom Splita, iz 18. stoljeća, a krasila ju je i bizantska Gospina slika te drvena barokna skulptura Bijeg u Egipat.

Crkva je bila oštećena tijekom Domovinskog rata, kada je bila pogođena dvjema granatama, nakon čega je obnovljena.

Zaštita
Pod oznakom Z-5457 zavedeni su kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificiranog kao sakralna graditeljska baština .

Izvori

Literatura
 Vilogorac, Inga, Splitske crkve, Spomenička baština, Ex libris, Split-Zagreb, 2005.

Gospa od Spinuta
Marjan
Gospa od Spinuta

Crkva Gospe od Spinuta


László Lőrinczi () a fost un poet, jurnalist și traducător maghiar din România. A fost fiul lui Ferenc Lőrinczi (1884-1953) și fratele mai mic al lui Ferenc Lőrinczi (1916-1980).

Biografie
Lőrinczi a absolvit Colegiul Reformat din Cluj (1937), apoi Facultatea de Drept din Cluj (1941), iar mai târziu a urmat studii de filosofie și economie în Italia. A lucrat ca judecător stagiar la Tribunalul Cluj (1942-1946), secretar cultural al Magyar Népi Szövetség la București (1946-1949), redactor fondator al Editurii de stat pentru literatură și artă (1949-1951), colaborator la Romániai Magyar Szó și Művelődési Útmutató. În 1947 s-a mutat, împreună cu familia, la București. A lucrat până la pensionarea sa în 1981 ca director al redacției bucureștene a ziarului Új Élet. Începând din 1990 a fost colaborator la Valóság.

A fost un traducător reputat al literaturii române în limba maghiară, fiind autorul, printre altele, a unei traduceri a romanului Baltagul al lui Mihail Sadoveanu, care a fost publicată în 1960. A tradus, de asemenea, poezii scrise de Giuseppe Ungaretti, Cesare Pavese, Salvatore Quasimodo, precum și romanul Todo modo de Leonardo Sciascia. În 1963 a redactat o antologie multilingvă Arghezi-Brecht-Quasimodo.

László Lőrinczi a fost căsătorit cu harpista italiană Liana Pasquali, cu care a avut o fiică pe nume Marinella Lőrinczi, care a predat mai târziu la Universitatea din Cagliari. A frecventat cercul de studii italiene, fiind prieten cu profesorul Marco Cugno, cu care a păstrat o relație timp de zeci de ani. László Lőrinczi s-a mutat în anul 1998 pe insula Sardinia.

Scrieri
 A szerető (comedie în trei acte, 1957);
 Itáliai napok (1966);
 Lépések visszhangja (1973);
 Utazás a Fekete Kolostorhoz (1975);
 Hazatérés Lucaniából (Cluj, 1982);
 Közvetítő (eseuri, 1987);
 Zöngés napló. Kriterion, București, 1997;
 Második Napló (Best Company), 2001;
 A lehetetlen kísérlet: Pier Paolo Pasolini árnyékában (Settimo San Pietro, 2002);
 Sárból vétettél (roman, Cluj, 2005);
 A Rhapsody fedélzetén (povestiri, Cluj, 2006);
 Szomszédok (roman, Cluj, 2010);
 Üzenetek Erdélybe (eseuri și note, Cluj, 2010);
 Az alázat ünnepei (o selecție de traduceri literare, ediție bilingvă, Cluj, 2010);
 Három dráma (Cluj, 2011);
 Utazás a Fekete Kolostorhoz (ediția a III-a, revizuită, Cluj, 2011).

Traduceri din limba română
 Francisc Munteanu: A feleség, roman (1955)
 Mihail Sadoveanu: A Nyestfiak (Frații Jderi), trilogie (1956)
 Mihail Sadoveanu: A balta (Baltagul), roman (1960)
 Mihail Sadoveanu: A parasztkapitány (Neamul Șoimăreștilor), roman (1969)
 Mihail Sadoveanu: Inasévek (Anii de ucenicie) (1980)
 George Călinescu: Egy furcsa lány (1964)
 Tudor Arghezi: Boldogasszony mosolya (1972)
 Tudor Arghezi: Szomjas vagyok, poeme (1980)

Note

Bibliografie
 Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés III. (Kh–M).. Coord. Dávid Gyula. București: Kriterion. 1994. ISBN 9732603690
 Romániai magyar ki kicsoda : 1997. Oradea, 1996. Lőrinczi László szócikkét lásd 367. p. ISBN 973-97980-0-4
 http://www.hargitakiado.ro/cikk.php?a

Lectură suplimentară
Kakassy Endre: Sadoveanu magyarul. Korunk 1957/4.
Jánosházy György: Boszorkánykörben. Korunk 1958/4.
Pascu, Petre: Arghezi într-o nouă versiune maghiară. Viața Românească 1964/7.
László Gáldi: Romániai magyar fordítás-triptichon (Arghezi-Brecht-Quasimodo). Nagyvilág, Budapest, 1965/1.
Deák Tamás: Itáliai napok. Utunk, 1967/16.
Beke György: Tolmács nélkül. 1972. 290-305;
Beke György: Az író megbízólevele. A Hét, 1979/4.
Adonyi Nagy Mária: A gondolat útján. Utunk, 1973/22.
Franyó Zoltán: Lőrinczi László zarándokútjai a Fekete Kolostorhoz. Előre, 1975. április 6.
Bárczi Géza: Emlékek egy könyv olvasása közben. Irodalomtörténet, Budapest, 1976/1.
Balogh Edgár: Köszöntjük Transsylvanus Viatort. Igaz Szó, 1979/1.
Gálfalvi Zsolt: Özönvíz után avagy Harag György következetessége. A Hét, 1982/45.
Marosi Péter: Varázsolt naturalizmus. Utunk, 1982/46.
Páll Árpád: Ősbemutató – negyedszázad múltán. Új Élet, 1982/24.
Pomogáts Béla: Közírás, úti rajz. Élet és Irodalom, Budapest, 1984. január 27.
Szász János: Napló az óvárosi arszlánokról. A Hét, 1985/15.

Legături externe
 Romániai magyar irodalmi lexikon

Nașteri în 1919
Decese în 2011
Scriitori maghiari
Traducători maghiari
Maghiari din România
Oameni din județul Sibiu

László Lőrinczi (scriitor)


داروفسكوي  هي مدينة في مقاطعة كيروف أوبلاست في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 7140   نسمة.

مراجع

مدن مقاطعة كيروف

داروفسكوي (كيروف)


෴ශිව තාණ්ඩව ස්තෝත්‍රම්෴
।। शिवताण्डव स्तोत्रम् ।।

जटाट विगलज्जलप्रवाह पावितस्थले गलेऽवलम्ब्य लम्बितं भुजंगतुंग मालिकाम् ।
डमड्डमड्डमन्निनादवड्डमर्वयं चकार चण्डताण्डवं तनोतु नः शिवः शिवम् ।।१।।
ජටාට විගලජ්ජලප්‍රවාහ පාවිතස්ථලේ ගලේ'වලම්බ්‍ය ලම්බිතං භුජංගතුංග මාලිකාම්,
ඩමඩ්ඩමඩ්ඩමන්නිනාදවඩ්ඩමර්‍වයං චකාර චණ්ඩතාණ්ඩවං තනෝතු නඃ ශිවඃ ශිවම්෴

जटा कट हसम्भ्रमभ्रमान्निलिम्पनिर्झरी विलोलवी चिवल्लरी विराजमानमुर्द्धनि ।
धगद्धगद्ध गज्ज्वलल्ललाट पट्टपावके किशोरचन्द्रशेखरे रतीः प्रतिक्षणं ममं ।।२।।
ජටා කටා හසම්භ්‍රමභ්‍රමාන්නිලිම්පනිර්‍ඣරී විලෝලවී චිවල්ලරී විරාජමානමුර්‍ද්‍ධනි,
ධගද්‍ධගද්‍ධ ගජ්ජ්වලල්ලලාට පට්ටපාවකේ කිශෝර චන්‍ද්‍රශේඛරී රතීඃ ප්‍රතික්‍ෂණං මමං෴

धरा धरेन्द्र नन्दिनी विलास बन्धुबन्धुर स्फुरद्दिगन्त सन्तति प्रमोद मानमानसे ।
कृपाकटाक्षधोरणी निरुद्धदुर्धरापदि क्वचिद्दिगम्बरे मनो विनोदमेतु वस्तुनि ।।३।।
ධරා ධරේන්‍ද්‍ර නන්‍දිනී විලාස බන්‍ධුබන්‍ධුර ස්ඵුරද්දිගන්ත සන්තති ප්‍රමෝද මානමානසේ,
කෘපාකටාක්‍ෂධෝරණී නිරුද්‍ධදුර්‍ධරාපදි ක්‍වචිද්දිගම්බරේ මනෝ විනෝදමේතු වස්තුනි෴

जटा भुजंग पिंगलस्फुत्फणा मणिप्रभा कदम्बकुंकुम द्रवप्रलिप्त दिग्वधूमुखे ।
मदान्ध सिन्धुरस्फुरत्त्वगुत्तरीयमेदुरे मनो विनोदमद्भुतं बिभर्तु भूतभर्तरि ।।४।।
ජටා භුජංග පිංගලස්ඵුත්ඵණා මණිප්‍රභා කදම්බකුංකුම ද්‍රවප්‍රලිප්ත දිග්වධූමුඛේ,
මදාන්‍ධ සින්‍ධුරස්ඵුරත්ත්‍වගුත්තරීයමේදුරේ මනෝ විනෝදමද්භුතං බිභර්තු භූතභර්‍තරී෴

सहस्रलोचनप्रभृत्यशेषलेखशेखर प्रसूनधूलिधोरणी विधूराङ्घ्रिपीठभूः।
भुजंगराजमालया निबद्धजाटजूटकः श्रियै चिराय जायतां चकोर बन्धुशेखरः ।।५।।
සහස්‍රලෝචන ප්‍රභෘත්‍යශේෂලේඛශේඛර ප්‍රසූනධූලිධෝරණී විධූසරාංඝ්‍රිපීඨභූඃ,
භුජංගරාජමාලයානි බද්‍ධජාටජූටකඃ ශ්‍රියෛ චිරාය ජායතාං චකෝර බන්‍ධුශේඛරඃ෴

ललाटचत्वरज्वलद्धनञ्जय स्फुलिंगभा निपीत पञ्चसायकं नमन्निलिम्पनायकम् ।
सुधामयूखलेखया विराजमानशेखरं महाकपालिसम्पदे शिरोजटालमस्तुनः ।।६।।
ලලාටචත්‍වරජ්වලද්‍ධනඤ්ජය ස්ඵුලිංගභා නිපීත පඤ්චසායකං නමන්නිලිම්පනායකම්,
සුධාමයූඛලේඛයා විරාජමානශේඛරං මහාකපාලි සම්පදේ ශිරෝජටාලමස්තුනඃ෴

करालभालपट्टिका धगद्धगद्धगज्ज्वलद्धनञ्जयाहुतीकृत प्रचण्डपञ्चसायके ।
धराधरेन्द्रनन्दिनी कुचाग्रचित्रपत्रक प्रकल्पनैकशिल्पिनि त्रिलोचने रतिर्मम ।।७।।
කරාලභාලපට්ටිකා ධගද්‍ධගද්‍ධගජ්ජ්වලද්‍ධනඤ්චයාහුතීකෘත ප්‍රචණ්ඩපඤ්චසායකේ,
ධරාධරේන්‍ද්‍රනන්‍දිනී කුචාග්‍රචිත්‍රපත්‍රක ප්‍රකල්පනෛකශිල්පිනි ත්‍රිලෝචනේ රතිර්‍මම෴

नवीनमेघमण्डली निरुद्धदुर्धरस्फुरत् कुहूनिशीथिनी तमः प्रबन्धबद्धकन्धरः ।
निलिम्पनिर्झरी धरस्तनोतुकृत्तसिन्धुरः कलानिधान बन्धुरः श्रियं जगद्धुरन्धुरः ।।८।।
නවීනමේඝමණ්ඩලී නිරුද්‍ධදුර්‍ධරස්ඵුරත් කුහූනිශීථිනී තමඃ ප්‍රබන්‍ධබද්‍ධකන්‍ධරඃ,
නිලිම්පනිර්‍ඣරී ධරස්තනෝතුකෘත්තසින්‍ධුරඃ කලානිධාන බන්‍ධුරඃ ශ්‍රියං ජගද්‍ධුරන්‍ධුරඃ෴

प्रफुल्लनीलपंकज प्रपञ्चकालिमप्रभा वलम्बिकण्ठकन्दली रुचिप्रबद्धकन्धरम् ।
स्मरच्छिदं पुरच्छिदं भवच्छिदं मखच्छिदं गजच्छिदांधकच्छिदं तमन्तकच्छिदं भजे ।।९।।
ප්‍රඵුල්ලනීලපංකජ ප්‍රපඤ්චකාලිමප්‍රභා වලම්බිකණ්ඨකන්‍දලී රුචිප්‍රබද්‍ධකන්‍ධරම්,
ස්මරච්ඡිදං පුරච්ඡිදං භවච්ඡිදං මඛච්ඡිදං ගජච්ඡිදාංධකච්ඡිදං තමන්තකච්ඡිදං භජේ෴

अखर्वसर्वमंगला कलाकदम्बमञ्जरी रसप्रवाहमाधुरी विजृम्भणा मधुव्रतम् ।
स्मरान्तकं पुरान्तकं भवान्तकं मखान्तकं गजान्तकान्धकान्तकं तमन्तकान्तकं भजे ।।१०।।
අඛර්‍වසර්‍වමංගලා කලාකදම්බමඤ්ජරී රසප්‍රවාහමාධුරී විජෘම්භණා මධුව්‍රතම්,
ස්මරාන්තකං පුරාන්තකං භවාන්තකං මඛාන්තකං ගජාන්තකාන්‍ධකාන්තකං තමන්තකාන්තකං භජේ෴

जयत्वदभ्रविभ्रम भ्रमद्भुजंगमश्वस द्विनिर्गमत्क्रमस्फरत्करा लभालहव्यवाट् ।
धिमिद्धिमिद्धि मिध्वनन्मृदंगतुंगमंगल ध्वनिक्रमप्रवर्तित प्रचण्डताण्डवः शिवः ।।११।।
ජයත්‍වදභ්‍රවිභ්‍රම භ්‍රමද්භුජංගමශ්වස ද්විනිර්‍ගමත්ක්‍රමස්ඵුරත්කරා ලභාලහව්‍යවාට්,
ධිමිද්‍ධිමිද්‍ධි මිධ්වනන්මෘදංගතුංගමංගල ධ්වනික්‍රමප්‍රවර්තිත ප්‍රචණ්ඩතාණ්ඩවඃ ශිවඃ෴

दृषद्विचित्रतल्पयोर्भुजंगमौक्तिकस्त्रजोर्गरिष्ठरत्नलोषयोः सहृयद्विपक्षपक्षयो ।
तृणरविन्दचक्षुषोः प्रजामहीमहेन्द्रयोः समप्रवृत्तिकः कदा सदाशिवं भजाम्यहम् ।।१२।।
දෘෂද්‍විචිත්‍රතල්පයෝර්භුජංගමෞක්තිකස්ත්‍රජෝර්‍ගරිෂ්ඨ රත්නලෝෂයෝඃ සුහෘයද්‍විපක්‍ෂපක්‍ෂයෝඃ,
තෘණාරවින්‍දචක්‍ෂුෂෝඃ ප්‍රජාමහීමහේන්‍ද්‍රයෝඃ සමප්‍රවෘත්තිකඃ කදා සදාශිවං භජාම්‍යහම්෴

कदा निलिम्पनिर्झरी निकुञ्चकोटरेवसन् विमुक्तदुर्मतिः सदाशिरस्थंञ्जलिं वहन् ।
विलोललोललोचनोललामभाललग्नकः शिवेतिमन्त्रमुच्चरन् कदा सुखीभवाम्यहम्।।१३।।
කදා නිලිම්පනිර්‍ඣරී නිකුඤ්චකෝටරේවසන් විමුක්තදුර්‍මතිඃ සදාශිරස්ථමඤ්ජලිං වහන්,
විලෝලලෝලලෝචනෝ ලලාමභාලලග්නකඃ ශිවේති මන්ත්‍රමුච්චරන් කදා සුඛී භවාම්‍යහම්෴

इमं हि नित्यमेवमुक्तमुत्तमोत्तमंस्तवं पठन्स्मरन् ब्रुवन्नरो विशुद्धमेति संततम् ।
हरेगुरौ सुभक्तिमाशुयाति नान्यथागतिं विमोहनं हि देहिनां सुशंकरस्य चिन्तनम् ।।१४।।
ඉමං හි නිත්‍යමේවමුක්තමුත්තමෝත්තමංස්තවං පඨන්ස්මරන් බ්‍රුවන්නරෝ විශුද්‍ධමේති සංතතම්,
හරේගුරෞ සුභක්තිමාශුයාති නාන්‍යථාගතිං විමෝහනං හි දේහීනාං සුශංකරස්‍ය චින්තනම්෴

पूजावसानसमये दशवक्त्रगीतं यः शम्भुपूजनपरं पठति प्रदोषे ।
तस्य स्थिरां रथगजेन्द्रतुरंगयुक्तां लक्ष्मी सदैव सुमुखीं प्रददाति शम्भुः ।।१५।।
පූජාවසානසමයේ දශවක්ත්‍රගීතං යඃ ශම්භුපූජනපරං පඨති ප්‍රදෝෂේ,
තස්‍ය ස්ථිරාං රථගජේන්‍ද්‍රතුරංගයුක්තාං ලක්‍ෂ්මීං සදෛව සුමුඛීං ප්‍රදදාති ශම්භුඃ෴

।। इति श्रीरावण कृतम् शिवताण्डव स्तोत्रम् सम्पूर्णम् ।।        ෴ඉති ශ්‍රීරාවණ කෘතම් ශිවතාණ්ඩව ස්තෝත්‍රම් සම්පූර්‍ණම්෴

(*ද්+ධ=ද්‍ධ ද්+ව=ද්‍ව බ්+ර්+උ=බ්‍රු  දෘ=Drui ,කෘ=Krui , ජෘ=Jrui හෘ=hrui ලෙස උච්චාරණය කරන්න෴ )

෴ශිව තාණ්ඩව සිංහලාර්‍ථය෴
නිධාන කථාව;
මෙම ස්තෝත්‍රය රාවණ රජුන් විසින් රචනා කරන ලද ස්තෝත්‍රයක් ලෙස සැලකෙයි. මෙහිදි ශිවගේ සුන්‍දරත්‍වය හා ශක්තිය වර්‍ණනාවට ලක් කරයි. ශිව තාණ්ඩව ස්තෝත්‍රය ඇසීමෙදී ශිව දෙවිඳුන් පවා නර්‍තනයේ යෙදෙන බව පැවසෙයි. රාවණ යනු ශිව දෙවිඳුන්ගේ ප්‍රධාන භක්තිකයෙක් වන අතර ශිව දෙවියන් හට දහසක් වූ භක්තිකයන් සිටියත් ඔවුන් රාවණ රජු හට සම කළ නොහැකිය. වරක් රාවණයන් ශිව දෙවිඳුන් බැහැ දැකීමට  කෛලාස පර්‍වතයට ගියේය. එහිදි ශිව නන්‍දි හට ප්‍රකාශ කර සිටියේ පාර්‍වතී සමග නර්‍තනයේ යෙදී සිටින අවස්ථාවක කිසිවෙකුත් කෛලාසය තුළට නොඑවන ලෙසයි. රාවණයන් කෛලාසය තුළට පැමිණෙන විට නන්‍දිය එයට ඉඩ නොදුන්නේය. කෝප වූ රාවණ රජු කෛලාස පර්‍වතය ඔසවා ලංකාපුරයට රැගෙන යාමට තැත් කළේය. එය දැක කෝප වූ ශිව දෙවිඳුන් තම පාදය පර්‍වතයෙහි තැබුවේය. රාවණයන්ගේ හස්ථයන් කෛලාය පර්‍වතයට යටවිය. මද වෙලාවකට භක්තිය අමතක වී අහංකාරයෙන් පසුවු රාවණයන්හට නැවත භක්තිය සිහි විය. එහිදි රාවණ විසින් ශිව දෙවිඳුන් වර්‍ණනා කරමින් මෙම ස්තෝත්‍රය ගැයුවේය. මෙම ගීතය ඇසූ ශිව දෙවිඳුන් සතුටු වී රාවණයන් ඉදිරියෙහි පෙනි සිට චන්‍ද්‍රහාස නම් දිව්‍ය අසිපත ත්‍යාග වශයෙන් ලබා දුන්නේය.
ශ්ලෝකාර්‍ථයන්;
"ඝන වනාන්තරයක් වැනි කේෂය තුළින් ගලන ජල ප්‍රවාහයෙන් තෙත් වූ ඔහුගේ ගෙල වටා නාගරාජයෙක් ද, "ඩම ඩම" යන නාදය දනවන උඩැක්කිය දරා සිටින ශිව දෙවිඳුන්ගේ මහිමය දසත පැතිරේවා!"
"අලංකාර වූ මුදුන් කොටබඳින ලද කේශකලාපයේ සිට රැල්ලක් මෙන් පහළට ඇද හැලෙමින් ඔහුගෙ හිස සරසයි. තෙවැනි ඇසෙන් පිට වන විශාල අග්නිය, චන්‍ද්‍රයා හිස් පළඳනාවක් මෙන් දරා සිටින ශිව දෙවිඳුන් මාගෙ හදවතෙහි ගැඹුරින් අදහමි."
"සර්‍වඥානයෙන් ජීවීන් හට ජීවත්‍වන්නට ආධාරක ශක්තිය වන, පර්‍වත රජුගේ දියණිය සමග නර්‍තනයේ යෙදුණු, මෙම විශ්වයෙහි සියල්ල තුළ වාසය කරන තම කරුණාබර නේත්‍රයෙන් ඔහු කෙරෙහි පැමිණෙන බාධකයන් පාලනය කරන ස්වර්‍ගය තම වස්ත්‍රය කරගත් නිර්‍වස්ත්‍ර දෙවිඳුන් හට නමස්කාර වේවා!"
සෑම ජීවීන් හට ආධාරකය වන, ගෙල වටා ඇති නාග රජුගේ රක්ත වර්‍ණ හිසත් එම හිස මත ඇති දිලිසෙන මානික්‍යය අටදිශාවන්හි  විවිධාකාර වූ වර්‍ණවලින් ආලෝකමත් කරයි. මද කිපුණු ඇත් රජුගේ හම වස්ත්‍රය කරගත් මාගේ දෙවිඳුන් දැක සිත සසල වන්නේය.
"ඝෝරවූ පක්‍ෂියෙකුගේ හොටයකට සමාන චන්‍ද්‍රයා ව ඔබේ හිසේ පළඳා රක්ත වර්‍ණ නාගයා ඇතුළු මුදුන් කොට බඳින ලද කේෂකලාපයක් ඇති, ඉන්‍ද්‍ර, විෂ්ණු, ඇතුළු අනෙකුත් දේවගණයන්ගේ හිසෙන් වැටුණු විවිධාකාර වූ පුෂ්පයන්ගෙන් ඔබගේ අළු පැහැති පාදය අර්‍චනය කරන්නම්, මා හට ආශිර්‍වාදය දෙනු මැන."
තම තෙවැනි ඇසෙන් කාමයාණන් සංහාර කළ දේවගණයන් සියල්ලගේම පූජාවට පාත්‍රවන චන්‍ද්‍රයන් ආභරණය ලෙස පැළඳ සිටින ශිව දෙවිඳුන්ගේ දීර්‍ඝ කේෂය වන්‍දනා කර ආශිර්‍වාදය ලබමු.තෙවෙනි ඇසෙන් "තග තග" මෙන් හටගත් ගිනි ජාලාවෙන් කාම දේව සංහාරය කළ පර්‍වත රජුගේ දියණියගේ ශරීරයෙ චිත්‍ර ඇඳ සතුටු වන මාගේ ශිව හට නමස්කාර කරමි.
විශ්වයෙ පාලනය තම හස්ථයෙ දරා චන්‍ද්‍රයා හිසේ දරා, සියලු දෙනාගෙ හිත් වසන් කළ ගංගා මෑණියන් හිසේ දරා, අමාවක රාත්‍රියේ අහසේ පාවෙන වලාකුළක් මෙන් කාල වර්‍ණ ගෙලක් ඇති, මාගේ දෙවි වන ඊශ්වරයාණෙනි මා හට වරම් දෙනු මැන.
ගෝපුරයට සමාන ගෙලක් ඇති විශ්වයෙ පාරිශුද්‍ධකළ නිල් පැහැති නෙලුම් කමලයන්ගෙන් සරසන ලද ඔබගෙ ගෙල කාමයන් සංහාර කළ, ත්‍රිපූරා සංහාර කළ, ලෞකික ආශාවන් සංහාර කළ, රාක්‍ෂයන් සංහාර කළ, යමයාණෝ ද යටත් කළ මාගේ දෙවිඳුන් හට නමස්කාර වේවා!
වටපිටාවේ ඇති අත්‍යාලංකාර කදම්බ නම් පුෂ්පමංජරියෙන් ගලන පැණිවලින් හමන සුවඳ දසත පැතිරී බිඟුන් එය වටා රැස්ව සරන්නාක් මෙන් ඔබගේ දයාවේ සුවඳින් අපි ඔබ වටා සිටින්නෙමු. "අනංගයාණන් ගිනිබත් කළ, ත්‍රීපුරය විනාශකළ, ලෞකික දිවියේ ආශාවන් දුරුකළ, ඉරාච්චන්‍ද සංහාර කළ, මද ඇත් රජු සංහාර කළ, යම දෙවිඳුන් පරාජය කළ, මද හස්තියා සංහාර කළ, ඊශ හට මාගෙ නමස්කාරය!"
ත්‍රිලෝචනයෙහි අග්නියත් සමග ඔබගේ ගෙල වටා ඇති නාගයා අහසෙහි නර්‍තනයේ යෙදෙයි. නාගයාගෙ ශ්වසනය සෑම දිශාවේ ම පැතිරෙයි. ධිමි ධිමි නැමැති ශබ්දයෙන් තාණ්ඩව නර්‍තනයෙහි යෙදෙයි, ශිව දෙවිඳුන්.
ජනයාත්, රජාධිරාජයන්, තෘණ, නෙලුම් කමලයන්, මාගේ මිතුරන් ද සතුරන් ද මහත්‍ව පූර්‍ණ මාණික්‍යන් පස, දෙවිඳුන්ගේ ගෙළෙහි වසනා නාගයා, මාලාදාමද, දැකීමට අවස්ථාවක් කවදා උදා වේවි දෝ, "ලෝව සෑම ජීවාජීවීන් ට ශක්තිය වූ මහා දෙවි සදා ශිව හට පූර්‍ණ වන්‍දනා කිරීමට කවදා මා හට උදා වේවි දෝ."
"පාරිශුද්‍ධ වූ ගංගා නදිය අසල වූ ගල් ගුහාවක මා ජීවත් වන්නම්. මාගෙ දෙ අත් මාගේ හිස මත තබා ආලෝකමත් ලෙස මනා දෘෂ්ඨියක් ඇති කරගනිමින් මාගෙ දෙවිඳුන් කෙරෙහි ඇති භක්තියෙන් සෑම නිමේෂයක් ම ශිව යන මන්ත්‍රය ගායනා කරමින් සිටින කල කවදා උදා වේවි දෝ."
මෙම ස්තෝත්‍රය මෙපරිද්දෙන් ගායනා කර එය ස්මරණය හැකි පුද්ගලයෙකුට පාරිශුද්‍ධිය ද ශිවගේ ආශිර්‍වාදය ලබාගත හැක. මෙතරම් භක්තියට වෙන යම් මඟක් නැති තරම් ය. ශිව තම සිත තුළට පැමිනියහොත් සිතේ අනවශ්‍ය මායා දුරුවේ.
දිනපතා සන්‍ධ්‍යාවේ ප්‍රදෝ පූජාවසානයෙහිදී ශිවදෙවියන් පතා ධ්‍යාන වඩන්නෙමු. ශිවගේ ශක්තිය ඇතුළු දෙවියන්ගේ ශක්තිය පතා වන්‍දනා කර භක්තිය වඩන්න !!!!!!!!!!!!
।। इति श्रीरावण कृतम् शिवताण्डव स्तोत्रम् सम्पूर्णम् ।।
෴ඉදින් ඒ ශ්‍රීරාවණයන් කළාවූ ශිවතාණ්ඩව ස්තෝත්‍රය සම්පූර්‍ණයි෴

ශිව තාණ්ඩවය


CinemaxX har flere betydninger:
 CinemaxX − en tyskejet biografkæde grundlagt i 1977
 CinemaxX (Odense) − en biograf i Rosengårdcentret, Odense
 CinemaxX (Aarhus) − en biograf i Bruuns Galleri, Aarhus

CinemaxX (flertydig)


مسرحية البيت المسكون تدور أحداث المسرحية حول عائلة أبو عبيد وزوجته الجديدة وأبنائه عبيد وسبيكة حيث يسكنون في بيت تكثر عنه الروايات بأنه مسكون.
وتعتبر هذه المسرحية انجح مسرحية مرعبة كوميدية من الناحية الجماهيرية وهي ثاني تجربة لهذا النوع من الكوميديا يقدمها عبد العزيز المسلم المعروف بأنه المؤسس لمسرح الرعب في الكويت والخليج والعالم العربي

مسرحيات كويتية

البيت المسكون (مسرحية)


Pour le personnage de fiction du même nom, voir : Le Cercle des poètes disparus.

John Henry Keating, né le  à Hobart et mort le  à Melbourne, est un avocat et homme politique australien.

Biographie
Fils d'un charpentier, il obtient une licence de droit à l'université de Tasmanie en 1892 et est admis au barreau de Tasmanie en 1894. Il pratique le métier de barrister (avocat) à Launceston. Favorable à l'unification des colonies autonomes britanniques d'Australie en une fédération, il est candidat malheureux aux élections de 1900 pour l'Assemblée de Tasmanie, puis est le candidat le mieux élu de Tasmanie aux premières élections sénatoriales fédérales en 1901, devenant à 28 ans le plus jeune membre du premier parlement fédéral d'Australie.

Membre du Parti protectionniste, il est whip au Sénat pour le gouvernement protectionniste de 1901 à 1904, et préside une commission parlementaire qui obtient que la Tasmanie soit reliée au continent australien par un service postal quotidien par bateau à vapeur. En 1905 il est fait ministre sans portefeuille par le Premier ministre Alfred Deakin, chargé de la préparation de la loi créant un système national de droit d'auteur, puis est promu vice-président du Conseil exécutif en 1906. En  il est nommé ministre de l'Intérieur, et pilote l'adoption du projet de loi créant un système national de quarantaine pour le pays. Le gouvernement perd le pouvoir en novembre 1908, et John Keating devient simple député d'arrière-ban.

Il perd son siège de sénateur aux élections de 1922 et se consacre à sa carrière d'avocat. Ayant activement soutenu la participation de l'Australie à la Première Guerre mondiale et visité les tranchées, et parlant bien le français, il est fait en 1924 par la France officier de l'instruction publique dans l'ordre des Palmes académiques. Il est rédacteur en chef d'une compilation des lois de Tasmanie publiée en 1936, et meurt en 1940 d'un ulcère gastroduodénal.

Références

Liens externes

Naissance en juin 1872
Décès en octobre 1940
Ministre australien de l'Intérieur
Officier de l'Instruction publique
Chevalier commandeur de l'ordre de Saint-Michel et Saint-Georges
Personnalité australienne du XXe siècle
Décès à 68 ans

John Keating


"Patimile după Matei" (germană: Matthäus-Passion), BWV 244, este un oratoriu sacru compus de Johann Sebastian Bach, în 1727, pentru voci solo, cor dublu și orchestră dublă, pe un libret de Picander (Christian Friedrich Henrici). Conține capitolele 26 și 27 ale Evangheliei după Matei (traducerea germană a lui Marin Luther), intercalate cu arii și momente corale. Este considerată a fi una dintre capodoperele muzicii sacre culte. Titlul original Passio Domini nostri J.C. secundum Evangelistam Matthæum se traduce "Patimile Domnului nostru Iisus Hristos după Evanghelistul Matei".

Istorie
"Patimile după Matei" este cel de-al doilea oratoriu cu această tematică, al lui Bach, care a supraviețuit în întregime, primul fiind "Patimile după Ioan", care a avut premiera în 1724.

Versiuni și interpretări contemporane
Prea puține lucruri sunt cunoscute despre procesul de creație a acestei lucrări. Informațiile accesibile derivă din manuscrise timpurii, publicații contemporane cu publicarea libretului și date circumstanțiale, de exemplu documente arhivate de Consiliul de la Leipzig.

"Patimile după Matei" au avut premiera probabil pe 11 aprilie 1727, în Biserica Sfântul Toma din Leipzig, iar apoi au mai fost interpretate pe 15 aprilie 1729, 30 martie 1736 și 23 martie 1742. Bach a revizuit lucrarea între anii 1743 și 1746.

Prima versiune (BWV 244b)
La Leipzig nu era permisă parafrazarea cuvintelor din Evanghelie într-un oratoriu în Vinerea Mare. O montare a oratoriului Brockes Passion (cu titlul complet "Der für die Sünde der Welt gemarterte und sterbende Jesus", pe un libret de Barthold Heinrich Brockes), pe atunci popular, în mare parte alcătuit din asemenea parafrazări, nu putea fi făcută fără înlocuirea parafrazărilor cu textul original al Evangheliei. Aceasta a fost opțiunea pe care a ales-o Bach pentru "Patimile după Ioan", din 1724. În 1725, Christian Friedrich Henrici, un poet din Leipzig al cărui pseudonim era Picander, a publicat Erbauliche Gedanken auf den Grünen Donnerstag und Charfreytag ("Gânduri edificatoare asupra Joii și Vinerii Mari"), conținând  versuri libere potrivite pentru genul muzical de patimi, pe lângă textul Evangheliei. Se pare că Bach l-a stimulat pe poet să scrie mai multe din aceste versuri pentru a ajunge la un libret în adevăratul sens al cuvântului, combinat cu textul capitolelor 26 și 27 ale Evangheliei după Matei.

Din anul 1975 încoace, se consideră că prima audiție a "Patimilor după Matei" a avut loc în Vinerea Mare, pe 11 aprilie 1727, deși aceasta ar fi avut loc abia în Vinerea Mare a anului 1729, conform unor surse mai vechi. Aceasta a avut loc în Biserica Sfântul Toma din Leipzig. Bach era Thomaskantor (cantor și responsabil de muzică în biserică) din 1723. Această versiune a Patimilor a fost compusă pentru două coruri și orchestre.

Cantata funerară pentru Köthen (BWV 244a)
Klagt, Kinder, klagt es aller Welt, BWV 244a, o cantată din care a rămas doar textul, a fost interpretată pe 24 martie 1729 în Köthen, la slujba memorială care a avut loc la câteva luni de la moartea lui Leopold, Prinț al Anhalt-Köthen. Muzica acesteia este considerată ca fiind adaptată în mare parte din "Patimile după Matei".

Patimile interpretate în Biserica Sfântul Toma
La acea perioadă, doar bărbații cântau în biserică, iar sunetele înalte erau cântate de obicei de băieți care nu au trecut prin schimbarea de voce. În 1730, Bach a informat Consiliul de la Leipzig cu privire la ceea ce el considera necesar în bisericile de care era responsabil, inclusiv Biserica Sfântul Toma: un cor de 12 cântăreți, plus 8 cântăreți care să servească deopotrivă în Biserica Sfântul Toma și în Biserica Sfântului Petru. Cerea a fost doar parțial respectată de Consiliu, deci probabil că cel puțin câteva din interpretările ale Patimilor la Sfântul Toma au fost realizate cu mai puțin de 20 de interpreți, în ciuda faptului că lucrarea este una de mari dimensiuni, scrisă pentru cor dublu. În vremea lui Bach, Biserica Sfântul Toma avea două balcoane unde se aflau orgi: un balcon care era folosit de-a lungul anilor de muzicienii care cântau la slujbele duminicale și un balcon mic, situat în partea opusă celui dintâi și care era utilizat doar la slujbele mari de Crăciun și de Paști. "Patimile după Matei" au fost compuse pentru a fi interpretate din ambele balcoane: corul și orchestra întâi ocupau balconul mare, iar corul și orchestra a doua cântau din balconul mic. Dimensiunile acestor balcoane limita numărul de cântăreți. Corurile mari, adăugate grupurilor de instrumentiști din ansamblurile I și II, ar fi fost imposibile, astfel că există o indicație ca fiecare partidă (incluzând coardele și cântăreții) va avea un număr limitat de interpreți, unde, în ceea ce privește corurile, numărul indicat de Bach în cerere sa din 1730 pare a fi mai maximul care ar putea încăpea în balcoanele de orgă respective.

Revizuirile și interpretările ulterioare (BWV 244)
Bach a revizuit Patimile în 1736 pentru a fi interpretate în Vinerea Mare, pe 30 martie 1736. Această versiune (cu posibile ajustări ulterioare) este cunoscută ca "Patimile după Matei", BWV 244. În această versiune, ambele ansambluri au câte patru soliști (soprană, alto, tenor, bas), cor, o partidă de coarde și continuo care constă din vioara I, vioara II, violă, viola da gamba și orgă. Suflătorii conțin două flaute transversale, oboi, oboe d'amore pentru fiecare ansamblu, iar, în plus, primul dintre ele conține și oboe da caccia (de vânătoare).

Unele părți au fost revizuite pentru concertul din Vinerea Mare, 23 martie 1742. Bach a finalizat partitura autografă între anii 1743-1746, aceasta nefiind legată de vreo nouă interpretare.

Numerotarea părților
Bach nu a numerotat părțile lucrării Patimile după Matei, dar cercetătorii secolului XX au făcut acest lucru. Două scheme principale utilizate în ziua de astăzi sunt cele de la Neue Bach-Ausgabe, care utilizează o numerotare de la 1 la 68, și mai vechiul Bach-Werke-Verzeichnis (BWV), care împarte lucrarea în 78 de părți. Ambele utilizează subsecțiuni, notate cu litere în unele cazuri. Acest articol este scris utilizând sistemul de numerotare NBA.

Textul
Bach a lucrat împreună cu libretistul său, Christian Friedrich Henrici, cunoscut sub pseudonimul de Picander. Textul libretului Patimilor după Matei a fost publicat de acesta în 1729.

Textul biblic
Textul biblic utilizat în prima parte Patimilor după Matei este din Evanghelia după Matei, capitolul 26, versetele 1-56, iar partea a doua utilizează textul din Evanghelia după Matei, capitolul 27, versetele 1-66. În plus, textul Cântării cântărilor, capitolul 6, versetul 1 este utilizat în aria cu cor de la începutul părții a doua (nr. 30).

Versurile
Picander a scris textul recitativelor și ariilor, dar și pe cel al părților corale de mari dimensiuni de la începutul și finalul lucrării. Celelalte secțiuni ale libretului vin din publicații ale lui Salomo Franck și Barthold Heinrich Brockes.

Coralele
Melodiile coralelor și textul lor ar fi fost cunoscute de cei care frecventau Biserica Sfântul Toma. Cele mai vechi corale utilizate de Bach în Patimile după Matei datau din 1525, trei corale au fost scrise de Paul Gerhardt, iar Bach a adăugat cinci strofe ale compoziției sale O Haupt voll Blut und Wunden. A folosit imnuri în diferite feluri, majoritatea având patru părți, două ca și cantus firmus a două fantezii corale ce încadrează partea întâi și unul ca recitativ pentru tenor.

În versiunea timpurie BWV 244b, coralul nr. 17 pare să lipsească, iar nr. 29 cu care se încheie prima parte este un aranjament în patru secțiuni al coralului Jesum lass ich nicht von mir, în locul fanteziei corale pe tema O Mensch, bewein dein Sünde groß.

Compoziție
Mulți compozitori au pus pe muzică Patimile la finalul secolului al XVII-lea. La fel ca și alte oratorii baroce, compoziția lui Bach pe textul biblic al Evangheliei după Matei, capitolele 26-27, este una relativ simplă, folosind în primul rând recitative, în timp ce ariile și momentele de arioso sunt compuse pe texte poetice noi, care comentează diversele evenimente narate biblic și prezintă starea psihologică a personajelor într-o manieră lirică, de monolog.

Patimile după Matei sunt compuse pentru două coruri și două orchestre. Ambele includ două flaute transversale, două oboaie (în unele părți oboe d'amore sau da caccia), două viori, violă, viola da gamba și basso continuo. Din motive practice, orga continuo este deseori împărțită și folosită cu ambele orchestre. În multe arii, un instrument solo sau mai multe creează o stare specifică, ca de exemplu aria centrală a sopranei, nr. 49, Aus Liebe will mein Heiland sterben, unde absența coardelor și a basului continuu marchează o disperată pierdere a siguranței.

Părțile vocale
Două aspecte distincte ale compoziției lui Bach provin din strădaniile celeilalte biserici ale sale. Unul este formatul de cor dublu, care provine din propriile motete și cele ale multor altor compozitori cu care el începea serviciul religios duminical. Celălalt este utilizare extensivă a coralelor, care apar sub forma standard, ca interpolări în arii, și drept cantus firmus în numere polifonice ample. Acest lucru se observă în O Mensch, bewein dein Sünde groß, concluzia primei părți, un coral pe care Bach l-a folosit și ca  deschidere corală a celei de a doua versiuni (1725) a Patimilor după Ioan (mai târziu - cca. 1730 - , a revenit la partea compusă inițial, Herr, unser Herrscher, pentru această parte). Corul Kommt, ihr Töchter, helft mir klagen este, de asemenea, notabilă pentru utilizarea de cantus firmus, în care soprana in ripieno încoronează o acumulare colosală de tensiune polifonică și armonică, cântând versul O Lamm Gottes, unschuldig. Acesta a fost interpretat doar în 1742 și 1743-1746, fiind cântat la orgă înainte.

Părțile evanghelice
Narațiunea textului evanghelic este interpretată de Evanghelist (tenor) în recitativ secco, acompaniat doar de continuo. Soliștii interpretează cuvintele diferitelor personaje, chiar și în recitative. Pe lângă Iisus, se numără Iuda, Petru, doi Mari Preoți (Pontifex I și II), Pilat din Pont, soția acestuia (Uxor Pilati), două martore (Testis I și II) și două ancillae (servitoare). Aceste personaje nu sunt întotdeauna interpretate de soliști diferiți. Interpreții personajelor cântă arii solo și cântă cu corurile, o practică care nu este întotdeauna respectată de interpretările moderne. Două duete sunt interpretate de o pereche de soliști care reprezintă vorbitori simultani. Un număr de pasaje compuse pentru un grup de oameni, numiți turba (mulțime), sunt interpretate de unul dintre coruri sau de ambele.

Cuvintele lui Iisus, numite și Vox Christi (vocea lui Hristos), primesc adesea un tratament special. Bach creează recitative acompaniate distincte în această lucrare. Nu sunt acompaniate doar de continuo, dar și de întreaga partidă de coarde a primei orchestre, folosing note lungi și susținute, pentru a evidenția anumite cuvinte, dar și pentru a crea un efect la care se referă adesea ca fiind "aura" lui Isus. Doar ultimele sale cuvinte, în limba aramaică, Eli, Eli lama sabahtani? ("Dumnezeul meu, Dumnezeul meu, de ce m-ai părăsit?") sunt cântate fără această "aură". În varianta revizuită în 1743-1746, și această frază primește susținerea de continuo.

Texte interpolate
Ariile, pe textele lui Picander, sunt intercalate între secțiunile textului biblic. Ele sunt interpretate de soliști cu o varietate de acompaniamente instrumentale, tipice stilului oratorial. Aceste texte sunt interpretări teologice și personale ale textelor evanghelice. Multe dintre ele includ ascultătorul în acțiune, ca de exemplu coralul nr.10, Ich bin's, ich sollte büßen ("Eu sunt cel care trebuie să sufere"), după ce apostolii întreabă: Herr, bin ich's? ("Doamne, eu sunt?" - însemnând "sunt eu cel care te va trăda?"). Aria pentru alto nr. 6, Buß und Reu portretizează o dorință de a-l spăla pe Iisus cu lacrimile sale de remușcare. Corul alternează în participarea la acțiune și comentarea acesteia.

Tipic pentru compoziția Patimilor (ceea ce provine din utilizarea sa liturgică în Duminica Floriilor) este faptul că nu este menționată Înviere nicăieri în text (cu excepția aluziilor indirecte din Matei 26:32 și 27:53/63). Urmărind conceptul lui Anselm din Cantebury, răstignirea este punctul final și sursa pocăinței; accentul fiind pus pe suferințele lui Iisus. Corul cântă în final, nr.62, "rupe-mă de fricile mele/prin propria ta frică și durere". Basul, referindu-se la "dulcea cruce" spune în nr.56 "Da, bineînțeles că doresc ca această carne și acest sânge să fie puse pe cruce; cu cât este mai bun pentru sufletul nostru, cu atât este mai amar". Primul coral, O Lamm Gottes, compară răstignirea lui Iisus cu ritualul de sacrificare a unui miel din Vechiul Testament, ca o ofrandă pentru iertarea păcatelor. Această teme este consolidată în coralul final al primei părți, O Mensch, bewein dein' Sünde groß (Om, plânge-ți marele păcat).

Stilul compozițional
Recitativele lui Bach evidențiază stările unor anumite pasaje prin scoatere în evidență a cuvintelor cu impact emoțional, precum "răstignit", "omorât" sau "plângere", cu melodii cromatice. Acordurile cu septimă micșorată și modulații bruște acompaniață profețiile apocaliptice ale lui Iisus.

În părțile interpretate de turba (mulțime), cele două coruri alternează uneori în stilul cori spezzati (ex.: Weissage uns, Christe), iar alteori cântă împreună (Herr, wir haben gedacht). În unele cazuri, doar unul dintre coruri cântă (corul I interpretează întotdeauna rolul apostolilor), sau alternează, ca de exemplu când "trecătorii" spun "El îl strigă pe Ilie", "ceilalți" spun "Așteptați să vedem dacă Ilie îl va ajuta".

În arii, instrumentele obbligato au un rol egal cu cel al vocii soliste, așa cum era obișnuit în ariile Barocului târziu. Bach utilizează adesea madrigalismul, ca în Buß und Reu, unde flautul începe să cânte un staccato asemănător picurilor de ploaie în timp ce solista alto cântă despre lacrimile care cad.

Structură
Ca și în celelalte oratorii-Patimi, structura este dată de narațiunea Evangheliei, în acest caz, capitolele 26-27 ale Evangheliei după Matei, în traducerea germană a lui Martin Luther.

Textul evanghelic
Evanghelistul, voce de tenor, interpretează textul Evangheliei într-un stil declamatoriu denumit recitativ secco, care este acompaniat coar de continuo. Părțile vorbite ale textului Evangheliei sunt interpretate de alți cântăreți în același stil secco (ex.: o soprană interpretează replicile soției lui Pilat), cu excepția:
 Vox Christi: cuvintele lui Hristos sunt interpretate de un bas ca recitativ accompagnato, care este acompaniat de coarde, într-un stil mai apropiat de cel al ariei decât recitativul secco.
 Corurile Turba: cuvintele unui grup de oameni (ex.: Apostolii lui Iisus) sunt interpretate de cor, de obicei acompaniat de orchestră.
În afară de Evanghelist și Vox Christi, personajele acestei părți a Evangheliei utilizate în Patimile după Matei sunt:
 Iuda (bas), Petru (bas), doi martori (alto, tenor), doi mari preoți (bași), două servitoare (soprane), Pilat (bas), soția sa (soprană).
 Un mic grup este reprezentat de Corul I sau Corul I separat (Corul I întotdeauna pentru rolul apostolilor); Marii preoți și grupuri mai mari de oameni sunt interpretate de Corul I și Corul II împreună.

Text interpolat
Între secțiunile sau scenele textului Evangheliei sunt introduse și alte texte, precum medicații sau comentarii asupra acțiunii, în diferite forme:
 soliștii cântă arii, în cele mai multe cazuri, precedate de recitative acompaniate și ocazional, în dialog cu corul. Aceste secțiuni sunt bazate aproape exclusiv pe texte scrise de Picander. Ariile au formă da capo (ABA). Erbarme dich pentru voce de alto și Mache dich, mein Herze, rein pentru bas sunt exemple de astfel de arii din partea a II-a a oratoriului. În aceste părți, soliștii sunt acompaniați de unu sau câteva instrumente și continuo, ocazional completate și de celelalte instrumente ale orchestrei.
 părțile corale vin în două forme adiționale, pe lângă turba și dialogurile cu soliștii, deja menționate mai sus:
 părțile care încadrează lucrarea sau fanteziile corale: părți extinse, de obicei folosite pentru a începe sau încheia cele două părți ale lucrării. În Patimile după Matei există trei astfel de părți corale extinse: corul de început (Kommt, ihr Töchter, helft mir klagen, pe text de Picander și Nicolaus Decius), finalul părții I (O Mensch, bewein dein Sünde groß, pe text de Sebald Heyden) și corul final (Wir setzen uns mit Tränen nieder, text de Picander).
 părțile cu armonizare de coral: care utilizează textul și melodia unor corale. Sunt interpretate în omofonie de un cor pe patru voci cu un acompaniament colla parte al orchestrei. O Haupt voll Blut und Wunden, pe text de Paul Gerhardt, este unul dintre acelea care revin adeseori pe parcursul Patimilor, în diferite armonizări.

Prezentare generală
În schema de mai jos, indentarea indică tipul de parte, conform:
 Părțile corale încadrante
 Părțile Evanghelice (incluzând Vox Christi și secțiuniile Turba) - Evanghelistul apare în toate aceste secțiu
 Armonizări ale coralelor
 Recitative și arii non-Evanghelice (cu sau fără dialog cu corul)

Partea I
 Nr.1 - Kommt, ihr Töchter, helft mir klagen – O Lamm Gottes unschuldig (Corul I și Corul II - Cantus firmus cu cor de soprane ripieno)
 Nr.2 - Matei 26:1–2, Vox Christi
 Nr.3 - Herzliebster Jesu, was hast du verbrochen
 Nr.4 - Matei 26:3–13, Vox Christi, Turba în Ja nicht auf das Fest (Corul I și II) și în Wozu dienet dieser Unrat? (Corul I)
 Nr.5-6 -  Recitativul Du lieber Heiland du și aria Buß und Reu (alto)
 Nr.7 - Matei 26:14–16, Iuda (bas)
 Nr.8 - Aria Blute nur, du liebes Herz! (soprană)
 Nr.9 - Matei 26:17–22, cu Vox Christi, Turba în Wo willst du, daß wir dir bereiten das Osterlamm zu essen? (Corul I) și în Herr, bin ich's? (Corul I)
 Nr.10 - O Welt, sieh hier dein Leben de Paul Gerhardt, strofa 5: Ich bin's, ich sollte büßen
 Nr.11 - Matei 26:23–29, Vox Christi și Iuda (bas)
 Nr.12-13 - Recitativul Wiewohl mein Herz in Tränen schwimmt și aria Ich will dir mein Herze schenken (soprană)
 Nr.14 - Matei 26:30–32, Vox Christi
 Nr.15 - O Haupt voll Blut und Wunden de Paul Gerhardt, strofa 5: Erkenne mich, mein Hüter
 Nr.16 - Matei 26:33–35, Vox Christi, Petru (bas)
 Nr.17 - O Haupt voll Blut und Wunden de Paul Gerhardt, strofa 6: Ich will hier bei dir stehen
 Nr.18 - Matei 26:36–38, Vox Christi
 Nr.19-20 - Recitativul O Schmerz! Hier zittert das gequälte Herz  Herzliebster Jesu de Johann Heermann, strofa 3: Was ist die Ursach aller solcher Plagen? și aria Ich will bei meinem Jesu wachen – So schlafen unsre Sünden ein (tenor – Coru II)
 Nr.21 - Matei 26:39, Vox Christi
 Nr.22-23 - Recitativul Der Heiland fällt vor seinem Vater nieder și aria Gerne will ich mich bequemen, Kreuz und Becher anzunehmen (bas)
 Nr.24 - Matei 26:40–42, Vox Christi
 Nr.25 - Was mein Gott will, das g'scheh allzeit de Albert, Duce al Prusiei, strofa 1: Was mein Gott will, das g'scheh allzeit
 Nr.26 - Matei 26:43–50, Vox Christi și Iudas (bas)
 Nr.27 - Aria So ist mein Jesus nun gefangen – Laßt ihn, haltet, bindet nicht! (soprană, alto – Corul II) și Sind Blitze, sind Donner in Wolken verschwunden? (Corul I & II)
 Nr.28 - Matei 26:51–56, Vox Christi
 Nr.29 - O Mensch, bewein dein Sünde groß (Fantezie corală pe text de Sebald Heyden)
 Partea a II-a
 Nr.30 - Aria {{lang|de|Ach, nun ist mein Jesus hin! – Wo ist denn dein Freund hingegangen}} (alto, bas în versiunea 1727 - 1729, – Corul II)
 Nr.31 - Matei 26:57–60
 Nr.32 - "" by Adam Reusner, stanza 5:
 Nr.33 - Matei 26:60b–63a, martorii (alt, tenor) și Marii Preoți (bași)
 Nr.34–35 - Recitativul  și aria  (tenor)
 Nr.36 - Matei 26:63b–68, Vox Christi, Marele preot (bas) și Turba în  (Corul I și II) și în  (Corul I și II)
 Nr.37 - O Welt, sieh hier dein Leben de Paul Gerhardt, strofa 3:
 Nr.38 - Matei 26:69–75, cele două servitoare, Petru (bas) și Turba în  (Corul II)
 Nr.39 - Aria  (alto)
 Nr.40 - Werde munter, mein Gemüte de Johann von Rist, strofa 6:
 Nr.41 - Matei 27:1–6, Iuda (bas), Marii Preoți (bas) și Turba în  (Corul I și II)
 Nr.42 - Aria  (bas)
 Nr.43 - Matei 27:7–14, Vox Christi și Pilat (bas)
 Nr.44 - Befiehl du deine Weg de Paul Gerhardt, strofa 1:
 Nr.45 - Matei 27:15–22, Pilat (bas), soția lui Pilat (soprană) și Turba în  (Corul I și II) și în  (Corul I și II)
 Nr.46 -  by Johann Heermann, strofa 4:
 Nr.47 - Matei 27:23a, Pilat (bas)
 Nr.48–49 - Recitativul  și aria  (soprană)
 Nr.50 - Matei 27:26, Pilat (bas) și Turba în  (Corul I și II) și  (Corul I și II)
 Nr.51–52 - Recitativul Erbarm es, Gott! Hier steht der Heiland angebunden și aria Können Tränen meiner Wangen (alto)
 Nr.53 - Matei 27:27–30, Turba în  (Corul I și II)
 Nr.54 - O Haupt voll Blut und Wunden de Paul Gerhardt, strofele 1 și 2:
 Nr.55 - Matei 27:31–32
 Nr.56–57 - Recitativul  și aria  (bas)
 Nr.58 - Matei 27:33–44, Turba în  (Corul I și II) și în  (Corul I și II)
 Nr.59–60 - Recitativul  și aria {{lang|de|Sehet, Jesus hat die Hand uns zu fassen ausgespannt, kommt! – Wohin?}} (alto – Corul II)
 Nr.61 - Matei 27:45–50, Vox Christi și Turba în  (Corul I) și în Halt! Laß sehen, ob Elias komme und ihm helfe (Corul II)
 Nr.62 - O Haupt voll Blut und Wunden de Paul Gerhardt, strofa 9:
 Nr.63 - Matei 27:51–59, Turba în  (Corul I & II)
 Nr.64–65 - Recitativul  și aria  (bas)
 Nr.66 - Matei 27:59–66, Pilat (bas) și Turba în  (Corul I și II)
 Nr.67 - Recitativul {{lang|de|Nun ist der Herr zur Ruh gebracht – Mein Jesu, gute Nacht!}} (bas, tenor, alto, soprană – Corul II)
Nr.68.  (Corul I și II)

Referințe suplimentare
Elena Maria Șorban, Muzică din cuvânt. De la Bach la Beethoven. București: Editura Eikon, 2022,

ISBN 978-606-49-0600-7, p. 35-99 (conține traducerea literară integrală a libretului)

Patimile după Matei (oratoriu)


التهوين أو لطف التعبير أو تلطيف التعبير أو تنميق الكلام أو تزويق الكلام أو التسميل يكون باستخدام كلمة أو جملة محل أخرى، إذ يعتقد أن الأخرى جارحة أو بذيئة.

التلطف في اللغة من مادة  وهذا الأصل كما يرى ابن فارس يفيد الترفق واللطيف من الكلام ما غمض معناه وخفي.

انظر أيضا

مراجع

أشكال الخطاب
تقنيات الدعاية
خلافات لغوية
رقابة
رقابة ذاتية
محرمات

تلطيف التعبير


Rezervația din Gobustan (în ), situată la circa 65 de kilometri sud-vest Baku, a fost fondată în 1966, pentru a prezerva și proteja arta rupestră din regiune, precum și vulcanii noroioși și monoliții « gaval dash ». Este rezervația cea mai vizitată din Azerbaidjan.

Ea adăpostește circa  de picturi rupestre care reprezintă oameni, bătălii, dansuri, nave, războinici înarmați cu lănci, lupte cu tauri, nave încărcate cu oșteni, caravane de cămile, Soarele și stelele etc. Desenele au vechimea cuprinsă între  și de ani.

Artă rupestră
Arta rupestră (desene și sculpturi) și petroglifele descriu scene fascinante ale vieții preistorice din Caucaz. Desenele, destul de bine păstrate, arată persoane în nave de stuf, oameni vânând o antilopă și tauri sălbatici, și femei dansând, între alte scene ale vieții cotidiene. Celebrul antropolog norvegian Thor Heyerdahl a vizitat regiunea în mai multe rânduri între 1961 și moartea sa survenită în 2002, studiind siturile din Gobustan în cartea sa Căutându-l pe Odin.

Vulcani noroioși
Se estimează că vreo 300 din cei 700 de vulcani noroioși din întreaga lume se află în Gobustan și în Marea Caspică.Mulți geologi, turiști străini sau localnici vizitează siturile, cum sunt craterul Firuz, Gobustanul, sau  Salyan pemtru a se badijona cu noroiul reputat cu virtuți terapeutice. În 2001 un vulcan noroios, aflat la 15 kilometri de Baku, s-a aflat pe prima pagină a ziarelor din lumea întreagă, atunci când flăcări înalte de cinsprezece metri au început să iasă din crater.

Note

Legături externe

  Rock paintings of Gobustan (fotografii, informații)
  The Rock Engravings of Gobustan (fotografii, Heyerdahl, informații)
  Qobustan petroglyphs (petroglife)
  Museum under open sky

Situri arheologice din Azerbaidjan
Patrimoniul mondial în Azerbaidjan
Vulcani noroioși
Arii protejate în Azerbaidjan
Arii protejate
Artă rupestră
Fondări în 1966
Artă preistorică
Simbolurile naționale ale Azerbaidjanului

Rezervația din Gobustan


Kelebek, böceklerin, pul kanatlılar veya kelebekler (Lepidoptera) takımının kanatlı fertlerine verilen genel ad. 150.000 kadar türü bilinmektedir.

Vücutları kiremit dizilişi şeklinde renkli gözle zor görülebilen pullarla örtülüdür. Pullar, uçları yassılaşarak genişlemiş kıllardır. Ufak sarsıntılarda koparlar. İki çift olan kanatlarının büyüklüğü türlere göre değişir. Pek az türde ve bazı türlerin dişilerinde kanat bulunmaz. Emici tipteki ağız parçaları hortum şeklindedir. Kullanılmadığı zamanlar bu hortum başın alt tarafında helezon biçiminde kıvrılır ve bal özünü emerler. Çiçeklerin balözünün tadını ayaklarıyla alırlar. Tat alma cisimcikleri ayaklarına yerleşmiştir. Ayaklarıyla çiçeğin suyunu kontrol ederler. Beğendikleri takdirde kıvrılı duran hortumlarını uzatarak emerler.

Ağız organları, yalnız çiçek tozu (polen) ile geçinen "Micropterygidae" kelebek familyasında çiğneyicidir. Tüylü başlarında büyükçe iki petek göz ve çoğunda iki nokta (osel) göz bulunur.

Kelebekler faaliyet durumlarına göre gece ve gündüz kelebekleri olarak iki gruba ayrılırlar. Gece kelebekleri kalın ve ağır vücutlarıyla alaca karanlıkta veya gece uçarlar. İnce kıl gibi olan antenlerinin ucu sivridir. Bazı türlerde antenlerde birer dizi tüy bulunduğundan tarak görünümündedirler. Genellikle renkleri mattır. Hızlı uçucudurlar. Bu uçucular diğer kelebeklere göre daha hızlı uçarlar fakat daha az uçarlar. Tehlike anında sürüden ayrılarak farklı yönlere kaçışırlar ve tehlike bittiğinde tekrar toplanırlar.

Gündüz kelebekleri gece istirahat edip, gündüz uçarlar. İnce ve hafif vücutludurlar. Anten uçları topuzludur. Kanatları renk ve desenlerle süslüdür. Uçuşları yavaştır. Bir yere konduklarında kanatlarını yukarıya dik tutarlar. Gece kelebekleri ise dinlenme hâlinde kanatlarını çatı gibi gövdelerinin üzerine kapatırlar veya tamâmen açık bırakırlar. Bu kâideler bütün kelebekler için geçerli değildir. Meselâ; Skiperler pervâne olmadığı halde antenleri incedir. Vücutları kalın ve renkleri mattır. Gündüz uçarlar. Çoğunlukla pervanelerle karıştırılırlar.

Gece kelebeklerinin işitme ve koku alma duyuları da çok hassastır. Bazı türlerin erkekleri, 5 km uzaktaki dişinin kokusunu alabilirler. Gündüz kelebeklerinin duyargaları (anten) çıplak olduğundan bu hassaslıktan mahrumdurlar.Renkleri onların her şeyidir...

Kelebekler yumurta ile çoğalırlar. Kelebek yumurtaları yarım küre, küre, silindir ve iğ şeklindedir. Dişileri yumurtalarını tek tek veya gruplar halinde ağaç kabukları veya yapraklar üzerine yapıştırarak bırakırlar. Bazıları da üst üste yapıştırarak kuleler meydana getirir. Bazıları yumurtaların üzerini vücutlarından kopardıkları kıllarla bir kürk gibi kapatırlar. Kışı geçirmek zorunda kalan yumurtalar "Korion" denen sert bir kabukla örtülüdür. Yumurtadan çıkan larvalara "tırtıl" adı verilir. Kışı genellikle tamamen gelişmiş olarak yumurta kabuğu içinde geçirir. İlkbaharda her yer yeşermeye başlayınca kabuğunu yırtarak besin aramaya çıkar. Dişi kelebekler yumurtlarken özellikle tırtılların beslendiği bitki türlerinin üzerine veya yakınına yumurtalarını bırakırlar.

Tırtıllarda üç çift göz ve 2-5 çift karın bacağı bulunur. Ağız parçaları ısırıcı çiğneyicidir. Alt dudağa dökülen ipek salgı bezleri vardır. Oburca beslenen tırtıllar, 4-5 defa deri değiştirirler. Normal iriliğe ulaşınca ipek salgısı ile kendilerine koza örerler.

Koza içinde erginin şekillendiği pupa durumuna geçer. Bir müddet sonra pupa kabuğunu yırtar ve kozadan genç ergin yeni kelebek ortaya çıkar. Fakat hemen uçamaz. Kanatlarındaki damarların kanla dolması ve kuruyarak güçlenmesi için birkaç saat beklemesi gerekir. Bazı erginlerin ömrü 24 saat, bir kısmının 1-2 aydır. Hayatları birkaç mevsim sürenler kış uykusuna yatar veya daha sıcak bölgelere göç ederler. Bunlar yüzlerce kilometrelik yolu uçabilecek güçtedir. Birleşik Krallık'ta yaygın bir tür, havalar soğumaya başlayınca Kuzey Afrika'ya göç eder. Kuşların aksine kelebeklerin göçü tek yönlüdür. Amerika'da yaşayan bir çeşidin dışında hiçbiri geri dönmez.

Bazı kelebekler zehirlidir. Bunlar çok yavaş uçar ve göz kamaştırıcı parlak renklere sahiptir. Bu renkler düşmanlarına karşı bir ikaz işaretidir. Böcekçil hayvanlar bunları yemekten çekinirler. Bazı kelebekler de, sahte kafa işaretleri, kanatlarındaki göz işaretleriyle ve antene benzeyen kuyruk uzantılarıyla düşmanlarını şaşırtarak kendilerini korurlar. Bu işaretlere aldanan avcı hayvanlar, kelebeklerin öldürücü olmayan kısmına saldırır. Yırtık kanatlı bir kelebek hayatını sürdürebilir. Birçokları da kondukları yerlerde tamamen kamufle olabilirler. Kuru yaprak görünümündeki bazı kelebekleri kondukları yerden ayırt edebilmek çok zordur. Ayrıca çiçeklerde insanların çıplak gözle göremediği bir ışık vardır. Bu ışık sayesinde kelebekler çiçeği görürler.

Biyoloji

Genel açıklama

Yetişkin kelebekler, Lepidoptera'ya adını veren (Antik Yunanca λεπίς lepís, ölçek + πτερόν pterón, kanat) pullu kaplı dört kanatlarıyla tanımlanır. Bu pullar kelebeğe kanat rengini verir: onlara siyah ve kahverengi veren melaninler ve ayrıca onlara sarı veren ürik asit türevleri ve flavonlar ile pigmentlidirler, ancak çoğu maviler, yeşiller, kırmızılar ve yanardöner renkler, pulların ve kılların mikro yapıları tarafından üretilen yapısal renklenme tarafından oluşturulur.

Tüm böceklerde olduğu gibi vücut üç bölümlüdür: baş, göğüs ve karın. Göğüs, her biri bir çift bacak içeren üç bölümden oluşur. Çoğu kelebek ailesinde antenler, ipliksi veya tüylü olabilen güvelerin aksine sopa şeklindedir. Uzun hortum, çiçeklerden nektar yudumlamak için kullanılmadığında kıvrılabilir.

Neredeyse tüm kelebekler gündüzcüdür, nispeten parlak renklidir ve dinlenirken kanatlarını vücutlarının üzerinde dikey olarak tutarlar, gece uçan güvelerin çoğunun aksine, genellikle şifreli bir şekilde renklidir (iyi kamufle edilmiş) ve ya kanatlarını düz tutar (güvenin üzerinde durduğu yüzeye değecek şekilde) ya da vücutlarının üzerine sıkıca katlarlar.

Sinek kuşu şahin güvesi gibi bazı gündüz uçan güveler, bu kuralların istisnalarıdır.

Kelebek larvaları, tırtıllar, sert (sklerotlu) kafalıdır ve güçlü çeneleri çoğunlukla yapraklar olan yiyeceklerini kesmek için kullanılır. Karında on segmentli, genellikle 3-6 ve 10. segmentlerde kısa prolegleri olan silindirik gövdeleri vardır; göğüs kafesindeki üç çift gerçek bacağın her biri beş parçalıdır. Birçoğu iyi kamufle edilmiştir; diğerleri, besin bitkilerinden elde edilen zehirli kimyasallar içeren parlak renkler ve kıllı çıkıntılarla aposmatiktir. Krizalit veya koza, güvelerin aksine kozaya sarılmaz.

Pek çok kelebek cinsel olarak dimorfiktir. Dişilerin heterogametik cinsiyet (ZW) ve erkeklerin homogametik (ZZ) olduğu kelebeklerin çoğunda ZW cinsiyet belirleme sistemi vardır.

Dağılım ve göç

Kelebekler, Antarktika dışında dünya çapında dağılmışlardır ve toplamda yaklaşık 18.500 türleri vardır. Bunlardan 775'i Nearctic; 7.700'ü Neotropik; 1.575'i Palearktik; 3,650'si Afrotropikal; ve 4.800'ü birleşik Doğu ve Avustralya/Okyanusya bölgelerine dağılmıştır. Kral kelebeği Amerika'ya özgüdür, ancak on dokuzuncu yüzyılda veya öncesinde tüm dünyaya yayılmıştır ve halen Avustralya'da, Yeni Zelanda'da, Okyanusya'nın diğer bölgelerinde ve İber Yarımadası'nda bulunur. Nasıl dağıldığı belli değildir; yetişkinler rüzgarla uçmuş olabilir veya larvalar veya pupalar yanlışlıkla insanlar tarafından taşınmış olabilir ama yeni ortamlarında uygun konukçu bitkilerin varlığı yerleşmeleri için şarttır.

Vanessa cardui, kral ve birkaç danaine gibi birçok kelebek türü uzun mesafelere göç eder. Bu göçler birkaç nesil boyunca gerçekleşir ve tek bir birey tüm yolculuğu tamamlamaz. Kuzey Amerika'nın doğusundaki kral nüfusu, Meksika'daki kışlama bölgelerine güneybatıya binlerce mil seyahat edebilir. İlkbaharda tersine göç olur. Son zamanlarda, İngiliz boyalı hanım kelebeğinin, kral kelebeğinince yapılan ünlü göçlerin neredeyse iki katı kadar tropik Afrika'dan Kuzey Kutup Dairesi'ne kadar art arda altı nesil boyunca bir dizi adımda 9.000 millik bir gidiş-dönüş yolculuğu yaptığı kanıtlandı. Hindistan yarımadasında muson ile ilişkili muhteşem büyük ölçekli göçler görülür. Göçler daha yakın zamanlarda kanat etiketleri kullanılarak ve ayrıca kararlı hidrojen izotopları kullanılarak incelenmiştir.

Kelebekler, zaman telafili güneş pusulası kullanarak yön bulur. Polarize ışığı görebilir ve bu nedenle bulutlu koşullarda bile yön bulabilirler. Morötesi spektrumunun yakınındaki polarize ışık özellikle önemli görünür. Birçok göçmen kelebek, üreme mevsimlerinin kısa olduğu yarı kurak bölgelerde yaşar. Konukçu bitkilerin yaşam öyküleri de kelebek davranışını etkiler.

Yaşam döngüsü

Yetişkinlik aşamasındaki kelebekler, türlerine bağlı olarak bir haftadan bir yıla kadar yaşayabilirler. Pek çok türün uzun larval yaşam evreleri vardır, diğerleri pupa veya yumurta evrelerinde hareketsiz kalabilir ve böylece kışları hayatta kalabilir. Melissa Arctic (Oeneis melissa) tırtıl olarak iki kez kışı geçirir Kelebekler yılda bir veya daha çok yavruya sahip olabilir. Yıllık nesil sayısı ılıman ila tropik bölgeler arasında değişir ve tropikal bölgeler çoknesilliğe doğru eğilimlidir.

Kur yapma genellikle havadar ve sıklıkla feromon'ları kapsar. Kelebekler daha sonra çiftleşmek için yere veya bir tüneğe konar. Çiftleşme kuyruktan kuyruğa gerçekleşir ve dakikalardan saatlere kadar sürebilir. Cinsel organlarda bulunan basit ışıkalıcı (fotoreseptör) hücreler, bu ve diğer yetişkin davranışları için önemlidir. Erkek dişiye bir spermatofor geçirir; sperm rekabetini azaltmak için onu kokusuyla kaplayabilir veya Apollos (Parnassius) gibi bazı türlerde yeniden çiftleşmesini önlemek için genital açıklığını tıkar.

Kelebeklerin büyük çoğunluğunun dört aşamalı bir yaşam döngüsü vardır; yumurta, larva (tırtıl), pupa (koza) ve imago (yetişkin). Colias, Erebia, Euchloe ve Parnassius cinslerinde, üreyen az sayıda tür bilinmektedir yarı-partenogenetik olarak; dişi öldüğünde karnından kısmen gelişmiş bir larva çıkar.

Familyaları
Gündüz kelebekleri

 Hesperioidea
 Papilionoidea

Gece kelebekleri

 Acanthopteroctetoidea
 Aluctoidea
 Axioidea
 Bombycoidea
 Calliduloidae
 Choreutoida
 Cossoidea
 Drepanoidea
 Epermenioidea
 Eriocranioidea
 Galacticoidea
 Gelechioidea
 Geometroidea
 Gracillarioidea
 Hedyloidea
 Hepialoidea
 Heterobathmioidea
 Hyblaeoidea
 Immoidea
 Incurvarioidea
 Lasiocampoidea
 Lophocoronoidea
 Micropterigoidea
 Mimallonoidea
 Mnesarchaeoidea
 Neopseustoidea
 Nepticuloidea
 Noctuoidea
 Palaephatoidea
 Pterophoroidea

Resim galerisi

Holometabola

Kelebek


A vitamini, göz problemlerini ve körlüğü önler. Bağışıklık sistemini kuvvetlendirerek cilt sorunlarını engeller. Ayrıca sindirim sisteminde oluşan ülserleri tedavi eder; soğuk algınlığına ve böbreklerde, mesanede, akciğerlerde ve mukus zarlarında enfeksiyonlara karşı vücudu korur. Eksikliğinde gece körlüklerine benzer hastalıklar görülür.

A vitamini dokuların bakım ve onarımı, yeni hücrelerin gelişmesi, kemiklerin ve dişlerin oluşumu için de önemlidir. Antioksidan olarak faaliyet yaparak hücreleri kansere ve diğer hastalıklara karşı korur, yaşlanma sürecini yavaşlatır, yağ depolanmasına yardımcı olur. A vitamininin vücut açısından diğer bir önemi, proteinlerin A vitamini olmadan kullanılamamasıdır.

A vitamininin iki formu vardır:

 Hayvansal ürünlerde bulunan önceden oluşturulmuş A vitamini (retinol, retinal ve retinoik asit bileşikleri)
 Bitkisel gıdalarda bulunan provitamin A karotenoidleri (alfa-karoten, beta-karoten)

A vitamini içeren besinler

 A vitamini içeren hayvansal besinler: Peynir, süt, yoğurt, yumurta, karaciğer ürünleri, yağlı balıklar, havyar, yoğurt,
 Beta-karoten içeren bitkisel besinler: Sarı, kırmızı ve yeşil (yapraklı) sebzeler (Ispanak, brokoli, lahana, pazı, kırmızı biber, domates, havuç, şalgam, tatlı patates, bal kabağı vb.), sarı meyveler (mango, greyfurt, kavun, kayısı vb.)

A vitamini eksikliği neden olur?

 Uzun süre boyunca A vitamini içeren besinlerden tüketmemek,
 Bağırsak veya pankreas ameliyatı,
 Karaciğer bozuklukları (A vitamininin çoğu karaciğerde depolanır),
 Bağırsakların yağ emilimini ve dolayısıyla A vitamini emilimini bozan hastalıklar (Çölyak hastalığı, kronik ishal, safra kanallarının tıkanması, bazı pankreas bozuklukları, kistik fibrozis vb.),
 Uzun süredir yaşanan şiddetli protein ve kalori eksikliği A vitamini eksikliğine neden olabilir.

A vitamini eksikliği belirtileri

A vitamini eksikliği çok sık görülmemekle birlikte, eksikliğinde derinin pullanması, akne gibi cilt sorunları, iskelet gelişiminin duraklamasını içeren büyüme eksikliği, kornea ile ilgili sorunlar ve körlük görülebilir. Ayrıca A vitamini eksikliğinde bağışıklık sistemi ve vücut direnci azaldığından, vücut enfeksiyona daha açık hale gelir ve daha kolay hastalanır.

Retinol, A vitamininin besin olarak alınan haline denir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 A Vitamini ve Eksikliği
 A Vitamini nedir? Hangi besinlerde bulunur?

A

A vitamini


Općinska nogometna liga Labin, također i kao Općinsko nogometno prvenstvo Labin; Prvenstvo NSO Labin, i sl., je bila liga sedmog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1978./79.
Sudjelovalo je 10 klubova, a prvak je bio klub "Gračišće".

Ljestvica

 "Gračišće" prvak radibolje gol-razlike

Rezultatska križaljka

Povezani članci

Vanjske poveznice

Izvori

 library.foi.hr, "Raški rudar" (glasilo Istarskih ugljenokopa ˝Tupljak˝), ISBN 1334-1731
 library.foi.hr, "Raški rudar" - glasilo Istarskih ugljenokopa "Raša˝, god. XXXIII, br. 8, Labin, objavljeno 31. kolovoza 1979., str. 8 (Sport; konačna ljestvica), preuzeto 14. kolovoza 2022.

1978-79
Labin

Općinska nogometna liga Labin 1978./79.


Strada Vasile Alecsandri este o stradă veche situată în zona centrală a municipiului Iași.

Descriere
Strada începe din Bulevardul Independenței (în dreptul Pieței Națiunii din fața Universității de Medicină și Farmacie) și se termină în Piața 14 decembrie 1989, la intersecția cu Strada Cuza Vodă. Ea este prelungită apoi de Strada 14 decembrie 1989 până în Bulevardul Ștefan cel Mare și Sfânt.

Din punct de vedere al traficului rutier, Strada Vasile Alecsandri este o stradă cu sens unic dinspre Strada 14 decembrie 1989 către Bulevardul Independenței.

Istoric
Strada s-a numit inițial Sfântul Ilie, după Biserica Sfântul Ilie din Iași, care s-a aflat acolo între anii 1620 și 1953, când a fost demolată. Ea figurează ca o uliță paveluită (cu numele de Ulița Sf. Ilie) pe planul orașului Iași realizat în 1844 de inginerul german Joseph Raschek.

Biserica "Sf. Ilie"

Nu se știe când a fost construită Biserica "Sfântul Ilie", iar unii autori consideră că ea a fost zidită în timpul domniei lui Miron Barnovschi-Movilă (1626-1629, 1633) sau ar fi chiar mai veche. Pisania aflată deasupra ușii de intrare ar fi fost distrusă intenționat, în opinia istoricului N.A. Bogdan, de călugării greci care au administrat mănăstirea. În pomelnicul bisericii erau menționați, printre alții, Ieremia Movilă, Miron Barnovschi-Movilă și Ecaterina Doamna. În lipsa altor informații, se consideră că biserica ar fi fost ctitorită în jurul anului 1620 de către vel-logofătul Ionașcu Ghenghea, biserica fiind cunoscută un timp și ca biserica Ghenghei sau a Ghianghei. Ionașcu Ghenghea a fost mare vornic al Țării de Jos (26 septembrie 1626 - 30 iunie 1630) și apoi mare logofăt al Moldovei (16 decembrie 1630 - 15 martie 1634). În jurul bisericii au fost construite ulterior chilii, biserica transformându-se în mănăstire care, mai târziu, a devenit metoh al Mănăstirii Buhalnița și a fost mult timp condusă de egumeni greci.

Dezvoltarea orașului până la Unire
Orașul Iași s-a dezvoltat în perioada următoare, făcând ca biserica să fie înconjurată de mari proprietăți boierești: la sud era situat Palatul Balș-Sturza care adăpostește în prezent Poșta, la nord casa vornicului Vasile Alecsandri, casă în care s-a aflat Muzeul Teatrului, și la nord-est palatul logofătului Constantin Sturza (fosta casă Roset), clădire care adăpostește Muzeul de Istorie Naturală.

Vasile Alecsandri s-a jucat în copilărie în curtea mănăstirii "Sf. Ilie", întrecându-se cu Vasile Porojan la jocul de arșice, la aruncatul de pietre pe deasupra bisericii și la înălțarea zmeelor. Zmeele aveau cu cozi lungi și erau făcute de dascălul bisericii, fiind inscripționate cu următorul text scris cu slove chirilice: "Afurisit să fie cu tot neamul lui și să ardă în jăraticul iadului acel care ar găsi acest zmeu căzut și nu l-ar aduce în ograda Sfântului Ilie", care nu putea fi însă citit de copiii ce se jucau pe ulițele Iașilor.

Intrarea în vigoare a Regulamentului Organic și impunerea primelor reguli de urbanism au determinat preocupări efective ale autorităților locale privind amenajarea străzilor și crearea de piețe civice. Departamentul Treburilor din Lăuntru a propus în 1841 organizarea a cinci piețe civice, între care una în vecinătatea bisericii "Sfântul Ilie".

Mănăstirea "Sfântul Ilie" a avut averi mari, dar secularizarea averilor mănăstirești a lăsat-o fără niciun venit, mănăstirea fiind transformată în biserică parohială. În cursul perioadei următoare, lipsită de veniturile care să permită reparații, biserica s-a degradat tot mai mult și a fost închisă în 1898, fiind declarată ireparabilă în 1911. La începutul secolului al XX-lea, după Primul Război Mondial, biserica "Sfântul Ilie" a devenit filială a bisericii Talpalari și între anii 1929-1931 au fost realizate lucrări de restaurare, biserica fiind resfințită în 1938. A fost grav avariată în urma unui bombardament din cel de-al Doilea Război Mondial și nu a putut fi restaurată din cauza lipsei resurselor financiare. Raportul comisiei de expertiză din 1952 a decis demolarea bisericii, care a fost efectuată în 1953.

Lărgirea uliței după Unire și clădirile emblematice

Schimbarea denumirii străzii în strada Vasile Alecsandri a avut loc în anul 1878, în onoarea poetului, diplomatului și omului politic Vasile Alecsandri care a copilărit în casa de la nr. 5, construită de vornicul Alecsandri în 1810. Ulița, care avea o lățime de 4-5 metri, a fost lărgită prin Decretul nr. 2320 din 10 iunie 1897 la o lățime de circa 10 metri, fiind refăcute fațadele de la stradă ale unor clădiri boierești (precum intrarea fastuoasă a palatului Cantacuzino-Pașcanu).

Clădirea vornicului Alecsandri, aflată în partea de sus a străzii, a trecut pe la mai mulți proprietari, ajungând în perioada regimului comunist în posesia Consiliului Județean Iași, care a restaurat-o între anii 1972-1976; aici a fost amenajat în decembrie 1976 Muzeul Teatrului, la 160 de ani de la reprezentația primului spectacol în limba română, Mirtil și Hloe, pus în scenă de Gheorghe Asachi în decembrie 1816. În anul 2006, clădirea vornicului Alecsandri a fost retrocedată, prin hotărâre judecătorească, familiei Taitler, care emigrase în Israel la sfârșitul anilor 1960.

Mai la vale de această clădire se află o casă cu etaj în care a funcționat între anii 1908-1918 sediul societății de ajutor reciproc "Unirea", sediile Sindicatului Muncitorilor Tipografi din Iași și al Sindicatului Lucrătorilor Tipografi din București, refugiați în timpul războiului. Aici a avut loc, în vara anului 1918, adunarea muncitorilor tipografi la care a participat I.C. Frimu.

Pe această stradă, vizavi de Biserica "Sf. Ilie", a fost construită în anii 1920-1921 clădirea revistei Viața Romînească (înființată în martie 1906 de Constantin Stere și Garabet Ibrăileanu), în care a funcționat redacția acestei prestigioase reviste culturale între 1921 și 1930, când s-a mutat la București. Clădirea a fost scoasă la licitație de Creditul Urban (căruia Societatea Viața Romînească îi datora 9 milioane de lei), potrivit unui anunț publicat la 7 noiembrie 1931 în ziarul Opinia, fiind cumpărată de Ministerul de Interne ca sediu al Chesturii de Poliție și a Inspectoratului Județean al Jandarmeriei. Au fost efectuate ample modificări efectuate începând din noiembrie 1934, fiind amenajate celule de arest la subsol. În curtea Chesturii de Poliție au fost aduși mii de evrei în 29 iunie 1941; mulți evrei au fost împușcați acolo în timpul Pogromului de la Iași.

În fine, în capătul drept al străzii se află Palatul Cantacuzino-Pașcanu, construit la sfârșitul secolului al XVIII-lea și care a găzduit Primăria municipiului Iași, precum și redacția unor ziare ieșene; aici se află astăzi Oficiul de Stare Civilă. Clădirea, aflată la colțul Uliței Mari cu Ulița Sf. Ilie, fusese construită de Iordache Pașcanu la sfârșitul secolului al XVIII-lea și era socotită pe la 1780 unul dintre cele mai strălucitoare palate ale Iașului, având o sală vastă cu mobilier valoros, candelabre aurite și divanuri acoperite cu stofe scumpe. A suferit unele prefaceri în 1896 după planurile arhitectului J. Marcovici, după care clădirea a fost închiriată de Primăria orașului Iași în 1902 și cumpărată la 28 decembrie 1910, la propunerea primarului Nicolae Gane, de la proprietarii Alexandru și Constantin Pașcanu. Primăria s-a mutat definitiv în palat în aprilie 1912, iar proiectele de transformare într-o clădire modernă și extinsă s-au lovit în decursul timpului de opoziția istoricilor. Ca urmare a faptului că spațiul era restrâns, Primăria s-a mutat la începutul anului 1970 în Palatul Roznovanu, iar Palatul Cantacuzino-Pașcanu a devenit Casa Presei ieșene, aici instalându-se redacția ziarului Flacăra Iașului, a revistei Cronica și a unor uniuni de creație. În 1996 s-a instalat aici Curtea de Conturi, care a început o serie de reparații ce au fost continuate de Primărie; începând din 2002 aici se află Oficiul Stării Civile.

Vizavi de Palatul Cantacuzino-Pașcanu se află o clădire cu un etaj (aflată pe Strada Cuza Vodă) ce a adăpostit Tipografia (1865) și Librăria și Cabinetul de Lectură (octombrie 1868) ale societății Junimea, precum și redacția ziarului Curierul de Iassi, unde a lucrat între 1876-1877 și poetul Mihai Eminescu ca ziarist, corector și cronicar.

Clădiri - monument istoric

Imagini

Note

Legături externe

Străzi din Iași

Strada Vasile Alecsandri din Iași


Diskworld () was a disk magazine for the Apple Macintosh computer system, published by Softdisk beginning in 1988. It was a sister publication of Softdisk for the Apple II, Loadstar for the Commodore 64, and Big Blue Disk for the IBM PC. Diskworld ceased publication in 1998.

Overview
Diskworld was originally designed and created by Sean Golden (Managing Editor), Jeff Billings (Senior Programmer) and Lynda Fowler (Junior Programmer). Sean Golden wrote the original Diskworld "shell" program which provided access to the monthly disk contents. He also wrote most of the editorial content each month. Jeff Billings and Lynda Fowler developed monthly productivity, utility or game programs which were published on the disk. Jeff and Lynda also provided some editorial content, and Sean also contributed programs. Freelance programmers also provided content for a fee. The product was broken down into editorials, articles, reviews, artwork and software, all presented with the custom "shell" program which allowed users to run the disk without having to swap out system disks on the original Macintosh. The early issues were published on 400K disks, but moved to 800K disks when the 400K disks become obsolete.

Eventually it was possible to produce a version of the "shell" program that did not carry a duplicate version of the Mac OS when hard drives became commonplace. That allowed for more content to be published on each disk. Jeff Billings left the company and Lynda Fowler became Senior Programmer. When Sean Golden was promoted to Softdisk Publishing, Inc. Publisher, Lynda Fowler became Managing Editor of Diskworld.

Later, Diskworld was renamed Softdisk for Mac, but it ceased publication in 1998 along with the other disk magazines published by Softdisk (other than Loadstar, which broke off as an independent company and continued into the 2000s) as the company moved more into Internet development.

References

Disk magazines
Defunct computer magazines published in the United States
Magazines established in 1988
Magazines disestablished in 1998
Softdisk

Diskworld


Menahem Avram Romano (hebr.: מנחם בן אברהם רומנו; Sarajevo, 20. svibnja 1882. – Sarajevo, 31. listopada 1968.), židovski teolog i sarajevski rabin, nadrabin SFR Jugoslavije.

Životopis
Menahem Avram Romano je rođen 1882. godine u Sarajevu, u poznatoj sefardskoj obitelji nadrabina Merkada Avrama J. Romana koji je 1913. napustio Sarajevo i otišao u Jeruzalem da umre i tamo bude pokopan 1937. godine. Romano je uz hrvatski govorio hebrejski i ladino (judeošpanjolski) jezik. Kao sin sarajevskog nadrabina, već od rane mladosti želio postati rabin u čemu su ga roditelji svesrdno podržavali. Rabinsku školu je završio u Sarajevu, da bi potom prvi rabinski poziv obavljao u Banjoj Luci. Godine 1902. oženio je Rahelu Kanihi iz Višegrada s kojom je imao tri sina; Jašu, Majera i Samuela, te dvije kćeri; Blanku i Rikicu. Starija kći rabina Romana, Blanka, je preminula od tuberkuloze još prije Drugog svjetskog rata. U periodu Austro-Ugarske Monarhije, kao mlad, učen i ambiciozan rabin svestrano je bio angažovan u svim i ostalim židovskim aktivnostima. Svesrdno je pomagao u brizi za siromašne židovske obitelji, djecu-siročad, bolesne, za školovanje židovske djece u višim školama u Zagrebu i Beču i sve ostalo vezano za humanitarne aktivnosti. U cilju očuvanja duge židovske tradicije, bio je veoma uporan u zbližavanju židovskih obitelji u manjim mjestima. Zalagao u podizanju templova (sinagoga) i očuvanju starih židovskih groblja. Nakon Banja Luke, da bi svojoj djeci omogućio obrazovanje, 1919. godine s obitelji se preselio u Zagreb gdje je preuzeo dužnost sefardskog rabina.

Godine 1936. s porodicom se vratio u Sarajevo. Tada, pored rabinske dužnosti, postavljen je za vjeroučiteIja u rabinskoj školi. Taj period sve do 1941. godine Romano je proučavao povijest židovskog naroda od vremena izgnanstva Židova iz Španjolske. U svom "maniskriptu" pod nazivom "O Sarajevskim rabinima", Romano je temeljno i vjerodostojno opisao visoke svećeničke ličnosti u periodu od 1623. do 1941. godine. Drugi svjetski rat i Holokaust Romano je sa suprugom preživio zahvaljujući sinu, dr. Samuelu Romanu, koji ih je pomoću svoje veze sakrio u Starom Petrovom selu gdje su se krili od ustaša kao seljaci tj. u danima ustaških racija mještani su ih skrivali u zemunicama. Holokaust nažalost nije preživjela rabinova mlađa kćer, Rikica, koja je sa svojim suprugom ubijena nakon što su bili odvedeni iz Šapca u nepoznato. Mehanem Romano se nakon rata vratio u Sarajevo, u zgradu u Štrosmajerovoj ulici u kojoj je živio s obitelji do okupacije Jugoslavije 1941. godine. Sinove je otpratio u obranu Jugoslavije riječima: "I vi ste djeca ove zemlje i vas je ona u svojim njedrima ljuljala i red je da joj puna srca uzvratite!"

Od 1946. godine obavljao je dužnost sarajevskog rabina. Pored revnosnog obavljanja vjerskih dužnosti, aktivno je učestvovao u Židovskoj zajednici na teritoriju SR Bosne i Hercegovine. Zahvaljujući požrtvovanom radu, bliskosti, suradnji i poštovanju svih ostalih konfesija i vlasti imenovan je za nadrabina SFR Jugoslavije. Tu dužnost je obavljao sve do svoje smrti, 1968. godine. Tokom života više puta je posjećivao Izrael i grob roditelja, te iako je dugo razmišljao da poput roditelja odseli u Izrael i tamo bude pokopan, nakon razgovora sa sinovima odlučio je ostati u Bosni i Hercegovini. Imao je sedmero unučadi. Dana 16. prosinca 1966. umrla mu je žena Rahela. Menahem Avram Romano je preminuo 31. listopada 1968. godine, nepune dvije godine nakon supruge, u svome sarajevskom stanu. Pokopan je uz sve vjerske i državne počasti, uz prisustvo velikog broja inozemnih rabina, na pročelju sefardskog groblja na Barama (u Sarajevu) pored mošti supruge Rahele.

Menahem Avram Romano je za života bio počasni građanina grada Sarajeva.

Izvori

Vanjske poveznice
 Menahem Romano na geni.com

Životopisi, Sarajevo
Židovi u Bosni i Hercegovini

Menahem Romano