جامعة قم (بالفارسية:دانشگاه قم) جامعة حكومية إيرانية تقع في مدينة قم جنوب العاصمة طهران. تم تأسيسها في 1980 م، بمساحة 13 دنم. وتضم الجامعة 6 كليات، ومراكز للبحوث والدراسات، و97 فرعا دراسيا ويوجد فيها أكثر من 300 أستاذ وحوالي 8 طالب وطالبة.

تاريخ الجامعة

لقد تم إنشاء هذه الجامعة عام 1980 م بعد مصادقة المجلس الأعلى للثورة الإسلامية على ذلك بمساعى من محمد بهشتى رئيس المجلس التشريعي ومحمد جواد باهنر رئيس وزراء تلك الفترة.. بدأت الجامعة نشاطاتها تحت إشراف مجمع محققي ومدرسي الحوزة العلمية لمدينة قم حيث كانت تحمل اسم «المعهد العالي للقضاء». بدأ المعهد يستقبل طلاب الحوزة العلمية بشكل رسمي عام 1981 م غير أنه وبعد موافقة المجلس الأعلى للثورة الثقافية، قام باستقبال حاملي الشهادة الثانوية عام 1986 م. تحول المعهد العالي للقضاء إلي الجامعة عام 1999 م. تطورت الجامعة في مدة قصيرة تطورا ملحوظا حيث بلغ عدد فروع الجامعة من 12 قسم في عام 1997 م إلى 30 قسم في عام 2001 م.

الكليات والأقسام
 كلية الآداب
 كلية التخطيط
 كلية العلوم وتحتوي على قسم الأحياء، الرياضيات، الفيزياء، الكيمياء وعلوم الحاسوب
 كلية العلوم الإسلامية
 كلية القانون
 كلية الهندسة

مراجع

انظر أيضا
 قائمة الجامعات في إيران

التعليم في محافظة قم
تأسيسات سنة 1980 في إيران
جامعات في إيران
مبان ومنشآت في قم
مدارس قانون في إيران
هيئات تعليمية أسست في 1980

جامعة قم


Terza rima (, also , ; ) is a rhyming verse form, in which the poem, or each poem-section, consists of tercets (three-line stanzas) with an interlocking three-line rhyme scheme: The last word of the second line in one tercet provides the rhyme for the first and third lines in the tercet that follows (aba bcb cdc). The poem or poem-section may have any number of lines, but it ends with either a single line or a couplet, which repeats the rhyme of the middle line of the previous tercet (yzy z or yzy zz).

Terza rima was invented early in the fourteenth century by the Italian poet Dante Alighieri for his narrative poem the Divine Comedy, which he set in hendecasyllabic lines. In English, poets often use iambic pentameter. Terza rima is a challenging form for a poet, and it did not become common in the century following its invention. The form is especially challenging in languages that are inherently less rich in rhymes than Italian.

Terza rima can give to the verse the effect of rhymes surging the narrative forward. It can also give a sense of continuity to the verse — the rhymes are woven together, and a reading of a canto cannot be stopped without the sense of something (the rhyme scheme) broken or unfinished. The rhymes of terza rima add the effect of echo and expectation — as a line is read there is the sense it will soon be followed by a rhyme that will complete the rhyme scheme. Terza rima can lend a sense of strength and solidity to the story or the poem — each tercet, though brief, has enough length to contain a complete thought or expression, that can be considered independently. Tercets are like the building blocks of the poem or canto, and the interwoven rhyme serves as the cement that binds them together.

History

The first use of terza rima is in Dante's Divine Comedy, completed in 1320. In creating the form, Dante may have been influenced by the sirventes, a lyric poetry form used by the Provençal troubadours. Inspired by Dante, other Italian poets, including Petrarch and Boccaccio, began using the form.

English language translations and poems

Translators and poets that write in English and use terza rima are often interested in exploring modifications and variations of the rhyme. The first occurrence of Dante's terza rima rhyme scheme in English is found in parts II and III of Geoffrey Chaucer's short poem "Complaint to His Lady". Terza rima has been used by Thomas Wyatt, John Milton, Lord Byron (in The Prophecy of Dante) and Percy Bysshe Shelley (in his "Ode to the West Wind" and The Triumph of Life). Thomas Hardy also used the form in "Friends Beyond" to interlink the characters and continue the flow of the poem.

20th-century poets who have employed variations of the form include W. H. Auden ("The Sea and the Mirror"), T. S. Eliot ("Little Gidding"), Robert Frost ("Acquainted with the Night"), Elizabeth Jennings, Philip Larkin, Archibald MacLeish ("The Conquistador", winner of the Pulitzer Prize 1932), James Merrill, Jacqueline Osherow, Sylvia Plath ("The Sow"), Adrienne Rich ("Terza Rima"), Gjertrud Schnackenberg, Clark Ashton Smith, Derek Walcott, Richard Wilbur and William Carlos Williams ("The Yachts"). A 21st-century example that adhere's closely to Dante's terza rima is David Ives' The Phobia Clinic, which the author describes as a "philosophical horror novelette in verse using Dante's Inferno as its model". Edward Lowbury's adaptation of the form to six-syllable lines has been named piccola terza rima.

English versions of the Divine Comedy are often set in iambic pentameter. Examples of English translations in the terza rima form include Robert Pinsky's version of the first book, Inferno, and Laurence Binyon's, Dorothy L. Sayers's and Peter Dale's versions of the entire work.

Examples
The opening lines of the Divine Comedy:

References

External links

Shelley's "Ode to the West Wind"

Stanzaic form
Types of verses
Italian words and phrases

Terza rima


Lovre Kalinić (; n. 3 aprilie 1990) este un fotbalist croat profesionist care joacă pe postul de portar pentru Aston Villa și echipa națională a Croației.

Cariera pe echipe

Hajduk Split
Lovre Kalinić și-a făcut debutul la HNK Hajduk Split pe 23 aprilie 2011, sub conducerea lui Ante Miše, la vârsta de 21 de ani și 20 de zile, într-un meci de Prva HNL împotriva lui NK Slaven Belupo, pe care l-a câștigat cu 2-1.

După împrumuturi la Junak Sinj în 2009, Novalja în 2010 și Karlovac în 2012, antrenorul lui Hajduk, Igor Tudor, l-a adus înapoi pe Lovre Kalinić la Hajduk Split pentru a fi titular în poartă în sezonul 2013-2014.

În sezonul 2015-2016, Kalinić a stabilit un nou record pentru cele mai multe minute jucate fără gol primit în 1. HNL. Portarul a jucat în opt meciuri, sau 775 de minute, fără a primi gol. Recordul precedent era deținut de Zoran Slavica, care nu a primit gol timp de 711 de minute.

Ca urmare a faptului că a făcut parte din echipa care a participat la Campionatul European din 2016 din Croația, Kaliniș a ratat primele trei etape ale sezonului la Hajduk 2016-2017, primind o vacanță prelungită din partea antrenorului lui Hajduk, Marijan Pušnik. El s-a întors la echipă pe 28 iulie 2016, într-un meci în care Hajduk a învins-o pe FC Oleksandria cu 3-0 în runda a treia a Ligii Europa UEFA din 2016-2017, care a avut loc pe Stadionul CSC Nika, păstrând poarta intactă. În septembrie 2016, Kalinić a semnat un nou contract pe cinci ani cu Hajduk. În timpul său la Hajduk, Kalinić a jucat în 134 de meciuri în șapte sezoane. În total, Kalinić a petrecut 17 ani din viață la juniorii și seniorii lui Hajduk.

Gent
La 27 decembrie 2016, Hajduk a anunțat că Lovre Kalinić a jucat ultima partidă pentru club, fiind vândut la KAA Gent din Prima Ligă Belgiană. Suma de transfer plătită pentru el a fost cea mai mare pentru un portar din istoria Prva HNL. Suma de transfer, 3,1 milioane de euro, l-a făcut pe Kalinić la acea vreme cel mai scump jucător din istoria Gentului. El a fost numit cel mai bun portar din Campionatul Belgiei pentru sezonul 2016-2017, după ce a jucat doar în o jumătate de sezon, după ce a ajuns în ianuarie la Gent de la Hajduk Split.

Aston Villa
La 21 decembrie 2018, echipa Aston Villa a anunțat că a ajuns la un acord cu Gent pentru transferul lui Kalinić la începutul perioadei de transfer din ianuarie. El a semnat cu formația engleză la 1 ianuarie 2019. Debutul său a fost într-o înfrângere de 3-0 de acasă din Cupa Angliei împotriva lui Swansea City. Debutul său în campionat a fost într-o altă înfrângere de 3-0, de data aceasta împotriva lui Wigan Athletic, care a fost urmat de o remiză de 2-2 cu Hull City - ceea ce înseamnă că Kalinić a primit 8 goluri în primele sale trei meciuri.

Cariera la națională
După ce Stipe Pletikosa s-a retras din fotbalul internațional în 2014, Kalinić a devenit cel de-al doilea portar din lotul Croației în spatele lui Danijel Subašić. El a făcut parte din echipa UEFA Euro 2016 din Croația.

În luna mai 2018 a fost numit în lotul de 23 de jucători ai Croației care a făcut deplasarea la Campionatul Mondial din 2018 din Rusia. A jucat în ultimul meci din grupe împotriva Islandei, făcând mai multe parade importante. Croația avea să ajungă până în finală, pierzând împotriva Franța în finală.

După ce turneul s-a încheiat, primul gol, Danijel Subašić s-a retras din fotbalul internațional, astfel că Kalinić a devenit titularul echipei naționale.

Statistici privind cariera

Club

 Începând cu 1 februarie 2019

Meciuri la națională

 Statisticile corecte până pe 18 noiembrie 2018.

Titluri

Internațional
Croația

 Campionatul Mondial: finalist în 2018

Individual

 Premiul Fotbal Oscar pentru cel mai bun portar din Prva HNL : 2015, 2016
 Cel mai bun portar din Campionatul Belgiei: 2016-2017

Decorații
  Ordinul ducele Branimir cu o panglică: 2018

Referințe

Legături externe
 Lovre Kalinić

Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018
Fotbaliști internaționali croați
Fotbaliști ai Aston Villa FC
Portari
Fotbaliști croați
Oameni în viață
Nașteri în 1990

Lovre Kalinić


An Calamagrostis strigosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Göran Wahlenberg, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Hartm.. An Calamagrostis strigosa in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis strigosa


Lorenc Trashi (n. 19 mai 1992 în Gramsh) este un fotbalist profesionist albanez  care joacă în prezent pentru Partizani Tirana în Superliga Albaniei.

Primii ani
Trashi s-a născut la 19 mai 1992 în Gramsh, Albania. Trashi ține de mic cu Partizani Tirana.

Cariera pe echipe

Gramshi
Trashi și-a început cariera la echipa locală KF Gramshi, unde a fost promovatla echipa mare în 2008, în timp ce clubul se afla în al treilea eșalon al fotbalului albanez. În timpul sezonului, Gramshi a câștigat divizia de nord și a ajuns la finala campionatului, pe care a pierdut-o în fața lui KF Memaliaj. În următorul sezon, echipa sa a promovat și a jucat în al doilea eșalon al fotbalului din Albania, unde a jucat în 19 meciuri și a marcat primul gol, ajutându-l pe acesta să evite retrogradarea și să se termine confortabil pe locul 10. În cel de-al doilea sezon el și-a ajutat din nou echipa să evite retrogradarea, de data aceasta mulțumită golaverajului mai bun, și a jucat în 20 de meciuri fără a înscrie un gol. În timpul sezonului 2011-2012 a jucat 25 de meciuri de campionat și a înscris 2 goluri, ajutând echipa să termine pe un locul 8 din 16 echipe. Cu toate acestea, în sezonul următor, Gramshi a jucat mai puțin pentru Trashi pe tot parcursul sezonului. În februarie 2013 a primit titlul de "Mândria orașului" din partea munincipiului Gramsh la cea de-a 53-a aniversare pentru contribuția sa la echipa de fotbal a orașului. În aprilie 2013, în urma unor neînțelegeri avute cu antrenorul său Edmond Hida, a fost scos din lot. Cu toate acestea, în cele din urmă părțile s-au împăcat și a fost reprimit în echipă pentru a o ajuta să scape de retrogradare. El a încheiat sezonul 2012-2013 cu 5 goluri în 25 de partide, însă echipa sa a fost retrogradată în cele din urmă după ce a terminat în penultimul loc.

KF Lushnja
În urma retrogradării lui Gramshi din prima divizie albaneză, Trashi a fost lăsat să plece de la echipă și să semneze cu KS Lushnja, Albania, recent promovată, Superliga în sezonul 2013-2014. El a marcat primul gol al acestui sezon chiar în prima etapă din Superliga Albaniei împotriva lui FK Kukësi și a fost numit omul meciului. Golul său a venit în minutul 54 dintr-o pasă venită din partea lui Gentian Çela, pe care Trashi a fructificat-o cu un șut din voleu cu stângul. El a devenit rapid titular, jucând pe ambele flancuri la mijlocului terenului și construind relații bune de joc cu Erlind Koreshi de pe flancul opus și cu atacantul Mikel Canka. Următorul său gol a venit într-o victorie cu 2-0 în fața lui Partizani Tirana, în care a deschis scorul în urma unei acțiuni individuale, după ce a luat mingea de la centrul terenului și a trecut de fundașii lui Partizani, apoi a învins portarul cu un șut puternic în coltul din stânga sus al porții.

Lushnja a continuat să se chinuie în campionat, în ciuda performanțelor impresionante ale lui Trashi și Canka, care au marcat priumul gol al partidei cu Flamurtari Vlorë pe 10 noiembrie după un un-doi, în care Trashi a preluat din nou conducerea în minutul 51, însă a terminat meciul fiind învinsă cu 4-3. Până la fereastra de transferuri din ianuarie a fost considerat revelația sezonului în fotbalul albanez și a atras atenția mai multor cluburi datorită formei sale bune și celor 4 goluri din campionat în prima jumătate a sezonului. A fost curtat de FK Kukësi, ofertă pe care a refuzat-o pentru a rămâne la Lushnja. Coechipierul său de la mijlocul terenului, Erlind Koreshi, nu i-a urmat exemplul și a ales să plece de la echipă la KF Tirana. Într-un meci crucial pentru lupta la retrogradare în fața lui Bylis Ballsh, de pe 22 februarie, Trashi a marcat al cincilea gol din lovitură liberă, deschizând scorul după 13 minute în victoria cu 2-0.

A marcat încă o dată în următorul meci liga împotriva lui Besa Kavajë în minutul 83, un gol prin care și-a ajutat echipa să egaleze li pe care l-a marcat din lovitura liberă. Lushnja a retrogradat în cele din urmă după ce a terminat pe penultimul loc, pierzând 11 din ultimele 12 meciuri și terminând la 13 puncte de primul loc care asigura salvarea de la retrogradare. Meciurile bune făcute pe parcursul sezonului nu au rămas observate și a fost inclus în echipa anului în Superliga Albaneză, fiind nominalizat la Talentul Anului, un premiu pentru cei mai buni tineri din Superliga din Albania.

Partizani Tirana
În urma retrogradării KF Lushnja din Superliga din Albania, Trashi a semnat un contract de trei ani cu Partizani Tirana la 31 mai 2014.

La 9 noiembrie 2015, el și-a prelungit contractul pentru încă trei sezoane, până în 2018.

Cariera la națională
Trashi a jucat pentru prima dată pentru Albania U-21 în februarie 2013, fiind convocat de antrenorul de atunci al naționalei de tineret Skënder Gega în perioada în care juca pentru KF Gramshi. El a intrat în a doua repriză din postura de rezervă în meciul amical neoficial cu echipa din Superliga Kosovoului KF Drenica de la sfârșitul turneului, în care Albania U21 a pierdut cu 2-0.

Palmares

 Gramshi

 A doua divizie albaneză - locul secund (1): 2008-2009

 Individual

 Mândria orașului Gramsh
 Talentul albanez al anului - locul al treilea (1): 2013-2014
 Echipa Anului în Superliga Albaniei (1): 2013-2014

Referințe

Legături externe

 Lorenc Trashi

Mijlocași
Fotbaliști albanezi
Oameni în viață
Nașteri în 1992

Lorenc Trashi


Biciklistička utrka Kroz Hrvatsku i Sloveniju bila je međunarodna biciklistička etapna utrka koja je doživjela 50 izdanja. Utrka je bila namijenjena amaterskim vozačima na svim izdanjima osim 1998.

Utrku je utemeljio, prvi hrvatski profesionalni biciklist, Stjepan Ljubić Vojvoda.

Izdanja

Rang
?.-?. UCI 5
?.-?. UCI 2

Naziv utrke
1937.-?. Kroz Hrvatsku i Sloveniju
?.-?. Kroz Jugoslaviju
?.-?. Kroz Srbiju, Hrvatsku i Sloveniju

Teritoriji
1937.-'38. Hrvatska i Slovenija
1940. Hrvatska
1947.-?. Hrvatska i Slovenija
?.-?. Hrvatska, Slovenija i Srbija

Kazalo:
* +1/+2 označava da je utrka imala kratke "etape" (prolog)
** Navodi se samo ako se nije radilo o ukupnom pobjedniku.

Zanimljivosti
Tour of Slovenia nekoliko je izdanja prolazio i teritorijem Hrvatske. Prvi puta već 2004.

Unutarnje poveznice
 Hrvatski biciklistički savez

Vanjske poveznice

Izvori

Međunarodna biciklistička natjecanja u Hrvatskoj
Međunarodna športska natjecanja u Sloveniji
Svjetska biciklistička natjecanja


بلدية كويروس ، هي إحدى بلديات مقاطعة لا كرونيا إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة جليقية شمال غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.577 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

بلديات قرجيطة

كويروس


The Combined Cadet Force (CCF) is a youth organisation in the United Kingdom, sponsored by the Ministry of Defence (MOD), which operates in schools, sub divided into Royal Navy, Royal Marines, Army and Royal Air Force sections. Its aim is to "provide a disciplined organisation in a school so that pupils may develop powers of leadership by means of training to promote the qualities of responsibility, self reliance, resourcefulness, endurance and perseverance".

One of its objectives is "to encourage those who have an interest in the services to become Officers of the Regular or Reserve Forces", and a significant number of British military officers have had experience in the CCF.

Before 1948, cadet forces in schools existed as the junior division of the Officers' Training Corps framework, but in 1948 Combined Cadet Force was formed covering cadets affiliated to all three services. As of 2019, there were 42,720 cadets and 3,370 Adult Volunteers. The MOD provides approximately £28M per year of funding to the CCF. There are approximately 500 contingents (the name for each school or college's CCF) in the UK.

Although sponsored by the Ministry of Defence, the CCF is not part of the British Armed Forces or Reserve Forces, as such, cadets are not subject to military 'call up'. Some cadets do, however, go on to join the armed forces later in life, and many of the organisation's leaders have been cadets or have a military background.

History
On 12 May 1859, the Secretary of State for War, Jonathan Peel, sent out a circular letter to the public schools and universities inviting them to form units of the Volunteer Corps. The first school cadet corps was established at Rossall School in February 1860, initially as an army contingent only. Felsted already had an armed drill contingent at the time of the War Office letter under the command of Sgt. Major Rogers RM; its claim on these grounds to be the oldest school corps was upheld by Field Marshal Earl Roberts in a letter to the Headmaster of 1904. In February 1861 the Oxford City Rifle Cadet Corps was founded, with five companies, the first of which was composed of pupils of the Linden House School, a private school in Headington, and the second composed of pupils from Magdalen College School. In 1908, the units were re-titled the Officer Training Corps (OTC).

The CCF was created in 1948 by the amalgamation of the Junior Training Corps (formerly the Junior Division of the Officers Training Corps) and the school contingents of the Sea Cadet Corps and Air Training Corps. CCFs are still occasionally referred to as "The Corps".
A school contingent may have any combination of Royal Navy, Army, Royal Air Force and sometimes Royal Marines sections, the army section is almost invariably the largest.

Independent and state schools
The CCF movement used to be dominated by the independent sector with 200 contingents being based in independent schools with only around 60 in state schools. Since the Cadet Expansion Programme was launched the number of contingents has reached 500, beating the target set by the government. There are now more contingents in the state sector than in the independent sector. The expansion was funded by £50m from the fines arising from the LIBOR scandal.

It was reported in 2008 that some independent school CCF detachments would be opened to pupils of local state schools One case of a fee-charging school allowing state school pupils to join the cadet force was Aldenham School in Watford, Hertfordshire linking its Cadet Force with the nearby state school Queen's to form a joint Cadet force.

Investigation into sexual abuse
In 2012 payouts made to victims of sexual abuse across all Cadet Forces, including the CCF, totalled £1,475,844. In 2013 payouts totalled £64,782, and in 2014 payouts totalled £544,213.

Identity
CCF Contingents are part of the CCF, but are also part of their own school and as such are semi-autonomous organisations, run by internal school or school-related staff, supported by armed forces personnel. Army sections may wear their own capbadge. Royal Navy and Royal Air Force sections wear the appropriate RN/RAF other rank and officer capbadges.

The CCF is separate from the Community Cadet Forces namely the Sea Cadet Corps, the Army Cadet Force and the Air Training Corps, and the Volunteer Cadet Corps. Pupils normally join at the age of 12 or 13 (Year 8), or later at the discretion of the Head, with both sexes able to take part.

Uniform

Royal Navy Section

They may be issued with combat uniform if required and some schools have No 1 uniform for senior cadets. Number 3 uniform is normally the parade uniform for the CCF (RN) and consists of a white shirt, black tie, blue trousers, and blue heavy wool jersey, worn with plain black shoes; a brassard (armband) should be worn on the right arm, displaying qualification badges. Number 4 uniform is the standard working uniform of the Royal Navy, in one form or another it has been in existence for over 60 years. This uniform is fire-retardant and consists of a blue shirt, blue trousers, blue heavy wool jersey, beret, with CCF badge and black boots.

Royal Marines Section
Royal Marines sections wear the bronzed Royal Marines cap badge of other ranks with a red "tombstone" backing on a blue beret with MTP (Multi-Terrain Pattern) clothing, and either brown or black boots. They may also wear a version of No.1 Ceremonial Uniform with Cadet insignia for special occasions.

Army Section

Working uniform

The Army Section dress regulations are set out in Army Dress Regulations, Part 8 (Cadets). and Cadets wear the No. 8 Combat Dress - Multi-Terrain Pattern (MTP) uniform ('combats') for most occasions.

All cadets wear a rank slide with the word "CADET" in embroidered red capital letters at the top, any rank is then shown underneath in black. Cadets may be given permission to wear a stable belt of CCF, school, or affiliated unit pattern. Cadet Force Adult Volunteers (CFAVs) wear rank slides with "CCF" underneath.

Tactical Recognition Flashes are not to be worn by CFAVs or cadets of the Combined Cadet Force, irrespective of any affiliation to a Corps or Regiment. Cadets and CFAVs do wear county and contingent flashes. However, CFAVs can wear two shoulder flashes. One is the CCF logo (in purple) and the other is the School/Contingent flash.

Ceremonial uniform

No. 2 Dress (also known as Future Army Dress (FAD)) is not issued to Cadets or CFAV but may be worn.

Evening Dress

Mess Dress is also worn, by CFAVs only and at personal expense only, it is not an issued item. Rank (depending on regimental custom) is sometimes worn, but a "CCF" pin must be worn.

Royal Air Force Section

RAF cadets wear a version of the RAF No.2 dress. This consists of either light blue shirt and tie or a dark "working" blue shirt, blue-grey trousers or skirt/slacks, a blue-grey jumper: V-neck or round neck version, and an RAF blue beret with the RAF cap badge. They also wear a brassard to distinguish themselves as cadets. Except for the cap badge and brassard badge, this is identical to the uniform of the ATC and regulations for its wear can be found in ACP1358. Most RAF sections wear combat clothing, formerly the CS95 DPM standard, but many now wear Multi-terrain pattern uniform (MTP). Officers wear the RAF tactical recognition flash, Adult Warrant Officers and Senior Non-Commissioned Officers wear the RAFAC Staff formation flash, and cadets wear RAFAC Cadet formation flash.

Cadets

The MOD Sponsored Cadet Forces Statistics are published annually. Statistics are provided for the Community Cadets (the Sea Cadet Corps and Volunteer Cadet Corps (VCC), Army Cadet Force (ACF) and Air Training Corps (ATC)) and the Combined Cadet Force. The Volunteer Cadet Corps (VCC) is included in these statistics for the first time, as its status changed to become the fifth MOD sponsored cadet force in 2017.

Number of CCF Cadets (nationwide)
The strength of CCF, both Cadets and CFAVs is published every year by the Office for National Statistics, usually in April.

In November 2019 the Government announced that it had achieved its target of 500 contingents under the Cadet Expansion Programme (CEP)

Cadet ranks

Most cadet ranks are standard non-commissioned ranks, prefixed by "Cadet". The highest rank depends on the size of the contingent, but are usually Cadet Regimental Sergeant Major, (Army and RM Sections) and Cadet Warrant Officer (RN and RAF Sections).
Some contingents may have Junior (and sometimes Senior) Under Officers. Cadet Under Officers' rank badges are blue bands 12 mm wide across each shoulder slide, with the addition of the letters CCF underneath.

Cadets are promoted on their level of experience and their level of commitment to the cadet force. Also cadets are promoted on excellent or merit. Senior cadet's duty is to help the running of parades etc and to help their Contingent Commander or another officer of their contingent.

The Naval Cadet that is in command of the naval section is also addressed as Coxswain.

Army cadets ranks share associated regiment's equivalent rank title (e.g. Corporal in the Royal Artillery becomes Bombardier.)

Cadet Force adult volunteers (CFAV)
Cadet Force Adult Volunteers (CFAVs), who are the uniformed civilian staff that work in the school contingents, provide training to the cadets. Unlike the other cadet organisations (ATC/SCC/ACF), most adult volunteers are commissioned officers, the exception often being the School Staff Instructor (see below) and the newer position of Sergeant Instructor (SI).

CCF Officers
CCF officers are not members of the armed forces and are usually teachers or other school staff. As such they are not subject to military law, but are subject to CCF Regulations they are subordinate to officers in the Armed Forces whether Regular or Reserve. Until 2017 CCF (Army) and CCF (RAF) officers were in special categories of the reserves of their service whereas CCF (RN) Officers were 'appointed' and did not hold commissions. However, on 1 December 2017, the Cadet Forces Commission was introduced and since then this type of commission has been held by all CCF officers.

Training
 Officers in the Naval section of the CCF, undertake the six day CCF Royal Navy officer induction course training at Britannia Royal Naval College, Dartmouth. It is commanded by a course officer (regular Naval Service) and at least two CFAVs to assist. The training is delivered by regular sailors.
 Unlike officers in the Army Cadet Force, CCF (Army) officers do not attend the Cadet Forces Commissions Board of the Army Officer Selection Board and are commissioned based on recommendation from the Headmaster of the employing school and confirmed by the relevant Army Brigade. Prospective officers may be appointed as an "Adult Under Officer", awaiting commissioning.
 CCF (RAF) officers attend the Officer and Aircrew Selection Centre and undertake the five day RAF Air Cadets Officers' Initial Course at RAF College Cranwell, as officer cadets. Upon successful completion of the course, they are awarded their Cadet Forces Commission. Their rank slides are similar to their RAF counterparts, with the addition of the text 'RAF Air Cadets' underneath the displayed rank.

All CCF adult induction/basic/initial courses cover the basic skills needed for CFAVs who wish to serve in the CCF, such as drill and turnout, leadership and teamwork tasks, weapon training, navigation, etc.

School Staff Instructors (SSI)
Supporting officers in the running of the Contingent is the School Staff Instructor (SSI) - usually a retired Senior Non-commissioned Officer (SNCO) or Warrant Officer. Although they are civilians, they retain their rank (without "CCF" titles) as a courtesy and are employed by the school to instruct and assist in the running of the Contingent.

Whilst the majority of the SSIs are (former) SNCOs it is also possible for them to be a Cadet Forces commissioned officer. There is usually only one SSI per Contingent and they are also supported by other external staff, including the RN's Area Instructors, various Brigade Cadet Training Teams (CTTs) and RAF TEST SNCOs.

Civilian Instructors (CI)
Like the community cadet forces, some Contingents may have one or more Civilian Instructors (CI). These are adult volunteers who may instruct in either a specialist (first aid, signals, etc.) or more generalised role when the establishment level of officers does not include sufficient suitably qualified and experienced personnel to teach these subjects. Many are members of staff at the school.

Adult Non-commissioned Officers (NCO)
In 2018 the role of Sergeant Instructor (SI) was introduced for CCF (Army) sections, this is the first occasion that adults other than SSIs have been appointed as an NCO rather than a commissioned rank in the CCF. Similarly to the ACF the role of the SI is to support the CCF officers. Whilst not holding a commission. SIs are uniformed, paid for their activities, have to undertake vetting/background checks and the CCF Basic Course at Cadet Training Centre Frimley Park.

Sergeant Instructors (SIs) were introduced into the CCF Army Section to provide an alternative route for CFAVs who did not wish to commission at the time of joining. When the SI route was created in the CCF Army Section there was no promotion route available with an assumption made that the CFAVs would ultimately commission; however, this is now known not to be the case.

On 1 January 2020 the rules were amended to allow SIs to progress to the rank of Staff Sergeant Instructor 2 years from completion of their CCF Basic Course, provided that they had also completed one or more additional qualifications. The qualification list is across a range of military and non-military subjects aligning with that of the ACF to encourage cooperation and movement between the 2 branches of the Army's cadets.

Adult Strength
The strength of CCF CFAVs is published every year by the Office for National Statistics, usually in April. At 1 April 2020 it was:

Officer ranks
CCF (RN) ranks are almost the same as for RN (and RNR) officers (with the post-nominals '(CCF) RNR' used only in writing, not on insignia) but their rank braid is 'wavy' as used in the past by the RNVR.

CCF (Army) officers are required to wear a "CCF" title on their rank slides, epaulettes, or other part of their uniform as appropriate in addition to any insignia of affiliated Army regiment or corps. Some contingents may also have the school or college name on rank slides.

CCF (RAF) Officers wear 'RAF Air Cadets' on their rank sides, as although they are CCF, they are part of the wider Air Cadets family.

Since the introduction of the Cadet Forces Commission, ranks do not indicate membership of the British Armed Forces.

Cadet training
Each of the CCF sections have different syllabi with a degree of overlap. All the sections learn drill and all cadets are trained to fire the L98A2 5.56 mm Cadet General Purpose rifle, a semi-automatic only version of the L85A2 used by the UK armed forces. There are also opportunities to fire the L144 A1 Cadet Small Bore Target Rifle (CSBTR) and the L81 Cadet Target Rifle.

Royal Navy section

Cadets in the Royal Navy section receive instruction in boat-work and other naval subjects (including flying with the Fleet Air Arm). The Royal Navy also offers many CCF courses during the school holidays which are open to any members of any CCF.

Royal Marine Section
The Royal Marines section, although a part of the Navy, tend to train independently, covering battle drills, weapons handling and marksmanship, fieldcraft, camouflage and concealment and the history of the Royal Marines.

Army section
The Army section follows the Army Proficiency Certificate (APC) subjects such as drill and turnout, skill at arms, shooting, map and compass, fieldcraft and first aid.

Royal Air Force section
As CCF (RAF) sections form part of the larger Royal Air Force Air Cadets, they are eligible to undertake the same syllabus and training opportunities as the Air Training Corps:

RAF section cadets are given the opportunity to fly in both powered aircraft, most notably the Grob Tutor and in unpowered gliders such as the Grob Viking; their training and flying courses are identical to those available to members of the Air Training Corps. Cadets can also be involved in a multitude of battle training and tactics as well as opportunities to fly in various aircraft from the RAF and allied nations. The section also learn about aerospace management, aircraft structure and propulsion, engineering, air power doctrine as well as an opportunity to see how most RAF stations, sections and wings or squadrons operate. As well as practical learning, RAF cadets also follow an academic syllabus. Cadets are usually taught "Part 1" before being expected to complete Parts 2 - 4 by themselves through the medium of Bader Learn. Completing Part 4, also known as the Master Cadet Award, leads to a BTEC Level 2 in Aerospace Studies (accredited by Pearson) being awarded, although CCF cadets, unlike those in the ATC, have to pay to receive this BTEC.

Further training
All sections can undertake leadership courses at Cadet Training Centre, Frimley Park, Nesscliffe, or RAF Cranwell, as well as adventurous training. There are also other courses available for cadets to enhance their skills, such as Junior and Senior Cadet Instructor Courses (JCIC, SCIC) and Method of Instruction (MOI).

See also
Elements of the Community Cadet Forces
 Sea Cadet Corps
 Army Cadet Force
 Air Training Corps
Other MoD sponsored or recognized cadet forces
 Volunteer Cadet Corps
Related articles

 Cadet Vocational Qualification Organisation (CVQO)
 National Association of Training Corps for Girls
 Reserve Forces and Cadets Association
 Bermuda Cadet Corps

Similar organizations in other countries
  Antigua and Barbuda Cadet Corps
  Australian Air Force Cadets
  Australian Army Cadets
  Australian Navy Cadets
  Bangladesh National Cadet Corps
  Royal Belgian Sea Cadet Corps
  Bermuda Sea Cadet Corps
  Lithuanian Riflemen's Union
  National Cadet Corps (Ghana)
  National Cadet Corps (India)
  National Cadet Corps (Singapore)
  Gadna military training
  Hong Kong Adventure Corps
  Hong Kong Air Cadet Corps
  Hong Kong Army Cadets Association Limited
  Hong Kong Sea Cadet Corps
  Cadet Colleges in Pakistan
  Citizenship Advancement Training
  Royal Canadian Air Cadets
  Royal Canadian Army Cadets
  Royal Canadian Sea Cadets
  United States Reserve Officers' Training Corps
  United States Junior Reserve Officers' Training Corps
  Cadet Corps of Russia
  Young Army Cadets National Movement

References

External links

 Army Dress Regulations Part 8 (Cadets) (2013)

British Cadet organisations
1948 establishments in the United Kingdom

Combined Cadet Force


Maltepespor 1923 yılında İstanbul'un Maltepe ilçesinde kurulmuş futbol kulübü. Yeşil-Beyaz-Kırmızı renklere sahip olan kulüp maçlarını 5.000 kişilik Maltepe Hasan Polat Stadyumu'nda oynamaktadır.

Tarihçe
Maltepe Gençler Birliği adı altında 1923 yılında kurulmuştur. 1949 yılına kadar bu isimle mücadele eden Maltepespor bu tarihte Maltepe Gençlikspor  adını almıştır. 1955 yılında kurulan Güneşspor daha sonra Ağaspor takımlarının Maltepespor adı altında birleşmesiyle bugünlere gelmiştir. 1923 yılından bu güne kadar çeşitli değişimler geçiren Maltepespor günümüzdeki haline 1987-1988 yılında gelmiştir.

Maltepespor 1988-89 sezonunda Türkiye Amatör Şampiyonasında 2. olarak profesyonel olmuştur. 1988-89 sezonundan 2000-01 sezonuna kadar Türkiye 3. Futbol Liginde mücadele etmiştir. 2000-01 sezonunda 7. grupta Şampiyon olarak ertesi sezon 2. Lig B kategorisinde mücadele etmeye hak kazandı. 2008-2009 sezonu sonunda 3. Lige, 2009-2010 sezonu sonunda da Amatör lige düşmüştür. 2010-2011 sezonunda Bölgesel Amatör Lig 10. grupta Şampiyon olarak tekrar 3. Lige çıkmıştır. 3. Lig'de geçirdiği altı sezonun ardında 2016-17 sezonunda 3. grubu 8 galibiyet, 8 beraberlik ve 18 mağlubiyetle 16 tamamlamış ve Bölgesel Amatör Lig'e düşmüştür. 2017 yılından bu yana Bölgesel Amatör'de mücadele etmektedir.

2019-2020 Sezonunda Maltepespor futboldan sonra ilk defa Hentbol Şubesini açarak Türkiye Hentbol Kadınlar 2.Liginde mücadele etmeye başladı. ilk kez katıldığı Türkiye Kadınlar Hentbol Ligi'nde oynadığı 10 maçta 8 galibiyet 2 mağlubiyetle  A grubunu 2nci sırada tamamladı. Bu sonuçla 2020 - 2021 sezonunda Türkiye Kadınlar 1. Liginde oynamaya hak kazandı. Hentbol şubesinde A takım - Yıldız-Küçük- Minik Takımlar olmak üzere 70'e yakın Hentbolcusuyla Maltepespor faaliyetlerini sürdürmektedir. Hentbol Şubesi Sorumluluğu Vedat Erten, A Takım Antrenörlüğünü İldar Tekdal yapmaktadır.

Başarıları
3. Seviye Lig

 3. Futbol Ligi

Şampiyonluk (1) : 2000-01

Bölgesel Amatör Lig

Şampiyonluk (1): 2010-11

Lig mücadeleleri

 3. Seviye (2. Lig / 3. FL): 20 sezon

1989-2009

 4. Seviye (3. Lig): 7 sezon

2009-2010, 2011-2017

 Bölgesel Amatör Lig : 4 sezon

2010-2011, 2017-

 Amatör Lig: 66 sezon

1923-1989

Geçmiş Sezonlardaki Performansı

 Ana madde: Maltepespor sezonları listesi

 Not: Tablo son 10 sezonu göstermektedir. Ayrıntılar ve geçmiş sezonlar için Ana Maddeye bakınız.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkiye'deki futbol kulüpleri

Maltepespor


جورج إدوارد فورمان (George Foreman؛ ولد في 10 يناير 1949 بولاية تكساس) هو بطل في ملاكمة الوزن الثقيل، حصل على اللقب العالمي مرتين، وحامل ميدالية أولمبية ذهبية، ورجل أعمال حالي أمريكي.

يعتبر أكبر الملاكمين سناً في العالم الذين يحصلون على لقب بطل الوزن الثقيل، وقد قام بذلك وهو في سن الخامسة والأربعين، بعد تغلبه على مايكل مورر (26 عاماً) في الجولة العاشرة. صنفته مجلة «الحلبة» (The Ring) كتاسع أفضل ملاكم في التاريخ. يلقب بـ «جورج الكبير» (Big George) وهو الآن رجل أعمال، بالإضافة لكونه كاهن مسيحي يمتلك كنيسة خاصة. لديه 10 أبناء، خمسة منهم ذكور، أطلق عليهم كلهم اسم «جورج». حصل على الميدالية الذهبية في الملاكمة للوزن الثقيل في عام 1968 بأولمبياد مدينة مكسيكو. من بين 81 نزالاً في الملاكمة، لم يخسر سوى خمس مرات.

روابط خارجية

مراجع

أبطال ذا رينج (مجلة)
أبطال الاتحاد الدولي للملاكمة
أبطال العالم في الملاكمة من الوزن الثقيل
أبطال المجلس العالمي للملاكمة
أبطال رابطة الملاكمة العالمية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مارشال (تكساس)
أشخاص من هيوستن (تكساس)
أصحاب أعمال أفارقة أمريكيون
أصحاب أعمال أمريكيون
أفارقة أمريكيون في القرن 20
أفارقة أمريكيون في القرن 21
أمريكيون أفارقة مسيحيون
بروتستانت أمريكيون
حائزون على بطولة الولايات المتحدة للملاكمين الهواة
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1968
رجال أمريكيون أفارقة في القرن 20
رجال أمريكيون أفارقة في القرن 21
رجال دين مسيحيون أمريكيون
رجال دين مسيحيون أمريكيون أفارقة
رياضيون أمريكيون أفارقة في القرن 20
رياضيون من هيوستن (تكساس)
شخصيات أعمال أمريكية إفريقية في القرن 20
فائزون بميداليات ذهبية أولمبية من الولايات المتحدة في الملاكمة
مدخلون في قاعة مشاهير الملاكمة الدولية
ملاكمون أفارقة أمريكيون
ملاكمون أمريكيون
ملاكمون أولمبيون من الولايات المتحدة
ملاكمون في الألعاب الأولمبية الصيفية 1968
ملاكمون من تكساس
ملاكمون من هيوستن
ممثلو أداء صوتي رجال أمريكيون
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
مواليد 1949
مواليد في مارشال (تكساس)
شخصيات أعمال أمريكية إفريقية القرن 21

جورج فورمان


Die Dorfkirche Altranft ist ein Kirchengebäude in Bad Freienwalde (Oder) im Ortsteil Altranft in Brandenburg aus der Mitte des 18. Jahrhunderts. Sie befindet sich in der historischen Mitte des Dorfes. Die Kirche, umgeben von alten Ahornbäumen, ist Teil des Freilichtmuseums in Altranft und steht unter Denkmalschutz. Die Kirchengemeinde gehört zum Pfarrsprengel Alte Oder im Kirchenkreis Oderland-Spree der Evangelischen Kirche Berlin-Brandenburg-schlesische Oberlausitz.

Geschichte

An der Stelle der heutigen Kirche standen zwei Vorgängerbauten. Über die erste Kirche ist nichts bekannt; sie wurde 1607 durch einen Neubau aus Ziegeln und Feldsteinen ersetzt. Nachdem dieses Gotteshaus baufällig geworden war, errichtete die Gemeinde wiederum ein neues Kirchengebäude, das 1752 eingeweiht wurde. Der Kirchturm kam erst im Jahr 1795 hinzu. In den Jahren 1820 und 1826 wurde die Kirche dann bereits wieder umgebaut.

Der Turm musste im Jahr 1901 erneuert werden. Die spätbarocke Kirche erhielt deshalb als Geschenk der Gräfin Veronika von Hacke (Gutsherrschaft Altranft) einen neuen massiven neobarocken Kirchturm, mit dem das Bauwerk eine weitreichende Blickbeziehung über das Dorf hinaus entfaltet. Die Bauausführung erfolgte durch die Freienwalder Baufirma Otto Seidemann. Weitere Veränderungen gab es 1906, da wurde unter anderem das Kirchendach auf der Orgelseite verlängert. 1947 wurde die Kirche zu einer Winterkirche umgebaut. Die letzte Sanierung konnte 2004 abgeschlossen werden.

Architektur

Die Kirche ist ein Saalbau mit Westturm, die Fassade ist abgeputzt. Der Turm ist im neobarocken Stil errichtet worden. Die Holztür des Turmes stammt aus der Bauzeit von 1752. Sie ist durch einen überdachten Anbau geschützt.

Ausstattung

Der hölzerne Kanzelaltar wurde 1752 hergestellt. Über dem Schalldeckel der Kanzel symbolisiert ein Strahlenkranz das Auge Gottes.

Die Decke des Kirchenraumes ist mit einem 1906 angefertigten Gemälde zur Himmelfahrt Christi versehen.

Das Taufbecken wurde im 19. Jahrhundert im neogotischen Stil geschaffen. Die silber plattierte Taufschale, 1826 von Georg Hoffauer (in Leipzig am Markt Nr. 1, später Hof-Goldschmied in Berlin) angefertigt, zeigt das Wappen der Familie von
Hacke.

Die Orgel stammt aus dem Jahre 1861. Der Hersteller war die Orgelbaufirma Friedrich Kienscherf aus Eberswalde.

Eine hölzerne Patronatsloge als Empore wurde 1826 an der Nordseite der Kirche eingebaut und farbig gestrichen. Die westliche Ecke ist nach innen eingebuchtet.

Der Kronleuchter und die Wandleuchter stammen aus dem Jahr 1893 und bestehen aus Messing. Der Leuchter an der Decke hat acht Arme und ist mit Weinblättern geschmückt. Fünf einarmige und zwei doppelte Wandleuchter, ebenfalls mit Weinblättern verziert, befinden sich in der Kirche.

Ursprünglich verfügte die Kirche über ein zweistimmiges Bronzegeläut, deren älteste Glocke 1679 gegossen worden war, die mittlere im Jahr 1792. Beide mussten im Jahr 1917 zum Einschmelzen für Kriegszwecke abgeliefert werden. Eine dritte Glocke stammt aus dem Jahre 1911 und wurde von der Firma Heinrich Ulbrich in Apolda gegossen.

Literatur

 Georg Dehio: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Teil: Brandenburg. Deutscher Kunstverlag, München/ Berlin 2000, ISBN 3-422-03054-9.
 Ilona Rohowski, Ingetraud Senst: Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland, Denkmale in Brandenburg. Band 9.1: Landkreis Märkisch-Oderland. Teil 1: Städte Bad Freienwalde und Wriezen, Dörfer im Niederoderbruch. Wernersche Verlagsgesellschaft, Worms am Rhein 2006, ISBN 3-88462-230-7, S. 247–249.

Weblinks

 Information zu Öffnungszeiten auf der Website des Förderkreises Alte Kirchen
 Informationen zur Kirche auf der Website des Pfarrsprengels

Einzelnachweise

Altranft
Baudenkmal in Bad Freienwalde (Oder)
Altranft
Altranft
Altranft
Erbaut in den 1750er Jahren
Altranft
Altranft

Dorfkirche Altranft


الكارافيل  سفينة شراعية صغيرة ذات أشرعة مثلثة، طورت في القرن الخامس عشر من قبل البرتغاليين، تصنع سفن الكارافيل من شراعين إلى ثلاث أشرعة وتزود بعض الأنواع بـ 4 أشرعة إلا ان الأنواع الأولية لم يكن فيها غير شراعين، وتبلغ سعة الإزاحة للسفينة حوالي 50 طن ويترواح طولها ما بين 20 إلى 30 مترا، تتميز الكارافيل بسرعتها وبقدرتها العالية على المناورة لكن هذا على حساب حمولتها الاستيعابية المنخفضة.

التسمية
الاسم الإنجليزي اشتق من الكلمة البرتغالية كارافيل caravela، والتي بدورها يعتقد أنها مشتقة من الكلمة العربية قارب، وهي كلمة استخدمت للإشارة إلى نوع قديم من المراكب  أو ، وربما كان إشارة لاستمرار استخدام أسلوب  في بناء السفن عبر العصور.

مراجع

انظر أيضًا
 سفينة الصيد
 التاريخ البحري

اختراعات برتغالية
أنواع السفن
أنواع السفن الشراعية
تاريخ البرتغال البحري
سفن استكشاف
سفن شراعية
عصر الشراع
مقالات مع مصادر باللغة الألمانية (de)

كارافيل


David Mitchell (* 14. Juli 1974 in Salisbury) ist ein britischer Komiker, Schauspieler, Moderator, Hörspielsprecher und Autor. Mit Robert Webb bildet er seit 1995 das Komikerduo Mitchell and Webb.

Karriere
David Mitchell studierte Geschichte an der University of Cambridge. Dort wurde er Mitglied und von 1995 bis 1996 Präsident des renommierten studentischen Theaterclubs Footlights, wo er Robert Webb kennenlernte. Zusammen erarbeiteten sie ihr erstes Comedy-Programm für das Edinburgh Festival Fringe.

Mitchell and Webb
2001 begannen Mitchell und Webb ihre erste Sketch-Show The Mitchell and Webb Situation, die der Fernsehsender Play UK in sechs Folgen ausstrahlte. 2003 strahlte Channel 4 die erste Staffel der Sitcom Peep Show aus, die mehrere Preise gewann und die am längsten laufende Serie des Senders wurde. 2010 wurden die achte und neunte Staffel in Auftrag gegeben, die 2012 und 2015 ausgestrahlt wurden. Im Dezember 2015 endete Peep Show nach zwölf Jahren und 54 Episoden.

2005 knüpften Mitchell und Webb an ihre Sketch-Show an und nahmen die erste Staffel der von ihnen selbst geschriebenen Radioserie That Mitchell and Webb Sound auf, die von 2005 bis 2009 von BBC Radio 4 gesendet wurde. Die Serie wurde als That Mitchell and Webb Look in vier Staffeln für das Fernsehen adaptiert. 2006 unternahmen sie eine Live-Tournee unter dem Namen The Two Faces of Mitchell and Webb.
2007 erschien der Kinofilm Die Magier – Nichts als fauler Zauber (Magicians), in dem Mitchell und Webb ein Bühnenzauberer-Duo spielen. Im selben Jahr nahmen sie die Radio-Sitcom Daydream Believers auf, in der Mitchell und Webb die Hauptrollen spielten.

2009 veröffentlichte das Duo das Buch This Mitchell and Webb Book.

2013 waren Mitchell und Webb in dem Dramedy-Dreiteiler Ambassadors auf BBC Two zu sehen.
2017 lief die erste Staffel der Sitcom Back auf Channel 4, in der er neben Robert Webb die Hauptrolle spielt. Die Serie wurde um eine zweite Staffel verlängert.

Weitere Projekte
Neben seiner Arbeit mit Robert Webb war David Mitchell in diversen Fernsehserien zu sehen. 2007 spielte er eine kleine Rolle in dem Film Hauptsache verliebt (I Could Never Be Your Woman). Außerdem arbeitete er als Drehbuchautor für BBC 2 und Synchronsprecher in der Serie Phineas und Ferb. Seit 2016 spielt Mitchell William Shakespeare in der BBC-Comedyserie Upstart Crow.

David Mitchell tritt in verschiedenen Panel-Shows auf; unter anderem ist er ein häufiger Gast in der Quiz-Sendung QI mit Sandi Toksvig. 2006 war er neben Johnny Vaughan Teamkapitän in der Show Best of the Worst, seit 2007 neben Lee Mack in der Serie Would I Lie to You?. 2010 trat er erstmals als Moderator in der Fernsehsendung The Bubble auf. Seit 2007 moderiert Mitchell die Radiosendung The Unbelievable Truth. 2011 spielte Mitchell eine Nebenrolle in der im viktorianischen England spielenden Comedy-Serie The Bleak Old Shop of Stuff, in der Robert Webb die Hauptrolle spielte.

Mitchell schreibt eine wöchentliche Kolumne zu wechselnden Themen in den Zeitungen The Guardian und The Observer und veröffentlicht den Video-Podcast David Mitchell's Soapbox auf der Plattform YouTube.

Auszeichnungen

Gewonnen
BAFTA Awards
 2007: Best Comedy Programme für That Mitchell and Webb Look, zusammen mit David Kerr, Gareth Edwards und Robert Webb
 2009: Best Comedy Performance für Peep Show

British Comedy Awards
 2007: Best TV Comedy Actor für Peep Show

Royal Television Society Awards
 2008: Best Comedy Performance für Peep Show, zusammen mit Robert Webb

Nominiert
BAFTA Awards
 2008: Best Comedy Performance für Peep Show
 2009: Best Comedy Programme für That Mitchell and Webb Look, zusammen mit David Kerr, Gareth Edwards und Robert Webb
 2010: Best Male Performance in a Comedy Role für Peep Show
 2011: Best Male Performance in a Comedy Role für Peep Show

British Comedy Awards
 2005: Best Comedy Newcomer für Peep Show
 2006: Best TV Comedy Actor für Peep Show
 2008: Best Television Comedy Actor für Peep Show
 2009: Best Sketch Show für That Mitchell and Webb Look, zusammen mit Robert Webb
 2010: Best Male TV Comic, People's Choice Award
 2011: People's Choice Award

Festival de Télévision de Monte-Carlo
 2007: Outstanding Actor – Comedy Series für Peep Show
 2008: Outstanding Actor – Comedy Series für That Mitchell and Webb Look

Filmographie
Filme:
 2007: Magicians
 2007: Hauptsache verliebt
 2015: Up All Night
 2017: Gun Shy

Fernsehserien (Auswahl):
 2000: Bruiser
 2001: The Mitchell and Webb Situation
 2003–2015: Peep Show
 2006–2010: That Mitchell and Webb Look
 2006: Blunder
 2011–2012: The Bleak Old Shop of Stuff (2 Episoden)
 2012: Doctor Who (1 Episode)
 2013: Ambassadors
 seit 2016: Upstart Crow
 seit 2017: Back

TV-Shows (Auswahl):
 2005: FAQ U
 seit 2005: QI
 2006: Best of the Worst
 2005–2009: Mock the Week
 seit 2007: Would I Lie to You?

Privatleben
Mitchell wohnt – wie auch Robert Webb – in Kilburn im Norden von London. Seit November 2012 ist er mit der Autorin, Moderatorin und Pokerspielerin Victoria Coren verheiratet.

Weblinks

 David Mitchell bei Twitter
 Videopodcast David Mitchell's Soapbox bei YouTube
 Kolumne in der Zeitung The Guardian

Einzelnachweise

Komiker
Hörfunkmoderator
Fernsehmoderator (Vereinigtes Königreich)
Filmschauspieler
Autor
Brite
Geboren 1974
Mann

David Mitchell (Schauspieler)


Humfrey Jonathon Malins CBE (born 31 July 1945) is a British Conservative Party politician, who was Member of Parliament (MP) for Croydon North West and later Woking.

Early life and career
Malins was born in Nuneaton, Warwickshire and educated at St John's School, Leatherhead and Brasenose College, Oxford; he gained an MA in Jurisprudence in 1967. He qualified as a solicitor in 1971 and worked in a major Surrey law firm from 1975 to 1988. From 1973 to 1983, Malins was a member of Mole Valley District Council.

He contested Liverpool Toxteth in both 1974 general elections and Lewisham East in the 1979 general election.

Parliamentary career
In the 1983 general election, Malins was elected MP for Croydon North West, defeating Bill Pitt who had been the constituency's MP since the 1981 by-election. Malins spent most of his first period as an MP on the backbenches, but was Parliamentary Private Secretary to Tim Renton from 1987 to 1989 and then Virginia Bottomley from 1989 to 1992.

In the 1992 general election, he was defeated for re-election by the Labour candidate Malcolm Wicks. In 1993, he founded the Immigration Advisory Service, a charitable organisation providing free legal advice on immigration and asylum issues. He became a District Judge in 1991 and in 1996 became a Recorder at the Crown Court. In 1997 he was made a commander of the Order of the British Empire for services to immigration policy.

At the 1997 general election, he was selected for the safe Conservative seat of Woking. On his return to Parliament, he became a member of the Home Affairs Select Committee.

Malins supported Kenneth Clarke's failed bid in the 2001 leadership contest, but nonetheless was appointed to Iain Duncan Smith's front bench team as a junior home affairs spokesman.

In March 2003, he resigned from the opposition front bench in protest at their support of the Invasion of Iraq. He was later re-appointed to the front bench as a shadow home affairs minister when Michael Howard became leader in November 2003, but returned to the backbenches under David Cameron.

He announced in March 2009 his intention to stand down, and left parliament at the 2010 general election.

Personal life
He married Lynda on 21 July 1979 in Greenwich. They have a son Harry and daughter, Katherine.

References

External links

 Guardian Unlimited Politics – Ask Aristotle: Humfrey Malins MP
 TheyWorkForYou.com – Humfrey Malins MP
 Conservative Party profile
 BBC Politics page

1945 births
Living people
Conservative Party (UK) MPs for English constituencies
Commanders of the Order of the British Empire
Councillors in Surrey
Alumni of Brasenose College, Oxford
Politics of the London Borough of Croydon
People educated at St John's School, Leatherhead
UK MPs 1983–1987
UK MPs 1987–1992
UK MPs 1997–2001
UK MPs 2001–2005
UK MPs 2005–2010
People from Nuneaton

Humfrey Malins


Bordesholm er en kommune og administrationsby i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Bordesholm under Kreis Rendsborg-Egernførde. Kreis Rendsborg-Egernførde ligger i den centrale del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Bordesholm ligger mellem Kiel og Neumünster. Navnet betyder "am Ufer der Insel" (ved kysten af øen). Sydvest for byen findes den ca. 70 ha og op til 8 m dybe Bordesholmer See.

Bydelen Alt-Bordesholm med den tilhørende klosterkirke ligger på en tidligere ø, Klosterinsel Bordesholm. Vandstandssænkninger og bymæssige ændringer har medført, at den har mistet sit præg af ø, der nu kun markeres af grønne vådområder.

Mod syd grænser kommunen til Dosenmoor, en højmose i bakkelandet, som via naturgenopretning forsøges fremtidssikret.

Eksterne kilder/henvisninger

 [www.bordesholm.de/ Kommunens websted].
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Rendsborg-Egernførde

Bordesholm


Ratman () est un film d'épouvante italien réalisé par Giuliano Carnimeo et sorti en 1988.

Synopsis
Le corps d'un mannequin, dévoré par des rats, est retrouvé sur une île des Caraïbes. Terry, la sœur de la victime, arrive sur les lieux et enquête avec l'aide d'un auteur de romans policiers rencontré à l'aéroport. Personne ne sait que le meurtrier est un mutant féroce, mi-singe, mi-rat.

Fiche technique
 Titre français : Ratman ou La Villa au fond du parc
 Titre original italien :
 Réalisateur : Giuliano Carnimeo (sous le nom d'« Anthony Ascot »)
 Scénario : Dardano Sacchetti,
 Photographie : Roberto Girometti
 Montage :
 Musique :
 Production :
 Sociétés de production : Fulvia Film
 Pays de production :
 Langue originale : italien
 Format : Couleur - Son mono - 35 mm
 Durée : 82 minutes
 Genre : Épouvante fantastique
 Dates de sortie :
 Italie :
 France :

Distribution
David Warbeck : Fred Williams
Werner Pochath : Mark
Eva Grimaldi : Marlis
Nelson de la Rosa : Ratman, l'homme souris
Janet Agren : Terry
Luisa Menon : Peggy
Anna Silvia Grullon : Monique
Franklin Dominguez
Pepito Guerra
Victor Pujols

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 1988
Film réalisé par Giuliano Carnimeo
Film scénarisé par Dardano Sacchetti
Film fantastique italien
Film d'horreur italien
Film en italien
Film se déroulant sur une île
Film avec une musique composée par Stefano Mainetti

Ratman (film)


Fauntleroy Creek is a stream in the Fauntleroy neighborhood of West Seattle, Washington, United States. It flows for about a mile from its headwaters in the 32-acre (129,000 m²) ravine of Fauntleroy Park to its outlet just south of the state ferry terminal on Puget Sound's Fauntleroy Cove, dropping 300 feet (100 m) vertically along the way. It currently supports cutthroat trout and coho salmon.

The creek, park, and neighborhood were named after the cove, itself named by one George Davidson in 1857 after his fiancée, Ellinor Fauntleroy.

External links
 Fauntleroy Watershed Council

Landforms of Seattle
Rivers of Washington (state)
Rivers of King County, Washington
West Seattle, Seattle

Fauntleroy Creek


Jean Charles Snoy et d'Oppuers (2 iulie 1907, Braine-l'Alleud, Brabantul Valon - 17 mai 1991), fiul baronului Thierry Snoy, a fost un funcționar belgian civil, diplomat și om politic romano-catolic pentru PSC-CVP. A fost căsătorit cu contesa Nathalie d'Alcantara și au locuit la moșia familiei Snoy, castelul Bois-Seigneur-Isaac. A absolvit dreptul și filosofia tomistă la Universitatea Catolică din Leuven. El a fost secretar general al Ministerului belgian al Economiei și șef al delegației belgiene la Conferința interguvernamentală privind piața comună și Euratom, la Château Val-Duchesse în 1956 și au semnat Tratatele de la Roma pentru Belgia, împreună cu Paul- Henri Spaak și Robert Rothschild în 1957. Din 1982 până în 1984, a fost președinte al Ligii Europene pentru cooperare economică. A fost membru al Comitetului director al Grupului Bilderberg.

Nașteri în 1907
Nașteri pe 2 iulie
Decese în 1991
Decese pe 17 mai
Conți ai Belgiei
Membri ai Camerei Reprezentanților Belgiei

Jean Charles Snoy et d'Oppuers


Jesper Ryberg (født 7. april 1968 i København) er en dansk dr.phil. og professor ved RUC. Ryberg er søn af kgl. solodanser Flemming Ryberg og hustru Lisbeth f. Lemvigh-Müller. Jesper Ryberg er gift med lektor Charlotte Ryberg.

Baggrund og karriere
Ryberg blev student i 1986 hvorefter han begyndte at studere filosofi på Københavns Universitet. Han blev exam.art. i 1988 og i 1991 kandidat. Efter fortsatte studier i København og på Oxford Universitet blev han i 1997 ph.d. fra Københavns Universitet, og han blev i 2003 dr.phil. I 2001 blev han ansat som lektor ved RUC og i 2003 professor i etik og retsfilosofi samme sted.

Forskningsområder
Ryberg koncentrerer sin forskning om især den anvendte etik og neuroetik herunder etiske spørgsmål, der rejser sig i forbindelse med retssystemets virke. Endvidere har han interesse for dele af den moderne moralpsykologi.
Ryberg er leder af forskningsgruppen Research Group for Criminal Justice Ethics ved Roskilde Universitet. Endvidere er han leder af forskningsprojektet Neuroethics and Criminal Justice, der er støttet af det Forskningsrådet for Kultur og Kommunikation.

Hæder
2011: EliteForsk-prisen, Uddannelses- og Forskningsministeriet
2012: Dansk Magisterforenings Forskningspris
2013: Forskningskommunikationsprisen
2014: Carlsbergfondets Forskningspris

Udgivelser
Liste over udgivelser af Jesper Ryberg: https://ryberg.wixsite.com/jesper/publications

Litteratur og henvisninger
 Kraks Blå Bog 2017
 Jesper Rybergs hjemmeside: https://ryberg.wixsite.com/jesper
 Om Jesper Ryberg på RUCs forskelportal https://forskning.ruc.dk/da/persons/ryberg
 Forskerportræt, Professor Jesper Ryberg, RUC; Primeview 2013 http://www.primeview.dk/index.asp?TopID=2

Referencer

Professorer fra Roskilde Universitet
Personer i Kraks Blå Bog
Modtagere af EliteForsk-prisen

Jesper Ryberg


Die Familie von Perbandt ist ein altpreußisches Uradelsgeschlecht.

Geschichte
Die Perbandt waren ein im Samland ansässiges Edelgeschlecht, das ursprünglich nach seinen Stammsitzen Quedenau und Windekaym genannt wurde und vor der Unterwerfung durch den Deutschen Ritterorden keinem Lehnsherrn unterstand. Der erste urkundlich nachweisbare Familienangehörige war Sklode de Quedenau, nobilis, der etwa von 1200 bis 1261 lebte. Sein Sohn Nalube von Quedenau, nobilis, wurde erst später, nach dem Tode seines Vaters unterworfen, dessen Brüder und Vettern werden in der Matricula Fischusiana am 25. April 1296 ebenfalls als nobilis erwähnt, hatten sich also bereits mit dem Orden arrangiert und waren dessen Vasallen. Der Nachkomme Sklodes, Slobote, wird im Urkundenbuch des Bistums Samland als dominus bezeichnet.  Spätestens seit 1261 stand dem Geschlecht die Hohe Gerichtsbarkeit zu.  Die sichere Stammreihe beginnt mit Perbandt von Windekaym, urkundlich 1335–1395, der seit 1363 mit dem Windekaymer Wappen siegelte.

Die Familie war vor allem in Ostpreußen, im 18. Jahrhundert auch in Pommern begütert.
in Ostpreußen
Ober Alkehnen, Ekritten, Kanthen, Pluttwinnen, Pokarben und Schlössrhöfen im Kreis Fischhausen, Awecken, Einhöfen, Grosehnen, Heiligenwalde, Hoffen, Inden, Krossen, Nauthen, Schönfließ und Wolfs im Kreis Preußisch Holland, Albrechtshof, Barthen, Behlacken, Biothen, Canditten, Eichen, Ellerlack, Falkenhorst, Garbeninken, Glücklack, Gubehnen, Kapkeim, Kirkenau, Kremitten, Groß und Klein Langendorf, Podewitten, Podollen, Pomedien, Schalwinen, Schiewenau, Tarse und Thulpörschken im Kreis Wehlau, Bonslack mit Knycken, Grabnicken und Vogelsang im Kreis Preußisch Eylau, Dietrichsdorf im Kreis Neidenburg, Engelwalde und Thalbach im Kreis Braunsberg, Nohnen, Sauerschienen und Wöterkeim im Kreis Friedland, Plenkitten, Plössen und Simmnau im Kreis Mohrungen, Pomehnen, Trutenau und Vogelsang im Kreis Königsberg, Rohdehlen, Senlack und Windkaim im Kreis Rastenburg, Karpinnen und Teschenwalde im Kreis Johannisburg sowie Rosenberg im Kreis Gerdauen
in Pommern
Flakensee im Kreis Saatzig und Korkenhagen im Kreis Naugard
in Westpreußen
Märkisch Friedland, im Kreis Deutsch-Krone

Wappen
In Gold ein aufgerichteter schwarzer Bär mit goldenem Halsband, begleitet von einem ihm zugekehrten kleineren schwarzen Bären ohne Halsband. Auf dem Helm mit schwarz-goldenen Decken ein mit einer goldenen Kette an einen gestümmelten Baumstamm gefesselter aufgerichteter schwarzer Bär.

Bekannte Familienmitglieder
 Albrecht von Perbandt (1853–1914), Landrat
 Otto Wilhelm von Perbandt (1635–1706), preußischer Obermarschall
 Gottfried von Perband (1639–1692), Oberst, kurbrandenburgischer Kammerherr
 Ernst von Perbandt (1773–1848), preußischer Generalmajor, Ritter des Ordens pour le mérite
 Carl von Perbandt (1832–1911), Landschaftsmaler
 Georg von Perbandt (1845–1906), preußischer General der Infanterie
 Georg von Perbandt-Windekeim (1825–1907), preußischer Politiker
 Lina von Perbandt (1836–1897), Landschaftsmalerin
 Sklode von Perbandt (1902–1983), Ministerialbeamter

Literatur
 Deutsche Adelsgenossenschaft (Hrsg.): Jahrbuch des Deutschen Adels. Band 2, W. T. Bruer, Berlin 1898, S. 773–781. Digitalisat
 Genealogisches Handbuch des Adels. C. A. Starke Verlag, Limburg (Lahn)
 Adelslexikon. Band X, Band 119 der Gesamtreihe, 1999, S. 253–254
 Genealogisches Handbuch der adeligen Häuser. A 4, Band 22 der Gesamtreihe, 1960, S. 519–530; A 24, Band 111 der Gesamtreihe, 1996, S. 290–302
 Gothaisches genealogisches Taschenbuch der adeligen Häuser. 23. Jahrgang, Justus Perthes, Gotha 1922, S. 663–666; 1901–1942 (Ergänzungen)
 Ernst Heinrich Kneschke (Hrsg.): Neues allgemeines deutsches Adels-Lexicon. Band 7, Verlag Voigt, Leipzig 1867, S. 93
 Leopold von Ledebur: Adelslexicon der Preußischen Monarchie. Band 2, Verlag Rauh, Berlin, ca. 1856, S. 188–189
 J. Siebmacher's grosses und allgemeines Wappenbuch. Bauer & Raspe, Nürnberg
 Otto Titan von Hefner: Band 3, Abteilung 2, Der Adel des Königreichs Preußen. Teilband 1: Der blühende Adel des Königreichs Preußen. Edelleute. 1857, S. 295, Tfl. 347.
 George Adalbert von Mülverstedt, Adolf Matthias Hildebrandt: VI. Band, 4. Abteilung, Abgestorbener Preussischer Adel. Provinz Preussen. 1874, S. 43, Tfl. 32.
 George Adalbert von Mülverstedt, Adolf Matthias Hildebrandt: VI. Band, 9. Abteilung, Ausgestorbener Preussischer Adel. Provinz Pommern. 1894, S. 70, Tf. 43.
 Leopold von Zedlitz-Neukirch: Neues Preussisches Adels-Lexicon. Band 4, Leipzig 1837, S. 27.

Weblinks

 Perbandt auf Adelslexikon.com
 Robert Kostecki: Zmienność herbu rodu von Perbandt. In: Głos Pasłęka, 1997 nr 10(8), S. 13 (polnisch)

Einzelnachweise

Preußisches Adelsgeschlecht

Perbandt (Adelsgeschlecht)


El marquesado de Valdecarzana es un título nobiliario español creado por el rey Felipe IV por real decreto del 1 de junio de 1639, con el vizcondado previo de Villanueva del Infantazgo, en favor de Sancho Fernández de Miranda Ponce de León Pardo y Osorio, señor de Valdecarzana en Asturias, caballero de la Orden de Santiago, que había servido al rey en el Sitio de Fuenterrabía (1638) al mando de una de las compañías que envió el Principado.

El real despacho fue expedido el 23 de febrero de 1672 por la reina Mariana de Austria, en nombre de su hijo el rey Carlos II, a favor de Lope de Miranda Ponce de León y Pardo, que fue el II marqués, hijo del primero.

Antecedentes

Su procedencia se fija en el Principado de Asturias, concretamente en el concejo de Teverga; a través de la Casa de Miranda, que había logrado evolucionar gracias al triunfo de una serie de estrategias sociales y económicas a lo largo de varios siglos. Así, entre finales del  y principios del , promovieron alianzas matrimoniales con importantes familias asturianas, comenzando por el propio concejo de Teverga y otros cercanos, y alcanzando finalmente Grado, Salas, Pravia e incluso Avilés.

A partir del , la tendencia fue a establecer matrimonios preferentes con la nobleza astur-gallega, procurando enlazar con familias de prestigio que estuviesen al servicio de la corona, especialmente en lo militar; lo que les permitió acercarse a la corte madrileña y codearse con la nobleza castellana. De esta forma, Diego de Miranda Ponce de León, señor de la Casa de Miranda y caballero de Santiago casó con Juana de Pardo y Osorio, perteneciente a la casa de Lanzós. Su primogénito, Sancho de Miranda Ponce de León se convirtió en el primer marqués de Valdecarzana.

Lista de titulares

El señorío de Valdecarzana

El rey Enrique II concedió este señorío al ricohombre Gonzalo Bernaldo de Quirós por privilegio rodado hecho en Zamora el 20 de noviembre de la era 1410, año 1372. Este diploma contiene la donación pura y perpetua

Donaba también el rey a Gonzalo Bernaldo de Quirós y a sus sucesores:

El 20 de diciembre de 1354, el infante Enrique, ya había hecho merced a Gonzalo Bernaldo de Quirós, durante el reinado de Pedro I de Castilla «de las tierras del condado de San Antolín de Sotillo» (no el título condal) a Gonzalo Bernaldo de Quirós,

Gonzalo Bernaldo de Quirós, señor de Villoria, de Valdecarzana y de la casa de Quirós, caballero de la Banda, fue un decidido partidario del infante Enrique, después Enrique II de Castilla. Encabezó en Asturias el bando que le apoyaba, hallándose en la entrevista de Tejadillo y en la Batalla de Nájera (1367). Casó en 1321 con Beatriz de Quiñones, padres de Lope, Gutierre y García González de Quirós.  A la muerte de Gonzalo, heredaron y compartieron el señorío sus hijos Lope y Gutierre González de Quirós. Después, Martín Vázquez de Quirós y Juan Bernaldo de Quirós, hijos de Lope y de Gutierre González de Quirós, respectivamente, también compartieron el señorío. A estos les sucedieron sus hijos Diego Fernández de Miranda y Lope Bernaldo de Quirós, casado con Leonor de Villamizar. Cuando falleció este último, el señorío lo heredó su hija Isabel de Quirós y, al unirse en matrimonio con Diego Fernández de Miranda, se conseguiría «la unificación del título en sus descendientes». Diego Fernández de Miranda, casado con Beatriz Ponce de León, era hijo de otro Diego Fernández de Miranda, (c. 1315-1383) —el primer miembro de esta familia en usar el apellido Miranda, hijo de Álvar Díaz de Lodón y de Inés—, y de Aldonza.

Lope, el hijo primogénito de Gonzalo Bernaldo de Quirós, el primer señor de Valdecarzana, casó con María Gómez de Toledo, hermana del obispo Gutierre de Toledo. Fuera de matrimonio, con Juana González fue el padre de Martín Vázquez de Quirós que fue legitimado por el rey Enrique II. Martín, nació antes de 1406 y falleció en Riello, Teverga, antes del 13 de octubre de 1456, fecha en que su viuda pidió que se diera fe notarialmente de las últimas voluntades de Martín. Contrajo matrimonio con Inés de Miranda y Ponce de León, señora de la casa de Miranda, hija legítima de Diego Fernández de Miranda y Beatriz Ponce de León, hija de Ruy o Pedro Ponce de León ,señor de Vega (Vega de Ruiponce en la provincia de Valladolid), quien, en su testamento otorgado en 1406, se declara hijo de Fernando Pérez Ponce de León, maestre de la Orden de Alcántara   y donde menciona a su hermana Beatriz, su esposa Teresa García y sus siete hijos. Fue por Martín Vázquez de Quirós que la varonía de los Quirós entró en la casa de Miranda.

Del matrimonio de Martín Vázquez de Quirós e Inés de Miranda y Ponce de León nacieron ocho hijos, entre ellos, el primogénito, Diego Fernández de Miranda, señor de Villanueva del Infantazgo y numerosos lugares, casado con Isabel de Quirós, y quinto abuelo del primer marqués de Valdecarzana.

El 11 de abril de 1504, Diego Fernández de Miranda fundó un mayorazgo a favor de su hijo Lope Bernaldo de Miranda. Una de las cláusulas del mayorazgo era la obligación de los herederos del mayorazgo de usar el apellido Miranda. Algunos de los lugares mencionados en el documento fueron Soto de los Infantes, Coalla, Valdecarzana —aportada por su esposa, Isabel de Quirós—, Guía, Luerces, así como Villanueva del Infantado que había sido una donación de Beatriz Ponce de León, hija de Fernando Pérez Ponce de León, maestre de la Orden de Alcántara, a su sobrina homónima, la madre de Inés de Miranda y Ponce de León casada con Martín Vázquez de Quirós.

Historia de los marqueses de Valdecarzana

 Sancho Fernández de Miranda Ponce de León Pardo y Osorio, (Muros de Nalón, c. 1615-Rioseco, 9 de octubre de 1661), I marqués de Valdecarzana, caballero de la Orden de Santiago en 1633. Reunió el mayor número de señoríos o cotos asturianos, entre ellos, Aguino, Perlunes, la jurisdicción de Cabruñana, el coto de Luerces, de la Mata, de Muros, de Quinzanas, de Ranón, la jurisdicción de San Pedro de Coalla, el coto de Soto de los Infantes y la jurisdicción de Valdecarzana. Era hijo de Diego Fernández de Miranda (Muros de Nalón, c. 1585-Villanueva del Infantazgo, 1633), caballero de Santiago en 1623 y señor de la Casa de Miranda, y de Juana Pardo Osorio y Valdés, también llamada Juana Pardo de Estrada Osorio (m. 1634). Falleció antes de pagar las tasas correspondientes al título de marqués y fue su hijo quien obtuvo el real despacho en 1672. Su cuerpo momificado así como el de su hijo Pedro Analso de Miranda, se conservan en la Colegiata de San Pedro de Teverga.
 Casó en primeras nupcias con Juana de Estrada, hija de su primo Fernando Duque de Estrada y de Petronila Idiaquez, condes de la Vega del Sella. De este matrimonio nacieron dos hijos, Diego Fernández de Miranda (m. 1658) y Ángela de Miranda (m. 1663), casada, el 7 de junio de 1656, con Pedro Duque de Estrada, II conde de la Vega del Sella. Juana falleció en 1632 de parto y ninguno de sus hijos sobrevivió a sus padres. Contrajo un segundo matrimonio con su sobrina segunda Rosenda Pardo Lanza y Osorio, también llamada Rosenda Pardo Rengifro, nacida en Mondoñedo, hija de Sancho Pardo Osorio, natural de Figueras (Castropol) y señor de la Casa de Lanzós, y de Catalina Rengifro, natural de Mondoñedo. Sucedió su hijo del segundo matrimonio:

 Lope Fernández de Miranda Ponce de León y Pardo (baut. Muros de Nalón, 3 de mayo de 1638-1688) II marqués de Valdecarzana, caballero de la Orden de Santiago y mayordomo del rey Carlos II y de la reina Mariana de Austria.
 Casó con Josefa Trelles Simó Carrillo de Albornoz (m. 1713), marquesa de Bonanaro, hija de Benito de Trelles y Villamil, I marqués de Torralba, del consejo del rey, y de Teodora Carrillo de Albornoz, que venía de familias del antiguo reino de Aragón asentadas en Bonnanaro, Cerdeña. Sucedió su hijo primogénito que anexionó los títulos y mayorazgos de su madre.

 Sancho de Miranda Ponce de León y Trelles (m. 9 de mayo de 1737), III marqués de Valdecarzana, marqués de Bonanaro y conde de Torralba (de Aragón) en Cerdeña.
 Casó con María de Atocha de Saavedra y Fenollet (1686-1747), XIII condesa de Tahalú, VI condesa de Escalante, XII marquesa de Rucandio, grande de España,  hija de Martín Domingo de Saavedra y Guevara, V conde de Escalante, XI conde de Tahalú y XI marqués de Rucandio, grande de España, y de su esposa, Rosalía Fenollet y Fenollet.  Sucedió su hijo:

 Sancho José Fernández de Miranda Ponce de León y Guevara (Oviedo, 27 de noviembre de 1704-12 de noviembre de 1757), IV marqués de Valdecarzana, IX conde de Villamor, VII conde de Escalante, XIV conde de Tahalú, XIII marqués de Rucandio, grande de España, marqués de Bonanaro, conde de Torralba (de Aragón) en Cerdeña, gentilhombre de cámara con ejercicio.
 Casó, en Madrid, el 21 de enero de 1728, con Ana Catalina de Villacís y la Cueva Manrique de Lara, VII condesa de las Amayuelas, grande de España, VII condesa de Peñaflor de Argamasilla, VIII marquesa de Taracena y VIII vizcondesa de Centenera. Sucedió su hijo:

 Judas Tadeo Fernández de Miranda y Villacís (Madrid, 18 de agosto de 1739-Salamanca, 27 de septiembre de 1810), V marqués de Valdecarzana, X conde de Villamor, VIII conde de las Amayuelas, IX marqués de Taracena, IX vizconde de Centenera, XV marquesado de Cañete, XV conde de Tahalú, VIII conde de Escalante, XIV marqués de Rucandio, tres veces grande de España, marqués de Bonanaro y conde de Torralba de Aragón en Cerdeña, conde de Centura en Sicilia caballero de la Orden del Toisón de Oro, gran cruz de la Orden de Carlos III, maestrante de Valencia, sumiller de corps y gentilhombre de cámara del rey Carlos IV.
 Casó en primeras nupcias, el 11 de noviembre de 1757, con Isabel Felipa Regio, princesa de Campofiorito, y en segundas nupcias, el 18 de mayo de 1808,con Luisa Escrivá de Romaní. Sin descendencia, sucedió su sobrina, hija de su hermana María Antonia, casada con José Antonio de Rojas Toledo y Vargas, VII conde de Mora, grande de España.

 Lucía de Rojas y Fernández de Miranda (Madrid, 6 de julio de 1756-19 de julio de 1834), VI marquesa de Valdecarzana, XI condesa de Villamor, IX condesa de las Amayuelas, VI vizcondesa de Linares, X marquesa de Taracena, XVI marquesa de Cañete, VI marquesa de Valdecarzana, XVI condesa de Tahalú, IX condesa de Escalante, VIII condesa de Mora, VII marquesa de la Torre de Esteban Hambrán, IX condesa de Valverde y IX marquesa de Santacara, tres veces grande de España.
 Casó con Ignacio Jaime de Margens de Nin y Sotomayor Masones y Lima (1772-1798), VI duque de Sotomayor, grande de España, VIII conde de Crecente, III conde del Castillo de Vera y VI marqués de Tenorio. Le sucedió su pariente, descendiente de María del Pilar Fernández de Miranda y Villacís, hermana de Judas Tadeo, el V marqués de Valdecarzana:

 Juan Bautista de Queralt y Bucarelli (Sevilla, 8 de octubre de 1814-Biarritz, 17 de abril de 1873), VII marqués de Valdecarzana, XII conde de Villamor, IX conde de Santa Coloma, VII marqués de Besora, XVII conde de Cifuentes, VII marqués de Alconchel, XI marqués de Gramosa, XV marqués de Lanzarote, IX conde de la Cueva, VII marqués de Albolote, VIII marqués de Albaserrada, IX conde de la Rivera, VI marqués de Vallehermoso, VIII conde de Gerena, X conde de las Amayuelas, XVII marqués de Cañete, XI marqués de Taracena, XVII conde de Tahalú, X conde de Escalante, I conde de la Real Tenacidad y senador del reino, siete veces grande de España. Era hijo de Juan Bautista de Queralt y Silva, VIII conde de Santa Coloma, y de María del Pilar de Bucarelli y Silva, Bucarelli y Fernández de Miranda, VII condesa de Gerena, V marquesa de Vallehermoso, VIII condesa de Fuenclara, duquesa de Arenberg y dama  de la Orden de las Damas Nobles de la Reina María Luisa.
 Casó, en Madrid, el 30 de enero de 1836, con María Dominga Bernaldo de Quirós y Colón de Larreátegui, hija de Antonio María Bernaldo de Quirós y Rodríguez de los Ríos, VI marqués de Monreal, grande de España, marqués de Santiago, marqués de la Cimada, y de Hipólita Colón de Larreátegui y Remírez de Boquedano. Sucedió su hijo:

 Hipólito de Queralt y Bernaldo de Quirós (Sevilla, 22 de enero de 1841-Madrid, 12 de junio de 1877), VIII marqués de Valdecarzana, XIII conde de Villamor, X conde de Santa Coloma, VIII marqués de Besora, VIII marqués de Alconchel, XII marqués de Gramosa, XVI marqués de Lanzarote, X conde de la Cueva, IX marqués de Albaserrada, X conde de la Rivera, VII marqués de Vallehermoso, IX conde de Gerena, XVIII marqués de Cañete, XVIII conde de Tahalú, XI conde de Escalante, XI conde de las Amayuelas, caballero de la Orden de Santiago, maestrante de Sevilla, gentilhombre de cámara con ejercicio y servidumbre y senador por derecho propio y cinco veces grande de España.
 Casó, en Madrid, el 12 de octubre de 1866, con Elvira Fernández-Maquieira y Oyanguren, hija de Remigio Fernández Maquieira y Frexia María de la O de Oyanguren y Squella. Sucedió su hijo:

 Enrique de Queralt y Fernández-Maquieira (Madrid, 13 de julio de 1867-Madrid, 13 de enero de 1933), IX marqués de Valdecarzana, XIV conde de Villamor, XI conde de Santa Coloma, IX marqués de Alconchel, XIII marqués de Gramosa, XVII marqués de Lanzarote, XI conde de la Cueva XI conde de la Rivera, VIII marqués de Vallehermoso, X conde de Gerena, XIX marqués de Cañete, XIX conde de Tahalú, XII conde de Escalante, XII conde de las Amayuelas, caballero de la Orden de Santiago, maestrante de Sevilla, gran cruz de la Orden de Carlos III, senador por derecho propio y gentilhombre de cámara y servidumbre y cinco veces grande de España.
 Casó, en Zarauz, el 4 de noviembre de 1909, con  Brígida Gil-Delgado y Olazábal, dama de la reina,  grande de España ad personam, hija de Juan Gil Delgado y Tacón y de Brígida de Olazábal y González de Castejón. Sucedió su hija:

 Brígida de Queralt y Gil-Delgado (Madrid, 5 de mayo de 1917-Madrid, 22 de enero de 1990), X marquesa de Valdecarzana.
 Casó en primeras nupcias, en Sevilla, el 25 de febrero de 1937, con José María de Balmaseda y Echevarría (1909-1955) hijo de Gerardo-César de Balmaseda y Ortega y de Caya Echevarría Alcayaga.  Contrajo un segundo matrimonio, el 29 de diciembre de 1966, en Madrid, con José Martín y Montis (1904-1989). Sucedió su hijo del primer matrimonio:

 Fernando de Balmaseda y de Queralt (San Sebastián, 18 de diciembre de 1939-junio de 2023), XI marqués de Valdecarzana.
 Casó, en primeras nupcias el 5 de octubre de 1968, con Teresa Ansaldo de la Vega y en segundas, el 5 de agosto de 1985, con María Fátima Korndörffer de Echevarría. Su sobrino, José Suárez Balmaseda, hijo de su hermana María Guadalupe de Balmaseda y Queralt y de su esposo Jesús Suárez y Guillén, ha solicitado la sucesión en el título de marqués de Valdecarzana por el fallecimiento de su tío.

Notas

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Valdecarzana
Marquesados creados por Felipe IV
Títulos nobiliarios de Asturias
Valdecarzana

Marquesado de Valdecarzana


Cuonzo LaMar Martin (nacido el  en East St. Louis, Illinois) es un exjugador y actual entrenador de baloncesto estadounidense que disputó dos temporadas en la NBA, además de jugar en la liga de Puerto Rico, la CBA y la liga italiana. Con 1,98 metros de estatura, jugaba en la posición de escolta. Es el actual entrenador de la Universidad de Misuri.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante cuatro temporadas con los Boilermakers de la Universidad de Purdue, en las que promedió 13,1 puntos, 3,8 rebotes y 2,0 asistencias por partido. En su última temporada fue incluido en el mejor quinteto de la Big Ten Conference tras promediar 18,4 puntos por partido y llevar a su equipo al Torneo de la NCAA.

Profesional
Fue elegido en la quincuagésimo séptima posición del Draft de la NBA de 1995 por Atlanta Hawks, con los que llegó a firmar contrato por un año, pero fue rechazado antes del comienzo de la temporada.

Fichó entonces por los Grand Rapids Mackers de la CBA, ´jugando una temporada, y posteriormente por los Cariduros de Fajardo de la liga de Puerto Rico, donde únicamente disputó dos partidos, en los que promedió 13,0 puntos.

En  ficha por 10 días con los Vancouver Grizzlies, quienes finalmente lo renuevan para el resto de la temporada, pero solo llega a disputar 4 partidos en los que promedia 2,3 puntos. Al año siguiente se repite la operación, esta vez con los Milwaukee Bucks, jugando tres partidos.

En 1997 se marcha a jugar al Cirio Avellino de la Serie A2 italiana, donde disputa 9 encuentros, en los que promedia 17,8 puntos y 2,9 rebotes. Acabaría su trayectoria como jugador disputando una temporada más con los Grand Rapids Hoops de la CBA.

Entrenador
En el año 2000 entra a formar parte del cuadro técnico de su alma máter, la Universidad de Purdue, permaneciendo como asistente hasta 2008, cuando ficha como entrenador principal de la Universidad de Misuri State, donde en tres temporadas logra 61 victorias por 41 derrotas.

En 2011 ficha como entrenador principal por la Universidad de Tennessee, logrando en su primera temporada 18 victorias y 13 derrotas.

Desde 2014 hasta 2017, fue entrenador principal en la Universidad de California, Berkeley.

En 2017, fue nombrado el entrenador de la Universidad de Misuri.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Referencias

Enlaces externos

 Estadísticas en la NCAA
 Estadísticas como entrenador
 Ficha de Cuonzo Martin en ultimatenba.com

Nacidos en East St. Louis
Baloncestistas de Illinois
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Purdue Boilermakers
Baloncestistas de los Vancouver Grizzlies
Baloncestistas de los Milwaukee Bucks
Baloncestistas de los Cariduros de Fajardo
Baloncestistas del Felice Scandone Avellino
Entrenadores de baloncesto de Estados Unidos
Entrenadores de baloncesto de la NCAA

Cuonzo Martin


Ryota Moriwaki (født 6. april 1986) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|2011||1||0
|-
|2012||1||0
|-
|2013||1||0
|-
!Total||3||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Ryota Moriwaki


Opservatorij Hvar Geodetskoga fakulteta Sveučilišta u Zagrebu je zvjezdarnica za astrofizička istraživanja, smještena iznad grada Hvara (visina smještaja kupola između 173 i 245 metara nad morem). Otvoren je 1972. i u njem se obavljaju istraživanja u području fizike Sunca, fotometrije zvijezda, posebno promjenljivih zvijezda razreda Be, te se istražuju zvjezdani skupovi i galaktike. Za opažanje Sunca služi dvostruki teleskop; jednim se snima fotosfera (otvor leće 217 mm, žarišna duljina 2 450 mm), a drugim kromosfera (130 mm, odnosno 1 950 mm), koja se snima s uskopojasnim spektralnim filtrom. Za opažanje zvijezda koristi se reflektor Cassegrainova sustava, otvora 65 cm, te od 1997. zajednički austrijsko-hrvatski teleskop, sa zrcalom promjera 1 m, također tipa Cassegrainova reflektora.

Opservatorij je smješten na jugozapadnom dijelu otoka Hvara, iznad grada Hvara na strmom brežuljku nadmorske visine od 240 m u povijesnoj utvrdi Napoljun, koju je izgradila francuska vojska za vrijeme Napoleonskih ratova početkom 19. stoljeća.

Osnovan je 1972. godine zajedničkim naporima Vijeća za Znanost Socijalističke Republike Hrvatske i Astronomskog instituta Čehoslovačke Akademije Znanosti, Ondrejov, a kao jedan od zavoda Geodetskog Fakulteta Sveučilišta u Zagrebu.

Izvori

Hvar
Građevine na Hvaru

Opservatorij Hvar


Furusetbanen er en af de fire østlige baner på T-banen i Oslo, der ligger mellem Hellerud og Ellingsrudåsen. Banen betjener den sydlige del af Groruddalen. En stor del af banen ligger i tunnel med Haugerud Station som den eneste i fri luft. Trosterud Station ligger under Trosterud senter.

Banen betjenes af T-banens linje 2, der går mellem Østerås på den vestlige Røabanen og Ellingsrudåsen.

Udbygning
 18. november 1970: Hellerud-Haugerud
 15. december 1974: Haugerud-Trosterud
 19. februar 1978: Trosterud-Furuset
 8. november 1981: Furuset-Ellingsrudåsen

Fremtid
Der har længe været planer om undersøgelse af en forlængelse til Lørenskog med stationer ved Skårer, Lørenskog Sentrum (Solheim) og ny endestation ved Akershus universitetssykehus (Ahus), med en samlet rejsetid til Jernbanetorget på ca. 27 minutter. Projektet er en del av Oslopakke 3.

Ifølge en rapport fra fylkesrådmannen fra 2010 vil en forlængelse fra Ellingsrudåsen til Ahus koste 2,5 mia. NOK, mens en forlængelse helt til Lillestrøm vil koste yderligere 1,8 mia. NOK. Det skønnedes dog, at passagergrundlaget var for lille til så stor en investering "på kort eller mellemlang sigt".

Noter

Eksterne henvisninger

T-banen i Oslo
Etableret i 1970

Furusetbanen


17. svjetsko prvenstvo u atletici održano je od 27. rujna do 6. listopada 2019. u Dohi na međunarodnom stadionu Khalifa. Dohu kao domaćin potvrdio je IAAF u Monaku 18. studenog 2014. Krovna organizacija IAAF od ovog je prvenstva nosila novo međunarodno ime World Athletics.

Rezultati
Na prvenstvu su ostvareni sljedeći rezultati:

Trkačke discipline

100 m

200 m

400 m

800 m

1 500 m

5 000 m

10 000 m

Maraton

Brzo hodanje 20 km

Brzo hodanje 50 km

110 m / 100 m s preponama

400 m s preponama

3 000 m s preponama

Štafeta 4x100 m

Štafeta 4x400 m

Skakačke discipline

Skok u vis

Skok u dalj

Skok s motkom

Troskok

Bacačke discipline

Bacanje koplja

Bacanje diska

Bacanje kugle

Bacanje kladiva

Višeboj

Desetoboj / Sedmoboj

Mješovito

Štafeta 4x400 m

* Atletičar/ka se natjecao/la u preliminarnoj fazi i također je primio/la medalju.

Tablica medalja

Značenje kratica
 WR: svjetski rekord
 KR: rekord svjetskih prvenstava
 PB: osobni rekord
 SB: rekord sezone
 WL: najbolji rezultat sezone
 NR: nacionalni rekord
 ER: europski rekord
 AF: afrički rekord
 AS: azijski rekord
 AR: američki rekord
 OC: oceanijski rekord

Izvori

Vanjske poveznice
Doha 2019. - Službena stranica
Doha 2019. - rezultati

2019
Atletika
Šport u Dohi

Svjetsko prvenstvo u atletici 2019.


Die Steve Irwin ist ein ehemaliges Fischereischutzschiff, das von der Sea Shepherd Conservation Society und zuletzt von Sea Shepherd Global für deren Aktionen genutzt wurde und häufig in der Dokumentation Whale Wars zu sehen war.

Einzelheiten

Das Schiff wurde 1974/75 von der Werft Hall, Russell & Company in Aberdeen als Fischereischutzschiff Westra der Scottish Fisheries Protection Agency (schottische Fischereibehörde) gebaut. 2003 wurde die Westra außer Dienst gestellt und zunächst aufgelegt. 2005 erwarb die Organisation Sea Shepherd das Schiff und ließ es für ihre Zwecke umbauen. Ein Hubschrauberdeck und Schiffskrane zum Wassern von zwei RIBs wurden installiert und Messe und Kojen den Bedürfnissen der Organisation angepasst. Sea Shepherd benannte das Schiff zunächst in Robert Hunter um. Robert Hunter war ein Kanadier, der zusammen mit dem Gründer der Sea Shepherd, Paul Watson, in den Frühzeiten von Greenpeace aktiv war. Das Schiff wurde im Dezember 2007 zu Ehren des im Jahr 2006 verstorbenen Dokumentarfilmers Steve "The Crocodile Hunter" Irwin von Robert Hunter in Steve Irwin umbenannt.

Im Januar 2007 wurde das Schiff nach einer Beschwerde Japans aus dem britischen Schiffsregister gelöscht. Es wurde daraufhin am 8. Oktober 2007 in den Niederlanden registriert. Zuletzt war das Schiff, das vornehmlich mit Freiwilligen besetzt ist, im März 2012 an Aktionen gegen japanische Walfänger im südlichen Pazifik beteiligt.

Das Schiff wird von zwei Motoren angetrieben. Es handelt sich um Zwölfzylinder-Maschinen mit einer Leistung von 1.600 kW (2.100 PS).
Es verfügt über eine Treibstoffkapazität von 200 Tonnen.

Im Dezember 2018 hat der Vorstand von Sea Shepherd Global entschieden, sich von der Steve Irwin zu trennen, um sie unter internationalen Arbeits- und Umweltbestimmungen zu zerlegen. Im Januar 2019 hörte der ehemalige Sea Shepherd Volunteer Kerrie Goodall von dem bevorstehenden Ende der Steve Irwin. Daraufhin gründete er die NGO ship4good und wandelte mit ihrer Hilfe die Steve Irwin in einen Mix aus Museum und Veranstaltungsort um, welcher sich nun in Williamstown, einem Stadtteil von Melbourne, Victoria befindet. 2020 erhielt die Steve Irwin den Status eines historischen Schiffes vom Australian Maritime Museum verliehen.

Kampagnen
Während ihrer aktiven Zeit nahm die Steve Irwin an folgenden Kampagnen teil:

 2006–2007 Operation Leviathan (Antarktis)
 2007–2008 Operation Migaloo (Antarktis)
 2008–2009 Operation Musashi (Antarktis)
 2009–2010 Operation Waltzing Matilda (Antarktis)
 2011 Operation Blue Rage (Malta/Libyen)
 2011 Operation Ferocious Isles (Färöer-Inseln)
 2011–2012 Operation Divine Wind (Antarktis)
 2012–2013 Operation Zero Tolerance (Australien)
 2015–2016 Operation "Icefish" (Südpolarmeer)
 2016 Operation Driftnet (Indischer Ozean)
 2016–2017 Operation "Nemesis" (Südpolarmeer)
 2018 Operation Jeedara (Australien)

Einzelnachweise

Weblinks

Schiff (Niederlande)
Fischereischiff (Vereinigtes Königreich)
Motorschiff
Fischereischutzschiff
Sea Shepherd
Hall, Russell & Company

Steve Irwin (Schiff)


El Vizcondado de Baiguer, o también Vizcondado de Baigorri, es un título nobiliario español creado en 1033 por el rey de Navarra Sancho el Mayor a favor de García Lupo, Señor de los Valles de Baigorri (Baiguer, en castellano), Osés, Ciza y territorios de Mija y Ostabares en Navarra.

Su denominación hace referencia a los Valles de Baigorri (Baiguer en castellano), localidad de la antigua Baja Navarra, actualmente perteneciente al departamento francés de Pirineos Atlánticos en la región de Aquitania

Nota

Este Título ha sido llevado sucesivamente por titulares de apellido Lupo, Ïñiguez, Echauz, Velaz de Medrano, Elío, Carrillo de Albornoz, Aragón y actualmente por Mora.

Vizcondes de Baiguer

Jaime de Mora y Aragón

Historia de los Vizcondes de Baiguer

García Lupo, I vizconde de Baiguer.

Rehabilitado en 1918 por:

Blanca Carrillo de Albornoz y Elío (1869-1935), XVII vizcondesa de Baiguer, VI marquesa de Casa Torres.
Casó con Cesáreo de Aragón y Barroeta-Aldamar. Le sucedió, en 1945, su hijo:

Fernando de Aragón y Carrillo de Albornoz (.-1984), XVIII vizconde de Baiguer. Le sucedió, de su hermana Blanca de Aragón y Carrillo de Albornoz que casó con Gonzalo de Mora y Fernández del Olmo, IV marqués de Casa Riera, III conde de Mora (pontificio) que tuvieron por hijo a Gonzalo de Mora y Aragón, V marqués de Casa Riera, III conde de Mora (pontificio), casado con Mercedes Narváez y Coello de Portugal, el hijo de estos últimos, por tanto su sobrino nieto:

Luis de Mora y Narváez, XIX vizconde de Baiguer.
Casó con Cristina Fernández de Córdoba y Ruiz de Ocejo.

Referencias

Baiguer

Vizcondado de Baiguer


Die zweite LIHG-Meisterschaft fand vom 21. bis 24. Februar 1913 in St. Moritz, Schweiz statt. Das Turnier der Ligue Internationale de Hockey sur Glace (LIHG), heute Internationale Eishockey-Föderation (IIHF), wurde in zeitgenössischen Zeitungen als Weltmeisterschaft bezeichnet und stand in Konkurrenz zur Eishockey-Europameisterschaft.

Deutschland, vertreten durch den Berliner Schlittschuhclub, gewann das Turnier wie im Vorjahr mit einer Bilanz von drei Siegen aus vier Spielen.

Teilnehmer
Die meisten Länder – außer der Schweiz – wurden durch Clubmannschaften vertreten:

Turnier

Spiele

Abschlusstabelle

Mannschaftskader

Weblinks

 Illustriertes (Österreichisches) Sportblatt 8. März 1913, Seite 9–10
 Allgemeine Sport-Zeitung vom 2. März 1913, Seite 231
 Der Morgen Wiener Montagsblatt vom 24. Februar 1913, Seite 11

Eishockeyveranstaltung 1913
Eishockeyturnier in der Schweiz
Sportveranstaltung in St. Moritz

LIHG-Meisterschaft 1913


Anu Kaal (Tallinn, 4. studenoga 1940.) je estonska pjevačica koloraturnog soprana. Rodno ime joj je Anu Kindlam. Godine 2001. odlikovana je Ordenom Bijele zvijezde .

Životopis
Studirala je na Tallinna Muusikakool i Estonskoj akademiji za glazbu i kazalište. Studirala je u La Scali, kod Renate Carosio.

Od 1967. do 1996. bila je operna solistica. Pjevala je s Georgom Otsom. Od 1984. predaje na Estonskoj akademiji za glazbu i kazalište.

Osobni život
Kaal je bila partnerica baletana i glumca Väina Arena od 1986. do njegove smrti 2023.

Izvori

Estonski umjetnici

Anu Kaal


Zubna protetika je grana stomatologije koja se bavi restauracijom zubnog tkiva, nadomjestkom izgubljenih zuba te obnavljanjem strukture i funkcije žvačnog aparata.

Povijest
Zubnu protetiku izumio je francuski kirurg Pierre Fauchard krajem 17. stoljeća. Fauchard je otkrio mnoge metode za nadoknadu izgubljenih zuba. Izrađivao je proteze od slonovače. Fauchard je također izumio aparatić za ispravljanje položaja zuba, napravio ih je od zlatne žice i svilenih niti.
Francuski farmaceut Alexis Duchâteau, zajedno s francuskim stomatologom Nicolasom Duboisom de Chementom, napravili su prve porculanske zube 1774.

Vrste protetike
Zubna protetika se dijeli u tri vrste:
 Fiksna protetika. Fiksne proteze uključuju krunice, implantate, mostove i furnire. Fiksne proteze se najčešće pričvršćuju na postojeće zube. Opće pravilo je da svaki zub može apsorbirati pritisak žvakanja drugog zuba. Za zamjenu dva zuba su potrebna dva uporna zuba. Pojedinačne zubne krunice nisu proteze, već služe za očuvanje zuba, ali u medicinskom sustavu obično su uključene u proteze iz financijskih razloga.
 Protetika koja se može skinuti. Koristi se za protetiku bezubih čeljusti.
 Kombinirana prote

Popravak tkiva
Istraživači s Japanskog instituta za fizička i kemijska istraživanja su 2015. godine, zajedno s kolegama s Tokijskog sveučilišta za medicinu i stomatologiju, uspjeli uzgojiti nekoliko novih zuba iz tkiva miša, a zatim usaditi nastale zube u čeljust miša.

Izvori

Stomatologija

Zubna protetika


Daisuke Takahashi (født 18. september 1983) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Oita Trinita og Cerezo Osaka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Daisuke Takahashi


Mack Hansen, né le  à Canberra, est un joueur australien international irlandais de rugby à XV évoluant au poste d'ailier au Connacht Rugby depuis 2021, après avoir été formé en Australie.

Biographie

Jeunesse et formation
Mack Hansen pratique le football puis le rugby dans sa jeunesse tout en suivant une formation pour devenir électricien, formation à laquelle il renonce pour se consacrer à son sport. Ayant commencé au rugby à XIII, il rejoint ensuite le rugby à XV et participe avec l'équipe d'Australie des moins de 20 ans au Championnat du monde junior 2018 qu'il termine cinquième.

Carrière professionnelle
Mack Hansen commence à jouer pour les Brumbies en  avant de rejoindre la province irlandaise du Connacht Rugby en 2021 pour deux saisons. Hansen a des attaches irlandaises par sa mère originaire de Cork.

Hansen participe à un stage avec l'équipe d'Irlande en  et est sélectionné par Andy Farrell en  pour le Tournoi des Six Nations 2022, profitant des absences de Jacob Stockdale et James Lowe. Il est titulaire dans l'équipe irlandaise qui commence son tournoi contre le pays de Galles. Initiant notamment le premier essai de la victoire irlandaise 29-7, Hansen est désigné homme du match. Lors du match suivant face à la France, il profite d'une mésentente entre Damian Penaud et Melvyn Jaminet pour récupérer le ballon sur un renvoi irlandais et inscrire son premier essai en sélection, ce qui n'empêche pas la défaite irlandaise 24 à 30.

Début janvier 2023, il est convoqué par Andy Farrell pour disputer le Tournoi des Six Nations 2023. Il joue les cinq matchs du tournoi en tant que titulaire, inscrivant trois essais et l'Irlande remporte la compétition en réalisant le Grand Chelem.

Fin , il est présélectionné dans un groupe de 42 joueurs pour préparer la Coupe du monde 2023 avec son pays.

Palmarès

En club
 Finaliste du National Rugby Championship en 2017 avec les Canberra Vikings.
 Vainqueur du Super Rugby AU en 2020 avec les Brumbies.
 Finaliste du Super Rugby AU en 2021 avec les Brumbies.

En équipe nationale
 Vainqueur du Tournoi des Six Nations en 2023 (Grand Chelem)

Tournoi

Légende : v = victoire ; n = match nul ; d = défaite ; la ligne est en gras quand il y a Grand Chelem.

Coupe du monde

Statistiques

En club

En équipe nationale

Notes et références

Liens externes

Joueur international irlandais de rugby à XV
Joueur australien de rugby à XV
Joueur des Canberra Vikings
Joueur des Brumbies
Joueur du Connacht Rugby
Ailier (rugby à XV)
Naissance en mars 1998
Naissance à Canberra

Mack Hansen


7197 Pieroangela este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7197 Pieroangela este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Cima Ekar de Andrea Boattini și Maura Tombelli. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,62 ua, o excentricitate de 0,23 și o înclinație de 7,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1994
Centura de asteroizi

7197 Pieroangela


Onthophagus trigibber é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Reitter em 1892.

Referências

Ligações externas

trigibber
Coleópteros descritos em 1892

Onthophagus trigibber