Wilhelm Führer (* 26. April 1904 in Rüstringen; † 12. Juli 1974) war ein deutscher Astronom und nationalsozialistischer Wissenschaftsfunktionär. Er war in der Wissenschaftspolitik des nationalsozialistischen Deutschen Reiches eine der maßgeblichen Personen im Bereich der Astronomie und Physik. Führer griff in zahlreiche Personalentscheidungen ein und war mehrfach an der Entfernung politisch missliebiger Wissenschaftler aus ihren Stellungen beteiligt.

Leben
Der Sohn eines Marinelotsen arbeitete von 1923 bis 1926 als Volksschullehrer in Oldenburg. 1928 machte er den Abschluss am Realgymnasium in Rüstringen und studierte danach Astronomie an der Universität Kiel.

Von 1930 bis 1933 arbeitete er als Hilfsassistent in der Schriftleitung der Astronomischen Nachrichten in Kiel und promovierte 1933 mit einer Arbeit über Farbäquivalente von 51 polnahen Sternen an der Universität Kiel. Am 16. Juli des gleichen Jahres wurde er als Hilfsassistent an der Universitäts-Sternwarte München angestellt, die damals von Alexander Wilkens geleitet wurde.

Als 19-Jähriger war er Mitglied des rechtsradikalen Wikingbundes. Zum 1. Oktober 1930 trat er in die NSDAP (Mitgliedsnummer 341.707), 1933 in die SS ein (SS-Nummer 208.688).

Am 1. März 1934 wurde er planmäßiger Assistent und arbeitete an der Sternwarte bis 1936, war aber zwischendurch längere Zeit für Arbeiten im Kultusministerium abgestellt. An der Sternwarte war er befreundet mit dem dort ebenfalls als Assistenten arbeitenden Bruno Thüring, der maßgeblich an der Absetzung von Wilkens beteiligt war. 1940 wurde Thüring mit Unterstützung durch Führer Direktor der Universitätssternwarte Wien als Nachfolger des ebenfalls aus politischen Gründen entfernten Kasimir Graff. Die beiden scheinen eng befreundet gewesen zu sein, da in der erhaltenen Korrespondenz eine extrem deftige Sprache verwendet wird (Führer an Thüring: "Mein lieber Bruno, hundsseitener Bazi, Du gselchter! […] Ich hab mich aber  gefreut, dass Du mir ein Schreiben schriebst, worauf ich seit Monaten gewartet habe. Du Bauernsau, Du mistige.").

Ab 1934 machte Führer eine steile Karriere als nationalsozialistischer Wissenschaftsfunktionär: von April 1934 bis November 1936 als Leiter der Dozentenschaft der Universität München, seit Juli 1935 als Dozentenbundführer, von 1935 bis März 1939 als Gaudozentenbundführer im Gau München-Oberbayern (bis 18. August kommissarisch). Am 1. Oktober 1936 übernahm er eine Stelle im Referat für Hochschulangelegenheiten des Bayerischen Kultusministeriums und wurde bereits am 29. November 1938 Regierungsrat I. Klasse. In der SS hatte er es 1936 zum SS-Untersturmführer gebracht und sogar als Astronom kam er noch voran, da er mit einer Ausnahmegenehmigung ab dem Sommersemester 1937 einen Lehrauftrag der Universität München im Bereich Astrophysik erhielt.
Ab 1. Februar 1939 arbeitete er dann schon im Berliner Reichswissenschaftsministerium als Referent für die Naturwissenschaften, ab Oktober bereits als Oberregierungsrat und ab August 1943 als Ministerialrat.

Parallel dazu verlief sein Aufstieg in der SS: 1941 SS-Obersturmführer (Amt Ahnenerbe), 1942 Untersturmführer der Waffen-SS, 1943 Hauptsturmführer und Obersturmführer der Waffen-SS. Bei Kriegsende war er Ordonnanzoffizier im Persönlichen Stab Reichsführer SS (Feldkommando-Stab).

Nach Kriegsende wurde Führer interniert (15. Mai 1945 bis 22. Juni 1948) und 1948 zu vier Jahren Arbeitslager verurteilt. Aber schon im Juni 1949 wurde er von der Spruchkammer Nord-Württemberg im Rahmen der Entnazifizierung als "Minderbelasteter" und im Juni 1950 dann als "Mitläufer" eingestuft. In den Jahren nach seiner Entlassung aus der Internierung war Führer als Holzmakler tätig. Die Firma besteht heute noch.

Über seine Tätigkeit als Adjutant Heinrich Himmlers hatte er im Rahmen der Nürnberger Prozesse auszusagen. Bei dieser Gelegenheit gab er zu Protokoll, dass er während seiner Arbeit für Himmler mit der Betreuung von Gästen und der Ablage von Akten beschäftigt gewesen sei. Von Kriegsverbrechen habe er nichts bemerkt, da die Geheimhaltung sehr streng gewesen sei und außerdem: "Heinrich Himmler hatte eine sehr starke Neigung, alles selbst zu erledigen." Die Zugehörigkeit zum persönlichen Stab Himmlers sei außerdem eine Art Ehrenamt gewesen, das keine besondere Inanspruchnahme implizierte:

Beispiel: Ich gehörte von Ende 1938 bis zu meiner Einberufung in die Waffen-SS im August 1942 organisatorisch dem Persönlichen Stab [Himmlers] an. In dieser Zeit bin ich nur einmal zu einer SS-Veranstaltung gebeten worden. Es betraf eine Einladung zur Sonnwendfeier im Charlottenburger Schlosspark, der ich mit meiner Frau Folge leistete.

Schriften
 Farbäquivalente von 51 polnahen Sternen. Normalsequenz zur Bestimmung effektiver Wellenlängen  (Dissertation, Kiel 1933)
 Studien- und Prüfungsbestimmungen für Geologen (Berlin 1842)
 Studien- und Prüfungsbestimmungen für Geophysiker, Meteorologen und Ozeanographen (Berlin 1943)

Literatur
 Michael Grüttner: Biographisches Lexikon zur nationalsozialistischen Wissenschaftspolitik (= Studien zur Wissenschafts- und Universitätsgeschichte. Band 6). Synchron, Heidelberg 2004, ISBN 3-935025-68-8, S. 55.
 Franz Kerschbaum, Thomas Posch, Karin Lackner: Die Wiener Universitätssternwarte und Bruno Thüring. In: Beiträge zur Astronomiegeschichte Bd. 8 (2006), S. 185–202, online (PDF; 170 kB)
 Freddy Litten: Astronomie in Bayern 1914–1945. Steiner, Stuttgart 1992, S. 237.

Weblinks
 Veröffentlichungen von W. Führer im Astrophysics Data System

Einzelnachweise

Astronom (20. Jahrhundert)
Angehöriger der Waffen-SS
SS-Mitglied
NSDAP-Mitglied
NSDDB-Funktionär
Hochschullehrer (Ludwig-Maximilians-Universität München)
Nationalsozialismus (München)
Person (Forschungsgemeinschaft Deutsches Ahnenerbe)
Mitglied im Bund Wiking
Zeuge in den Nürnberger Prozessen
Deutscher
Geboren 1904
Gestorben 1974
Mann

Wilhelm Führer


Derviza, Güz Bayramı veya Bereket Bayramı, Kırım Tatarları'nın 23 Eylül (Ekinoks) civarı bağbozumu zamanında kutlanan millî bayramıdır. Kırım'da ortaya çıkan bu bayram, diasporadaki Tepreş'ten farklı olarak Kırım'daki tüm halkı toplamayı amaçlayan millî bir bayram halini almıştır.

Derviza tarihi

Birinci Kırım Dervizası 1923 senesinde Sudak Bölgesi'nin Kutlak Köyü'nde yapıldı. Bu Derviza'ya Kırım'ın her köşesinden katılanlar oldu. Derviza'nın açılışını Kırım Özerk Sovyet Sosyalist Cumhuriyeti Başbakanı Veli İbrahim yaptı. Kırım'ın en meşhur oyuncusu Hayri Emirzade de kendi oyunu ile Derviza'yı güzelleştirmişti.

İkinci Kırım Dervizası 1924 yılında yine Veli İbrahim'in heyecanlı konuşması ile başlayan, Kırım'ın en büyük köyü sayılan Üsküt'te yapıldı.

Derviza, Kırım Tatarları sürgüne uğradıktan sonra da kutlandı. 1968 yılında Taşkent'in yakınındaki Çirçik şehrinde büyük bir Derviza yapıldı. Aynı şehirde ikinci bir Derviza yapılmak istense de polisler ve Kızılordu askerlieri Kırım Tatarları'nın bir araya gelmesini engellemek için itfaiye araçları ile halkı dağıttı, karşı çıkanları dövdü ve hapse kapadı.

Kırım Tatarları vatanları Kırım'a kitlevi dönüşlerinin ardından 1990 yılında Büyük Özenbaş "I. Gözaydın Vatan Dervizası" geçirildi, buraya Kırım'ın her yerinden, vatanlarına dönmüş Kırım Tatarları'nın hemen hemen tamamı katıldı.

Bugün Derviza Kırım'da kutlanmakta olup Kırım diasporasında görülmemektedir.

Derviza etkinlikleri

Derviza çerçevesinde milli kuşak güreşi, at yarışı (at çapısı), salıncak, şarkılar (yırlar), oyunlar, çeşitli kitlevi eğlenceler, yarışmalar, ödüllendirmeler, yiyecek - içecek, maniler (çınlar) söylemek, ağır hava ve kaytarma oynamak gibi etkinlikler yapılır.

Günümüzde Derviza kuşak güreşinin yanı sıra konserler, tiyatro gösterileri, şiir dinletileri, resim ve el sanatları sergileri, Kırım Tatar yemekleri ikramı ile zenginleştirilerek bir festival şeklini almıştır.

Dervizalar

 1923 - Sudak Bölgesi Kutlak Köyü
 1924 - Aluşta Bölgesi Üsküt Köyü
 1968 - Özbekistan'ın Çirçik Şehri
 1990 - Bahçesaray Bölgesi Büyük Özenbaş Köyü (I. Gözaydın Vatan Dervizası)
 2004 - Gözleve (16 - 17 Ağustos 2004, "Derviza - Gezlev Kapısı" adlı I. Uluslararası Kırım Tatar ve Türk Kültürü Festivali)
 2005, Bahçesaray

Kaynakça
 Kırım Haber e-posta listesi arşivi

Kırım'da kültür

Derviza


Die SpVgg Hankofen-Hailing (vollständiger Name: Spielvereinigung Hankofen-Hailing 1968 e.V.) ist ein Fußballverein aus den niederbayerischen Dörfern Hankofen und Hailing der Gemeinde Leiblfing.

Geschichte
Die Spielvereinigung wurde 1968 gegründet. In den ersten 26 Jahren ihres Bestehens spielte sie in den Ligen des Fußballkreises Straubing. Nach der Vizemeisterschaft in der A-Klasse Straubing und dem erstmaligen Aufstieg in die Bezirksliga in der Saison 1995/96 setzte eine positive sportliche Entwicklung ein, die den Verein binnen fünf Jahren bis in die Landesliga brachte. Dort hielt man sich zunächst fünf Jahre. Danach pendelte der Verein einige Jahre zwischen der Bezirksoberliga Niederbayern und der Landesliga Mitte. Nach dem Wiederaufstieg 2010 erreichte die SpVgg mit Platz 4 die bislang beste Platzierung ihrer Vereinsgeschichte. In der Saison 2011/12 stieg sie dank des erweiterten Aufstiegsrechts im Rahmen der Spielklassenreform des Bayerischen Fußball-Verbands in die Bayernliga auf. Die beste Platzierung in den kommenden Jahren war ein sechster Rang in der Saison 2014/15. In der Saison 2021/22 stiegen die Niederbayern unter dem Trainer-Duo Tobias Beck/Heribert Ketterl schließlich erstmals in die Regionalliga Bayern auf. Der Klassenerhalt gelang dort nicht.

Ligazugehörigkeit

Erfolge
 Aufstieg in die Bezirksliga: 1996
 Aufstieg in die Bezirksoberliga: 1998
 Aufstieg in die Landesliga: 2001, 2007, 2010
 Aufstieg in die Bayernliga: 2012
 Aufstieg in die Regionalliga Bayern: 2022

Stadion
Das Maierhofer-Bau-Stadion im Leibfinger Ortsteil Hankofen wurde 2003 mit der Fertigstellung der Tribüne eröffnet. Zum Aufstieg in die Regionalliga 2022 musste es den Anforderungen angepasst werden und erhielt neben einem eigenen Gästebereich neben der Tribüne auch eine mobile Stehtribüne hinter dem Tor. Die Kapazität erhöhte sich dabei von 2000 auf 2500 Zuschauer. Mit 2500 Zuschauern erstmals komplett ausverkauft war das Stadion im Regionalliga-Spiel gegen den FC Bayern München II in der  Saison 2022/23.

Weblinks
 Website des Vereins

Einzelnachweise

Hankofen-Hailing
Hankofen-Hailing
Hankofen
Leiblfing
SpVgg Hankofen-Hailing

SpVgg Hankofen-Hailing


Sarcina imaginară sau pseudocieza (pseudocyesis, din greaca pseudos = fals + kuēsis = concepție, sarcină), numită și pseudosarcină, pseudogestație, sarcină falsă, sarcină fantomă, sarcină nervoasă, sarcina isterică, este o afecțiune psihonevrotică rară în care apare la femei o stare pseudogravidică cu amenoree, greață, tensiune mamară, creșterea volumului abdominal, și chiar percepția mișcărilor fetale, cu excepția modificării uterului și a vaginului. Această afecțiune poate apărea la femeile de toate vârstele, dar mai ales din adolescență până la vârsta adultă (15-40 ani); au fost  descrise și câteva cazuri de sarcina imaginară la bărbați. Principala trăsătură a acestei afecțiuni este convingerea femeii că este însărcinată: la baza tabloului patologic stau numai motivații psihologice. Această iluzie, esențialmente cauzată de un instinct matern inconștient de a avea un copil, realizează o serie de manifestări fizice sugestive pentru o sarcină la o femeie care în realitate nu este însărcinată. Sarcină imaginară se întâlnește adesea la femeile sterile care își doresc un copil, dar, uneori și, la isterice sau, mai rar, la delirante cronice cu probleme ipocondrice prevalente. Simptomele sarcinii imaginare sunt amenoree (sau ciclu menstrual neregulat), creștere în greutate, creștere în volum a abdomenului (cauzată de acumulare de țesut adipos sau lichide, sau  de balonare), tumefierea sânilor însoțită uneori de o secreție de lapte sau colostru; percepția mișcărilor active fetale (datorită peristaltismului intestinal, contracției mușchilor abdominali); uneori se constată și o creștere în volum a uterului, cauzată de o congestie sangvină, care însă nu depășește volumul unui uter gravid la sfârșitul primei luni. La așa-zisele gravide, convinse că au ajuns la travaliu, s-a observat chiar și prezența unor crize dureroase intermitente. Examenul ginecologic infirmă sarcina, pentru a avea certitudinea diagnosticului se recurge uneori la examinarea bimanuală a uterului sub anestezie generală. Patogeneza sarcinii imaginare se datorează unor perturbări psihice cu modificări endocrine hipotalamo-hipofizo-ovariene caracterizate de o stare luteală cu creșterea nivelului hormonului luteotrop și modificări endometriale ulterioare cauzate de persistența corpului galben și / sau de chisturi luteale. Tratamentul sarcinii imaginare este de natură psihică. Pseudosarcina se  întâlnește spontan și la animale, inclusiv la cățele, pisici, scroafe, datorită creșterii nivelului hormonului luteotrop și persistenței corpului galben.

Note

Obstetrică
Psihopatologie

Sarcină imaginară


Standart ML (SML), çok amaçlı işlevsel programlama dilidir.
Çoğunlukla derleyici/yorumlayıcı yazımı ve teorem ispatlama konularında tercih edilir. ML ailesinin diğer fertleri gibi tür çıkarımı yeteneği ile ünlüdür. Ayrıca çok gelişmiş bir modül sistemine sahiptir.

Örnekler

Merhaba Dünya

 print "Merhaba Dünya\n"

Tür çıkarımı ve doku tanımı

 fun fak 0 = 1
   | fak n = n * fak (n - 1)

Yukarıdaki örnekte derleyici 0 ve 1'in tam sayı olmasından yola çıkarak, fak işlevinin tam sayılardan tam sayılara tanımlı olduğunu algılar. Doku tanımı, fak işlevinin parametresi 0 ise farklı bir kod, değilse farklı bir kod çalıştırmasıdır.

Birinci sınıf işlevler

 fun esle ([], _) = []
   | esle (bas::kuyruk, islev) = (islev bas)::(esle (kuyruk, islev))

Doku tanımının daha gelişmiş örneği olan bu kodda tanımlanan esle işlevi, parametre olarak bir liste ve bir işlev alıp, listenin her elemanı için islevi çağırır ve sonuçları gene bir liste olarak döndürür.

Özyinelemeli veri türleri

 datatype dogal = SIFIR | SONRAKI of dogal
 fun topla (m, SIFIR) = m
   | topla (m, SONRAKI(n)) = SONRAKI (topla(m,n))

Bu örnekte dilin kendi tam sayı veri türünden ve toplama (+) işlecinden bağımsız olarak doğal sayılar veri türü (dogal) ve iki dogal'ı toplayan topla işlevi tanımlanmıştır. Matematiksel sistemleri tanımlama konusundaki rahatlığı teorem ispatlamada kullanılmasının temel sebeplerindendir.

Özyinelemeli yorumlar
 (* burası yorum
   (* burası (da)  iç yorum *)
   burası hala yorum *)

Yaygın olarak kullanılan SML derleyicileri

 MLton
 SML/NJ

İlgili bağlantılar

 Ocaml

Yordamsal programlama dilleri
Fonksiyonel programlama dilleri

Standart ML


Roger II [ʀɔže'], normanski vojvoda, grof i prvi kralj Sicilije (Mileto, 22. prosinca 1095. – Palermo, 26. veljače 1154.). Grof Sicilije od 1101. godine, a 1128. od pape dobio u feud Apuliju. Okrunivši se u Palermu 1130., osnovao Kraljevstvo Sicilije.

Životopis

Mlađi sin Rogera I. Naslijedio je 1105. brata Šimuna Hautevilleskoga kao grof Sicilije i vojvoda Kalabrije, a do 1112. vladao je pod regentstvom majke Adelaide. Nastavio je očevu politiku etničke i vjerske snošljivosti, učvršćenja unutarnjih prilika, gospodarskog uzdizanja te potpomaganja razvoja znanosti i umjetnosti na Siciliji. Nakon smrti apulijskoga vojvode Vilima II., unuka Roberta Guiscarda (1127.), zavladao je Apulijom unatoč otporu pape, Bizanta i Svetoga Rimskog Carstva. Na koncu mu je papa Honorije II. dao Apuliju u feud (1128.). Iskoristio raskol između pape Inocenta II. i protupape Anakleta II. Poduprijevši protupapu Anakleta II., dobio je od njega naslov kralja Sicilije (1130.). Ratovao je protiv pape Inocenta II. i cara Lotara III. Saksonca. Nakon poraza papa mu je priznao kraljevski naslov (1139.). Dvaput je napao Bizant (1147., 1149.), a zaposjeo je i obalu Tunisa i Tripolitanije (1147. – 1154.). Podupirao je znanosti i umjetnosti. Glasoviti arapski geograf El Idrizi posvetio mu je svoje glavno djelo Razonoda onima koji čeznu obići svijet. Od svojega je kraljevstva stvorio vodeću pomorsku silu na Sredozemlju. Za svoje vladavine uspijevao nadzirati područje srednjega Sredozemlja. Naslijedio ga je sin Vilim I.

Izvori

Hauteville
Vladari
Križari

Roger II.


O Partido Nacional do Suriname (em neerlandês: Nationale Partij Suriname, NPS) é um partido político social-democrata do Suriname, fundado em 1946 e desde junho de 2012 liderado por Gregory Rusland.

Nas eleições legislativas de 2005, o partido fez parte da Nova Frente para a Democracia e o Desenvolvimento, que conquistou 41,2% dos votos populares e 23 dos 51 assentos na Assembleia Nacional.

Em 1993, Ronald Venetiaan tornou-se líder do partido. Desde então, o NPS testemunhou um declínio nas eleições que se seguiram. Em junho de 2012, Venetiaan deixou a liderança do partido. As eleições do partido foram realizadas para seu sucessor com Gregory Rusland vencendo sete dos onze distritos e Ivan Fernald vencendo quatro. Sob a liderança de Rusland, o partido adotou alguns elementos da Terceira Via em sua ideologia e se aproximou um pouco do centro político.

Nas eleições de 2020, o NPS ganhou 3 dos 51 assentos.

Ligações externas
 Página oficial

Partidos políticos do Suriname

Partido Nacional do Suriname


Lütow er en by og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Am Peenestrom under Landkreis Vorpommern-Greifswald. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern. Kommunen var indtil 1. januar 2005 en del af Amt Wolgast-Land.

Geografi
Lütow er beliggende på den nordvestlige del af øen Usedom på halvøen Gnitz, der fra Usedom stikker ud i Achterwasser. Kommunen ligger ca. ni kilometer øst for Wolgast og tre kilometer syd for Zinnowitz. Nord for kommunen går Bundesstraße B 111. Lütow er beliggende i Naturpark Insel Usedom.

Til kommunen hører den 99,14 ha store ø Görmitz i Achterwasser, der er forbundet med Gnitz med en dæmning. Øen er et Naturschutzgebiet.

Eksterne kilder og henvisninger

 Byens side  på amtets websted
 Statistik
 Naturpark Insel Usedom

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Am Peenestrom
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Lütow


Andries Noppert (Heerenveen, 7. travnja 1994) nizozemski je nogometni vratar koji trenutačno igra za SC Heerenveen i nizozemsku reprezentaciju.

Klupska karijera
Počeo je igrati u omladinskoj školi SC Jourea. Godine 2005. prešao je u SC Heerenveen gdje je 2013. godine započeo svoju profesionalnu karijeru. Tijekom svibnja 2014. potpisao je dvogodišnji ugovor s NAC Bredom, a lipnja 2016. produžio je ugovor na sljedeće dvije godine. Tijekom siječnja 2018. potpisao je polugodišnji ugovor s talijanskom Foggijom, koji se mogao produžiti za sljedeće dvije godine. Tijekom rujna 2019. prešao je u FC Dordrecht. Tijekom siječnja 2021. potpisao je ugovor do kraja sezone s klubom Go Ahead Eagles, a u svibnju te godine produžio je ugovor za sljedeću sezonu. U svibnju 2022. vratio se u SC Heerenveen, s kojim potpisao je dvogodišnji ugovor.

Reprezentativna karijera
Dana 11. studenoga 2022 dobio je poziv za Svjetsko prvenstvo u Kataru. Prvi put je nastupio za nizozemsku reprezentaciju 21. studenoga u prvoj grupnoj utakmici protiv Senegala koji je Nizozemska pobijedila 2:0.

Izvori

Vanjske poveznice
 Profil, Soccerway

Nizozemski nogometaši
Nogometaši Heerenveena
Nogometaši NAC Brede
Aktivni nogometaši

Andries Noppert


محمد فهيم السيد عبد الله أحمد الجندي (1880م بدمياط - 1959م بالقاهرة). هو من رجال الصناعة في مصر في بداية القرن العشرين وهو محدث صناعة الموبليات والأثاث بمصر ودمياط. منح الجائزة الملكية الذهبية في المعرض الزراعى الصناعي عام 1926م في القاهرة. وكان أول مصري ينال شهادات جدارة عالمية في صناعة الأثاث من روما ومن باريس في عام 1926 وأول مصري يحصل على الميداليات الذهبية العالمية لصناعة الموبيليات من فرنسا وإيطاليا.

حياته
اسم شهرته هو محمد فهيم، كان الابن البكر لـ السيد الجندي وهو أحد أبناء عائلة الجندى، وأخوته أحمد ورئيفة والسيد وعزيزة وطاهر وزينب وهانم وله من البنين محمد فاروق ويحيى ومختار وسعيد، قُتل ابنه مختار في معركة برج البرلس البحرية سنة 1956 م. وله من البنات فاطمة وفتحية وعائشة وسعدية وعفت وإحسان وعطيات وهدي وثريا ووداد وأمال.

أهم أعماله

كان له معرض بدمياط أسسه عام 1910 م بشارع التبليطة خلف زاوية الرضوانية بجوار مسجد البحر والآخر بشارع صبري أبو علم بالقاهرة أسسه عام 1920 م. ودعاه الملك فاروق لزيارته وأرسل إليه رئيس الوزراء إسماعيل باشا صدقي لمعاينة المعروضات بمعرضه وورشته بمدينة دمياط حيث كان الانتهاء من قصر القبة وشيكا وحان وقت البحث عن مفروشات وأثاث لإنهاءه.

قاد تطوير صناعة الاثاث في بداية القرن العشرين في مصر متزامنا مع عصر النهضة في صناعة الاثاث بأوربا وكرمته الدولة المصرية في المؤتمر القومى الثاني للصناعات الخشبية والأثاث في محافظة دمياط بمصر عام 1986م.

توفي في 29 أبريل 1959م بالقاهرة ودفن بمدافن أبو الوفا بدمياط عن عمر يناهز 79 عامًا.

مراجع

أشخاص من محافظة دمياط
أصحاب أعمال مصريون
مواليد 1872
مواليد 1880
وفيات 1378 هـ
وفيات 1959

محمد فهيم الجندي


DevilDriver is an American heavy metal band from Santa Barbara, California, formed in 2002, consisting of vocalist Dez Fafara, lead guitarist Mike Spreitzer, bassist Jon Miller, rhythm guitarist Alex Lee and drummer Davier Pérez. The band was originally named Deathride, however, due to copyright issues and the name being taken by several bands, the band changed its name to DevilDriver.

Biography

Deathride era, self-titled debut (2002–2004)
Fafara hosted several barbecues after moving from Orange County to Santa Barbara and would jam with musicians he met, which led to the formation of the band.
"I met Evan we struck up a friendship and started jamming," said Fafara. Guitarist Evan Pitts met Fafara in a restaurant and gave him his phone number for a jam session, while John Boecklin who originally played 2nd guitar then went to playing drums, met Fafara at a bar.

The band was originally known as Deathride, but later changed their name to DevilDriver because Fafara felt there were too many bands with that name; a band in Norfolk, Virginia, and a bicycle racing team. Another problem was that the band's label, Roadrunner Records were unable to secure copyright. The members compiled a list of roughly two hundred names to go for a more original approach. Fafara's wife had a book by Italian witchcraft author Raven Grimassi on Stregheria, and came across the term "devil driver". The term "devil driver" refers to bells Italian witches used to drive evil forces away. Fafara thought it was appropriate because it sounded "evil", and thought the term "suits his life". The band's logo is the Cross of Confusion, which has existed for thousands of years and refers to "question religion, question authority, question everything around you". Fafara was brought up to "question everything" and was exposed to Italian witchcraft through his grandparents.

DevilDriver's debut record was originally going to be called Thirteen, and then Straight to Hell. However, Fafara claims it was changed "for so many reasons that I can't even go into." The band's self-titled debut DevilDriver, was released on October 28, 2003 under Roadrunner Records, and entered the Top Heatseekers chart at number 17. Guitarist Pitts wrote roughly 90% of the music, according to Mike Spreitzer, who replaced Pitts after his departure from the band.

The Fury of Our Maker's Hand (2005–2006)
The band returned to the studio in 2005 to record their follow-up to DevilDriver. The album was produced at Sonic Ranch Studios, a  pecan ranch,  away from El Paso, Texas. The band members wanted to be isolated while recording the album so they could focus solely on the music, as friends, family, managers and girlfriends were constantly interrupting them. Roughly 30 songs were written which were narrowed down to 15 by the band. The 15 songs were then played for producer Colin Richardson who wanted to begin tracking immediately.

The name of the album was thought of by Fafara who believed that The Fury of Our Maker's Hand refers to the "storm" his life has been the past 10 years, "You have your maker's hand and I have my maker's hand and we both living in our fury, the fury of our maker's hand. It explains my life". The album was released on June 28, 2005 and debuted on the Billboard 200 chart at number 117, with sales of 10,402 in its first week. The album also debuted at number 1 on the Top Heatseekers chart. Johnny Loftus of Allmusic described the album as "a severe turn away from the falter of their first album" and said that the band made their "true debut the second time around". Dom Lawson of Kerrang! gave the album a positive review describing the album as a "fresh and exhilarating approach to modern metal".

The band toured extensively in support of the album, which included shows in the United States, Europe, and Australia in support of bands such as In Flames, Fear Factory, and Machine Head. The band played for the first time as a headliner in the Burning Daylight Tour. On October 31, 2006, The Fury of Our Maker's Hand was re-released to include three new studio tracks, including "Digging up the Corpses" which was featured on the soundtrack to Resident Evil: Apocalypse. The release also contained three live recordings of previously released, a DVD of all of the band's music videos, new cover art, and inside liner notes.

The Last Kind Words (2007–2008)

The band reunited at Sonic Ranch Studios while they recorded their third studio effort, The Last Kind Words, which was released in June 2007. The album's first single "Not All Who Wander Are Lost" was directed by Nathan Cox for free. Cox's career began when he created Coal Chamber's music video "Loco", so he re-paid a favor to Fafara and the band. Cox now directs music videos for bands such as Linkin Park and Korn. The first song to be previewed was "Horn of Betrayal" which debuted on Sirius Satellite's Hard Attack channel on May 16, 2007. The Last Kind Words entered the German charts at number 92, and peaked at number 48 on the Billboard 200, with over 14,000 copies sold.

DevilDriver promoted the album at the 2007 Download Festival at Donington Park alongside headliners Linkin Park, Iron Maiden, and My Chemical Romance. A Guinness world record was attempted by the band for the "largest circle pit" at the festival. Guinness responded to the query and denied the request stating they receive over 60,000 requests a year and there is no way to physically define where a circle pit starts and ends. They considered the proposal fully in the context of the subject area and stated that "our decision is final in this matter".
The band also appeared at 2007's Ozzfest. Fafara had been planning to take his first six weeks off in 11 years, but Sharon Osbourne, who had managed Fafara's previous band Coal Chamber, persuaded him to appear. At a concert in Detroit, Michigan, a recording was made with the intention of releasing a live DVD in 2008 although this has yet to be released.

DevilDriver's songs "Devil's Son" and "Driving Down the Darkness" were featured in the TV show Scrubs, and in 2008 they covered the Iron Maiden song "Wasted Years" for the Kerrang! compilation Maiden Heaven: A Tribute to Iron Maiden. The song "Clouds Over California" became available as a download for the music video game Rock Band.

Pray for Villains (2009–2010)
Their fourth album Pray for Villains was released on July 14, 2009, debuting at No. 35 on the Billboard 200, with estimated sales of around 14,600, improving on their previous effort, which debuted at No. 48.

On February 21, 2009, the band performed in Australia at the Soundwave Festival with bands such as Lamb of God and In Flames. After finishing their Melbourne show, they announced that their new album would be released August 11, 2009. The band also toured in the Midwest states in mid-May 2009 with bands such as Slipknot, 3 Inches of Blood and All That Remains before headlining the 'Thrash and Burn' Tour with Emmure, Despised Icon, MyChildren MyBride, Oceano, Kittie, and Thy Will Be Done amongst others. They also completed a European Tour with several other bands such as Behemoth and Suicide Silence.

In January and February 2010, DevilDriver embarked on their headlining 'Bound By The Road' Tour with Suffocation, Goatwhore, and Thy Will Be Done.

In March 2010, DevilDriver participated in 2010's Getaway Rock festival, which was held in Gävle, Sweden and began on July 8 and ended on the 10th. The band will also be included in an extensive UK tour in November 2010 with 36 Crazyfists.

Beast (2011)
DevilDriver's fifth album Beast was recorded at Sonic Ranch studios in Tornillo, Texas with producer Mark Lewis, and released February 22, 2011. John Boecklin confirmed that the new album was mixed by Andy Sneap at his Backstage studio in Derbyshire, England in July. DevilDriver went on a tour in Australia with bands such as Iron Maiden, Slayer, All That Remains and Nonpoint for the Soundwave Festival in February and March 2011.

On March 30, it was announced that bassist Jon Miller and DevilDriver would part ways, in the interest of Miller's continuing recovery. Miller departed on his own and released a resignation letter to the press.

DevilDriver opened for Danzig along with 2Cents in 2011 supporting Danzig's 2010 release Deth Red Sabaoth, and toured North America with Chthonic and Skeletonwitch supporting Arch Enemy.

Winter Kills, lineup changes and hiatus (2012–2014)

DevilDriver headlined the 2012 Metal Alliance Festival Tour in the spring.

On February 9, 2012, guitarist Jeff Kendrick announced via his Twitter account that himself, John Boecklin (drums) and Mike Spreitzer (guitars) had "begun to compose and demo songs for DevilDriver's 6th album. We are extremely excited!!!". In March 2012, during an interview with Nick Azinas from Peek from the Pit, vocalist Dez Fafara announced that the band was looking for a new record label. This announcement officially ended the ten-year relationship between Devildriver and Roadrunner Records. On July 8 it was announced that DevilDriver has signed with Napalm Records for the upcoming sixth album. On February 18, 2013 Dez announced on his Twitter account that Chris Towning who has been filling in on bass for the past year has been made the band's official bassist. In a March 2013 interview with Get Your Rock Out guitarist Jeff Kendrick announced that an album title was "very close", adding that the record was currently being mixed with only a couple of pieces of vocal recording to be done before the album is mastered. On 28 May 2013, DevilDriver released the cover artwork and release date for the new album, Winter Kills. The album was released on 27 August 2013 by Napalm Records, their first album release since leaving Roadrunner.

On October 28, 2014, Dez Fafara announced that drummer John Boecklin and guitarist Jeff Kendrick left the band, the former going on to form the band, Bad Wolves. He also announced that the band will be on hiatus until 2016, when the new album will be released, to focus on his reunion with Coal Chamber.

Trust No One (2015–2016)
On January 7, 2015, it was announced that past member Chimaira drummer Austin D'Amond had joined the band as the new drummer. On March 19, 2015, Neal Tiemann was announced as the replacement for Jeff Kendrick on guitars. Tiemann started his career with Midwest Kings and has spent time playing with Caroline's Spine, Burn Halo and Uncle Kracker among others.

On May 2, 2015, Dez Fafara said that there were 12 new songs written for the next DevilDriver album. They were anticipating recording them in October–November 2015 and Spring-Summer 2016 for a release date later in 2016. Dez Fafara continued that DevilDriver had to get back into their normal recording cycle; he did not want DevilDriver sitting around too long although they did need to take a break after releasing Winter Kills.

On November 19, 2015, DevilDriver revealed the title for the upcoming album, Trust No One, alongside the album art. The album is set to be released on May 13, 2016. In March, DevilDriver announced that former Static-X guitarist, Diego "Ashes" Ibarra, would replace the recently departed Chris Towning on bass on a permanent basis for upcoming shows in the US, European and UK dates in support of the new album.

On March 18, 2016, DevilDriver released their first single from upcoming album, Trust No One, titled 'Daybreak', through their official YouTube channel.

Outlaws 'til the End (2017)
On February 28, 2017, DevilDriver announced via their Instagram account that they are to release an outlaw country covers record, with 13 tracks currently in production, with over 15 "high caliber" guests contributing. On July 15, Fafara announced that the number of guests had risen to 20-25, and that these included artists such as Lamb of God's Randy Blythe and Mark Morton, Lee Ving from FEAR, Glenn Danzig, Testament's Chuck Billy, and John 5. In the same interview, Fafara revealed that some of the artists that would be covered on the album are Willie Nelson, Johnny Cash, Waylon Jennings, and Johnny Paycheck, with Steve Evetts as album producer.

Dealing with Demons (2018–present)
On 9 April 2018, it was reported that DevilDriver had 48 songs written for a new concept double album, with Fafara stating "this will be the record of our career". The band are planning on narrowing down the songs to "20 or 22" and enter the studio in June 2018. In January 2019, Fafara posted on Instagram that he had begun tracking vocals for the new albums and that a summer 2019 release should be expected. In July 2019, Fafara announced that the first part of the double album should be expected in early 2020 with the second part in 2021. He also stated that a second volume of Outlaw Country covers in 2023 before a final studio album in 2024/2025. He went on to say that he would then take a prolonged break from music for 4/5 years. In later 2019, DevilDriver canceled a run of shows in support of Static-X and an appearance on the inaugural MegaCruise (a festival on a cruise ship organised by Megadeth), this was due to Fafara's wife being diagnosed, treated and subsequently cured for skin cancer. On 21 May 2020, the first part of a double album was announced, Dealing with Demons - Part 1, scheduled for release 9 October 2020. The first single, "Keep Away from Me", was released on the same day as the announcement. On October 2021, DevilDriver parted ways with guitarist Neal Tiemann.

On July 16, 2022, it was announced bassist Diego Ibarra had departed the band. Three days later, the band announced the return of bassist Jon Miller, and the arrival of guitarist Alex Lee (formerly of Holy Grail).

On March 7, 2023, the band announced that Dealing with Demons Vol. II would be released on May 12.

Musical style and influences
DevilDriver's music has been widely described an amalgamation of groove metal and melodic death metal. All of the members have stated they are influenced by several types of music. Miller's songwriting influences include Acid Bath, Morbid Angel, Mercyful Fate and Blind Guardian; Miller states that other bands that influenced his songwriting are the same bands that he has now had the opportunity to tour with Slayer, In Flames, Opeth, Fear Factory and Metallica. Fafara's influences include Johnny Cash, and Motörhead, stating he likes people with "low voices". Members of DevilDriver can be seen on Machine Head's Elegies DVD citing Machine Head as an influence.
Boecklin's main inspiration into becoming a percussionist came from his enjoyment of Metallica, Primus and Ministry.

Band members

Current members
 Dez Fafara – vocals (2002–present)
 Mike Spreitzer – lead guitar (2004–present)
 Jon Miller – bass (2002–2011, 2022–present)
 Alex Lee – rhythm guitar (2022–present)
 Davier Pérez – drums (2022–present)

Former members
 Evan Pitts – lead guitar (2002–2004)
 Jeff Kendrick – rhythm guitar (2002–2014)
 John Boecklin – drums (2002–2014)
 Aaron "Bubble" Patrick – bass (2011–2012; session/touring)
 Chris Towning – bass (2012–2016)
 Austin D'Amond – drums (2015–2022)
 Neal Tiemann – rhythm guitar (2015–2021)
 Diego Ibarra – bass (2016–2022)

Timeline

Discography
Studio albums

EPs

Music videos

References

External links

2002 establishments in California
American groove metal musical groups
American melodic death metal musical groups
American musical quintets
Heavy metal musical groups from California
Musical groups established in 2002
Napalm Records artists

DevilDriver


Breda Meccanica Bresciana, i almindelighed kendt som Breda, er en stor italiensk producent af håndvåben med hjemsted i Brescia.

Historie
Breda blev kendt før og under 2. Verdenskrig som producent af en lang række automatvåben, let artilleri og fly til det italienske militær. Dette arbejde begyndte under 1. Verdenskrig, hvor virksomheden leverede dele til Fiat maskingeværer. Virksomhedens mest berømte produkt var Breda maskingeværer, som var standard i de italienske styrker under krigen. Større 20 mm og 47 mm våben blev også fremstillet.

En bred vifte af produkter, som ikke har med våben at gøre, er også blevet fremstillet, herunder motorer til skibe og lokomotiver samt varmeværker.

I dag har Breda fokus på at fremstille haglbøsser og tilbehør til skydevåben. I 1989 anskaffede det firmaet Menarini i Bologna, som fremstiller busser og andre transportkøretøjer (nu kendt som BredaMenarini Bus).

Breda maskingeværer
Breda maskingeværfamilien omfattede infanterimodeller, flykanoner og 20 mm antiluftskyts kanoner. De to mest almindelige modeller var infanterivåbnene M30 og M37, samt Breda-SAFAT flymaskingeværer.

M37 var et tungt 8 mm maskingevær, som var monteret på en trefod og krævede en hel besætning. Den skød fra en clip, som blev fødet fra clips ligesom det franske Hotchkiss.

20/65 Modello 35 var en alsidig bæltefødet 20 mm maskinkanon, som blev brugt som panserværnskanon og som flykanon under 2. verdenskrig. Et stort antal erobrede Modello 35 blev også brugt af britiske styrker under felttoget i Nordafrika. Breda-SAFAT i både 7,7 mm og 12,7 mm kaliber var standardvåben i italienske jagerfly under 2. verdenskrig.

Fly
 Breda Ba.64
 Breda Ba.65
 Breda Ba.88

Eksterne kilder
 Virksomhedens hjemmeside
 Virksomhedens historie
 BredaMenarini Bus website

Forsvarsvirksomheder

Breda Meccanica Bresciana


Comer est une ville américaine située dans les comtés de Madison et d'Oglethorpe, en Géorgie. Selon le recensement de 2020, sa population est de .

Liens externes

Municipalité en Géorgie (États-Unis)
Comté de Madison (Géorgie)
Comté d'Oglethorpe

Comer (Géorgie)


Sony MIX foi um canal de televisão indiano voltado a música de propriedade da Sony Pictures Entertainment que transmitia videoclipes em hindi. Foi lançado em 1 de setembro de 2011, e tinha como público alvo jovens de 15 a 24 anos.

Após mais de 8 anos de transmissão, a decisão repentina de fechar um dos canais populares fez com que muitos espectadores expressassem sua consternação nas mídias sociais. A Sony Pictures Networks decidiu encerrar as transmissões do Sony Mix a partir de 31 de março de 2020 às 12:00 MN em todas as principais plataformas DTH e MSO.

Canais de televisão fundados em 2011
Canais de televisão extintos em 2020
Sony Pictures Entertainment

Sony Mix


Sünnet - İslam peygamberi Muhammed'in davranışları ve herhangi bir konuda söylemiş olduğu söz (kavli), fiil (fi'il) ve takrirlerine verilen ad.
 Erkeklerde sünnet - Erkeklerde cinsel organa yapılan cerrahi müdahale
 Brit Mila - Musevîlikte sünnet
 Kadınlarda sünnet - Kadınlarda cinsel organa yapılan cerrahi müdahale

Sünnet


L' Académie nationale de génie civil et d'architecture du Donbas est une école de Kramatorsk en Ukraine.

La filière commençait par une branche de l'Université technique nationale du Donetsk en 1947, puis , fondé en 1972 comme académie indépendante. La dénomination 1993 institut d'ingénieur civil et l'actuelle est de 1994. En 1997 l'académie intégrait le Processus de Bologne.

Étudiants connu

Notes et références

Liens externes

Kramatorsk
Kramatorsk

Académie nationale de génie civil et d'architecture du Donbass


Sampi (forma modernă: ϡ; formele antice: , ; alte forme: Ͳ ͳ) este o literă arhaică a alfabetului grec.

Alfabetul grec
Litere

Sampi (literă)


Kingman puede hacer referencia a:

Lugares
 el arrecife Kingman, un pequeño arrecife de coral tropical en el norte del océano Pacífico;

Estados Unidos
 Kingman, una ciudad en el estado de Arizona;
 Kingman, un pueblo en el estado de Indiana;
 varios lugares en el estado de Kansas:
 el condado de Kingman;
 Kingman, un municipio;
 Kingman, una ciudad;
 Kingman, un territorio no organizado en el estado de Maine;
 Kingman, un municipio en el estado de Minnesota;

Personas
 Dong Kingman (1911-2000), pintor estadounidense;
 Eduardo Kingman (1913-1997), pintor ecuatoriano;
 John Kingman (1939), matemático británico.

Kingman


Giosuè Carducci (27. júlí 1835 – 16. febrúar 1907) var ítalskt skáld og rithöfundur. Hann hlaut Nóbelsverðlaunin í bókmenntum árið 1906, fyrstur Ítala.

Ævi og störf
Carducci fæddist í bænum Pietrasanta í Toskanahéraði. Faðir hans var læknir og einlægur stuðningsmaður sameiningar Ítalíu. Komu stjórnmálaafskipti hans fjölskyldunni í nokkur vandræði og þurfti hún oft að flytjast búferlum. Í skóla drakk Carducci í sig allt sem tengdist sögu og menningu Rómaveldis og Grikklands hins forna. Eftir útskrift gerðist hann kennari og tók að senda frá sér ljóð.

Hann varð prófessor í ítölskum bókmenntum við Háskólann í Bologna, þar sem hann varð vinsæll fyrirlesari. Hann tók virkan þátt í þjóðmálaumræðu og var þar gagnrýninn á íhaldssemi kaþólsku kirkjunnar. Á stjórnmálasviðinu var hann lengi frjálslyndur lýðveldissinni, en varð með tímanum sífellt hallari undir konungsvaldið. Samhliða eigin ritstörfum var hann mikilvirkur þýðandi og þýddi t.a.m. ljóð eftir Goethe og Heinrich Heine á ítölsku.

Carducci lést árið 1907, árið eftir að hafa hlotið bókmenntaverðlaun Nóbels.

Carducci, Giosuè
Carducci, Giosuè
Handhafar bókmenntaverðlauna Nóbels

Giosuè Carducci


Des élections municipales partielles ont lieu en 1991 en France.

Bilan
Le Parti socialiste est le grand perdant de ces scrutins partiels : les socialistes sont défaits à Briançon, Castelginest – où le député Jacques Roger-Machart avait été victorieux un an auparavant lors d'une élection partielle – et Cournonterral, tandis qu'à Saint-Sébastien-sur-Loire, Martine Laurent (divers gauche) succède à son mari. Le Parti communiste et Génération écologie sont eux aussi en recul en cédant respectivement Clichy-sous-Bois – remportée par l'ancien maire communiste (exclu du parti) André Déchamps – et Divonne-les-Bains. Le PCF conserve cependant Tremblay-en-France avec la victoire du « refondateur » François Asensi.

À l'inverse, l'Union pour la démocratie française gagne du terrain, avec notamment le gain de Biarritz par le CDS Didier Borotra au détriment du RPR. Quant aux divers droite, ils prennent Cournonterral.

Résultats en nombre de maires

Élections

Biarritz (Pyrénées-Atlantiques)
 Maire sortant : Bernard Marie (RPR)
 Maire élu ou réélu : Didier Borotra (UDF-CDS)

 Contexte : démission du maire sortant à la suite d'une crise municipale

Briançon (Hautes-Alpes)
 Maire sortant : Robert de Caumont (PS)
 Maire élu ou réélu : Alain Bayrou (UDF-PR)

 Contexte : démission d'une majorité (13) des membres du conseil municipal

Castelginest (Haute-Garonne)
 Maire sortant : Jacques Roger-Machart (PS)
 Maire élu ou réélu : Jean Laurent (UDF)

 Contexte : annulation du scrutin partiel du 25 mars 1990 par le tribunal administratif de Toulouse

Clichy-sous-Bois (Seine-Saint-Denis)
 Maire sortant : Christian Chapuis (PCF)
 Maire élu ou réélu : André Déchamps (DVG, ex-PCF)

 Contexte : dissolution du conseil municipal par le Conseil des ministres du 5 décembre 1990 à la suite de la mise en minorité du maire sortant

Cournonterral (Hérault)
 Maire sortant : Guy Régis (PS)
 Maire élu ou réélu : Jean Réginard (DVD)

 Contexte : démission d'une majorité des membres du conseil municipal

Divonne-les-Bains (Ain)

 Maire sortant : Jean-Claude Pruvost (GÉ)
 Maire élu ou réélu : Étienne Blanc (UDF)

 Contexte : –

Montigny-lès-Metz (Moselle)
 Maire sortant : Raymond Doerflinger (UDF-CDS)
 Maire élu ou réélu : Raymond Doerflinger (UDF-CDS)

 Contexte : démission du maire sortant et d'une partie du conseil municipal

Mundolsheim (Bas-Rhin)
 Maire sortant : Norbert Reinhardt (DVG)
 Maire élu ou réélu : Norbert Reinhardt (DVG)

 Contexte : annulation du scrutin partiel des 3 et 10 septembre 1989 par le Conseil d'Etat, décision infirmant celle du tribunal administratif de Strasbourg en date du 15 novembre 1989 qui avait rejeté la requête

Saint-Sébastien-sur-Loire (Loire-Atlantique)
 Maire sortant : Yves Laurent (PS)
 Maire élue ou réélue : Martine Laurent (DVG)

 Contexte : décès du maire sortant

Tremblay-en-France (Seine-Saint-Denis)
 Maire sortant : Georges Prudhomme (PCF)
 Maire élu ou réélu : François Asensi (PCF)

 Contexte : démission du maire sortant et d'une partie (9) du conseil municipal

Notes et références

Voir aussi

1991
France, municipales
1991 en France

Élections municipales partielles françaises de 1991


Kopnice (lat. Testudinidae) su porodica kornjača u redu Testudines i podredu Cryptodira. Red Testudines ima četrnaest izumrlih porodica. Taj reptilski red poznat je kao kornjače.

Podred Cryptodira (grčki: skriveni vrat) je podred Testudines, koji sadrži većinu postojećih kornjača. Podred Cryptodira razlikuje se od Pluerodia (kornjače bočnog kretanja vrata) po tome što njegovi pripadnici spuštaju svoje vratove i povlače glave ravno unazad pod oklope, umjesto da savijaju svoje vratove na stranu zajedno s tijelom pod oklopom. Pripadnici reda Testudines su među najstarijim postojećim reptilima. Kornjače su zaštićene od predatora pomoću svog oklopa. Gornji dio oklopa se naziva karapaks, donji dio plastron i oni su povezani mostom.

Karapaks je spojen s kralježnicom i grudnim košem i kornjače su jedinstvene među kralježnjacima po tome što su ramenski i zdjelični pojasevi unutar grudnoga kiša, umjesto izvan njega.

Kornjače mogu varirati u pogledu dimenzija od nekoliko centimetara do dva metra. One su obično diurnalne životinje s tendencijama, da budu krepuskularne u ovisnosti od temperature okruženja. Obično su usamljeničke životinje. Kornjače su najduže živuće postojeće kopnene životinje na svijetu, iako je najduže živuća vrsta kornjača stvar rasprave. Za galapagoske kornjače poznato je, da žive preko 150 godina, a jedna aldabranska divovska kornjača nazvana Adwaita vjerojatno je najduže živjela s procijenjenih 255 godina. Općenito, većina vrsta kornjača može živjeti 80–150 godina.

Izvori

Kornjače

Kopnice


The hematocrit () (Ht or HCT), also known by several other names, is the volume percentage (vol%) of red blood cells (RBCs) in blood, measured as part of a blood test. The measurement depends on the number and size of red blood cells. It is normally 40.7–50.3% for males and 36.1–44.3% for females. It is a part of a person's complete blood count results, along with hemoglobin concentration, white blood cell count and platelet count.

Because the purpose of red blood cells is to transfer oxygen from the lungs to body tissues, a blood sample's hematocrit—the red blood cell volume percentage—can become a point of reference of its capability of delivering oxygen. Hematocrit levels that are too high or too low can indicate a blood disorder, dehydration, or other medical conditions. An abnormally low hematocrit may suggest anemia, a decrease in the total amount of red blood cells, while an abnormally high hematocrit is called polycythemia. Both are potentially life-threatening disorders.

Names
There are other names for the hematocrit, such as packed cell volume (PCV), volume of packed red cells (VPRC), or erythrocyte volume fraction (EVF). The term hematocrit (or haematocrit in British English) comes from the Ancient Greek words  (, "blood") and  (, "judge"), and hematocrit means "to separate blood". It was coined in 1891 by Swedish physiologist Magnus Blix as haematokrit, modeled after lactokrit.

Measurement methods

With modern lab equipment, the hematocrit can be calculated by an automated analyzer or directly measured, depending on the analyzer manufacturer. Calculated hematocrit is determined by multiplying the red cell count by the mean cell volume. The hematocrit is slightly more accurate, as the PCV includes small amounts of blood plasma trapped between the red cells. An estimated hematocrit as a percentage may be derived by tripling the hemoglobin concentration in g/dL and dropping the units.

The packed cell volume (PCV) can be determined by centrifuging EDTA-treated or heparinized blood in a capillary tube (also known as a microhematocrit tube) at 10,000 RPM for five minutes. This separates the blood into layers. The volume of packed red blood cells divided by the total volume of the blood sample gives the PCV. Since a tube is used, this can be calculated by measuring the lengths of the layers.

Another way of measuring hematocrit levels is by optical methods such as spectrophotometry. Through differential spectrophotometry, the differences in optical densities of a blood sample flowing through small-bore glass tubes at isosbestic wavelengths for deoxyhemoglobin and oxyhemoglobin and the product of the luminal diameter and hematocrit create a linear relationship that is used to measure hematocrit levels.

Other than potential bruising at the puncture site, and/or dizziness, there are no complications associated with this test.

While known hematocrit levels are used in detecting conditions, it may fail at times due to hematocrit being the measure of concentration of red blood cells through volume in a blood sample. It does not account for the mass of the red blood cells, and thus the changes in mass can alter a hematocrit level or go undetected while affecting a subject's condition. Additionally, there have been cases in which the blood for testing was inadvertently drawn proximal to an intravenous line that was infusing packed red cells or fluids. In these situations, the hemoglobin level in the blood sample will not be the true level for the patient because the sample will contain a large amount of the infused material rather than what is diluted into the circulating whole blood. That is, if packed red cells are being supplied, the sample will contain a large amount of those cells and the hematocrit will be artificially very high.

Levels

Hematocrit can vary from the determining factors of the number of red blood cells. These factors can be from the age and sex of the subject. Typically, a higher hematocrit level signifies the blood sample's ability to transport oxygen, which has led to reports that an "optimal hematocrit level" may exist. Optimal hematocrit levels have been studied through combinations of assays on blood sample's hematocrit itself, viscosity, and hemoglobin level.

Hematocrit levels also serve as an indicator of health conditions. Thus, tests on hematocrit levels are often carried out in the process of diagnosis of such conditions, and may be conducted prior to surgery. Additionally, the health conditions associated with certain hematocrit levels are the same as ones associated with certain hemoglobin levels. As blood flows from the arterioles into the capillaries, a change in pressure occurs. In order to maintain pressure, the capillaries branch off to a web of vessels that carry blood into the venules. Through this process blood undergoes micro-circulation. In micro-circulation, the Fåhræus effect will take place, resulting in a large change in hematocrit. As blood flows through the arterioles, red cells will act a feed hematocrit (Hf), while in the capillaries, a tube hematocrit (Ht) occurs. In tube hematocrit, plasma fills most of the vessel while the red cells travel through in somewhat of a single file line. From this stage, blood will enter the venules increasing in hematocrit, in other words the discharge hematocrit (Hd).In large vessels with low hematocrit, viscosity dramatically drops and red cells take in a lot of energy. While in smaller vessels at the micro-circulation scale, viscosity is very high. With the increase in shear stress at the wall, a lot of energy is used to move cells.

Shear rate relations

Relationships between hematocrit, viscosity, and shear rate are important factors to put into consideration. Since blood is non-Newtonian, the viscosity of the blood is in relation to the hematocrit, and as a function of shear rate. This is important when it comes to determining shear force, since a lower hematocrit level indicates that there is a need for more force to push the red blood cells through the system. This is because shear rate is defined as the rate to which adjacent layers of fluid move in respect to each other. Plasma is a more viscous material than typically red blood cells, since they are able to adjust their size to the radius of a tube; the shear rate is purely dependent on the amount of red blood cells being forced in a vessel.

Elevated
Generally at both sea levels and high altitudes, hematocrit levels rise as children mature. These health-related causes and impacts of elevated hematocrit levels have been reported:
 Fall in blood plasma levels
 Dehydration
 Administering of testosterone supplement therapy
 In cases of dengue fever, a high hematocrit is a danger sign of an increased risk of dengue shock syndrome. Hemoconcentration can be detected by an escalation of over 20% in hematocrit levels that will come before shock. For early detection of dengue hemorrhagic fever, it is suggested that hematocrit levels be kept under observations at a minimum of every 24 hours; 3–4 hours is suggested in suspected dengue shock syndrome or critical cases of dengue hemorrhagic fever.
 Polycythemia vera (PV), a myeloproliferative disorder in which the bone marrow produces excessive numbers of red cells, is associated with elevated hematocrit.
 Chronic obstructive pulmonary disease (COPD) and other pulmonary conditions associated with hypoxia may elicit an increased production of red blood cells. This increase is mediated by the increased levels of erythropoietin by the kidneys in response to hypoxia.
 Professional athletes' hematocrit levels are measured as part of tests for blood doping or erythropoietin (EPO) use; the level of hematocrit in a blood sample is compared with the long-term level for that athlete (to allow for individual variations in hematocrit level), and against an absolute permitted maximum (which is based on maximum expected levels within the population, and the hematocrit level that causes increased risk of blood clots resulting in strokes or heart attacks).
 Anabolic androgenic steroid (AAS) use can also increase the amount of RBCs and, therefore, impact the hematocrit, in particular the compounds boldenone and oxymetholone.
 Capillary leak syndrome also leads to abnormally high hematocrit counts, because of the episodic leakage of plasma out of the circulatory system.
 At higher altitudes, there is a lower oxygen supply in the air and thus hematocrit levels may increase over time.

Hematocrit levels were also reported to be correlated with social factors that influence subjects. In the 1966–80 Health Examination Survey, there was a small rise in mean hematocrit levels in female and male adolescents that reflected a rise in annual family income. Additionally, a higher education in a parent has been put into account for a rise in mean hematocrit levels of the child.

Lowered
Lowered hematocrit levels also pose health impacts. These causes and impacts have been reported:
 A low hematocrit level is a sign of a low red blood cell count. One way to increase the ability of oxygen transport in red blood cells is through blood transfusion, which is carried out typically when the red blood cell count is low. Prior to the blood transfusion, hematocrit levels are measured to help ensure the transfusion is necessary and safe.
 A low hematocrit with a low mean corpuscular volume (MCV) with a high red cell distribution width (RDW) suggests a chronic iron-deficient anemia resulting in abnormal hemoglobin synthesis during erythropoiesis. The MCV and the RDW can be quite helpful in evaluating a lower-than-normal hematocrit, because they can help the clinician determine whether blood loss is chronic or acute, although acute blood loss typically does not manifest as a change in hematocrit, since hematocrit is simply a measure of how much of the blood volume is made up of red blood cells. The MCV is the size of the red cells and the RDW is a relative measure of the variation in size of the red cell population.
 Decreased hematocrit levels could indicate life-threatening diseases such as leukemia. When the bone marrow no longer produces normal red blood cells, hematocrit levels deviate from normal as well and thus can possibly be used in detecting acute myeloid leukemia. It can also be related to other conditions, such as malnutrition, water intoxication, anemia, and bleeding.
 Pregnancy may lead to women having additional fluid in blood. This could potentially lead to a small drop in hematocrit levels.

See also
 Blood tests
 Hematology
 Reference ranges for blood tests

References

External links
 Hematocrit – Lab Tests Online

Blood tests
Mathematics in medicine

Hematocrit


Alary ist der Familienname von:

 Adrien Alary (1897–1982), französischer Politiker
 Henri de Sta, geb. Arsène-Henry de Saint-Alary (1846–1920), französischer Karikaturist, Illustrator, Comicautor
 Damien Alary (* 1951), französischer Politiker
 Éric Alary (* 1969), französischer Historiker und Schriftsteller
 Georges Alary (1850–1928), französischer Komponist
 Jean-Baptiste Alary (1811 – nach 1889), französischer Fotograf
 Jules Alary (1814–1891), italienisch-französischer Flötist und Komponist
 Olivier Alary (* 1975), französischer Komponist
 Pierre-Joseph Alary (1689–1770), französischer Geistlicher, Philosoph und Literat

Alary


Pithora es una ciudad de la India en el distrito de Mahasamund, estado de Chhattisgarh.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 303  a 104 km de la capital estatal, Raipur, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2012 contaba con una población de 7 410 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Chhattisgarh

Pithora


Cat's cradle is a game involving the creation of various string figures between the fingers, either individually or by passing a loop of string back and forth between two or more players. The true origin of the name is debated, though the first known reference is in The light of nature pursued by Abraham Tucker in 1768. The type of string, the specific figures, their order, and the names of the figures vary. Independent versions of this game have been found in indigenous cultures throughout the world, including in Africa, Eastern Asia, the Pacific Islands, Australia, the Americas, and the Arctic.

Play

The simplest version of the game involves a player using a long string loop to make a complex figure using their fingers and hands.

Another version of the game consists of two or more players making a sequence of string figures, each altering the figure made by the previous player. The game begins with one player making the eponymous figure Cat's Cradle (above). After each figure, the next player manipulates that figure and removes the string figure from the hands of the previous player with one of a few simple motions and tightens the loop to create another figure, for example, Diamonds. Diamonds might then lead to Candles (which is also known as Pinkies), for example, and then Manger—an inverted Cat's Cradle—and so on. Most of the core figures allow a choice between two or more subsequent figures: for example, Fish in a Dish can become Cat's Eye or Manger. The game ends when a player makes a mistake or creates a dead-end figure, which cannot be turned into anything else. Many players believe that Two Crowns or King's Crown is one such dead-end figure, although more experienced players recognize that it can be creatively maneuvered into Candles or Pinkies, which allows the game to continue.

History

The origin of the name "cat's cradle" is debated but the first known reference is in The light of nature pursued by Abraham Tucker in 1768. "An ingenious play they call cat's cradle; one ties the two ends of a packthread together, and then winds it about his fingers, another with both hands takes it off perhaps in the shape of a gridiron, the first takes it from him again in another form, and so on alternately changing the packthread into a multitude of figures whose names I forget, it being so many years since I played at it myself."The name may have come from a corruption of cratch-cradle, or manger cradle (although this derivation is disputed by the OED). The connection between the two words, cratches and cradle, may come from the Christian story of the birth of Jesus, in which a manger is used as a cradle.

In an 1858 Punch cartoon it is referred to as "scratch cradle", a name supported by Brewer's 1898 Dictionary. As "Cat's cradle" often is used to refer to string figures and games in general, Jayne uses "Real Cat's-Cradle" to refer to the specific game.

Different cultures have different names for the game, and often different names for the individual figures. The French word for manger is crèche, and cattle feed racks are still known as cratches. In Japan it is called "ayatori." In Korea it is called "sil-tteu-gi." In Russia the whole game is called simply, the game of string, and the diamonds pattern is called carpet, with other pattern names such as field, fish, and sawhorse for the other figures—a cat isn't mentioned. The game may have originated in China. In China the game is called 翻繩 fan sheng (), In Israel the game is called "Knitting Grandmother" (in Hebrew: "סבתא סורגת", Savta Soreget). In some regions of the U.S., this game also is known as Jack in the Pulpit.

World records

Geneva Hultenius, Maryann Divona, and Rita Divona completed 21,200 changes of cat's cradles in 21 hours in Chula Vista, California between August 17–18, 1974. The Guinness Book of World Records reported it as a world record in the 1975 and 1976 editions.

Jane Muir and Robyn Lawrick completed 22,700 changes of cat's cradles in 21 hours at Calgary Market Mall, Alberta, Canada on August 25, 1976.

See also
List of string figures

Notes

References

External links

 "Directions for play by C.F. Jayne", a digital version of C.F. Jayne's 1906 compendium, featuring many other string figures.
 "Directions for play at Alysion.org"
 "Directions for play at IfYouLoveToRead.com"
 "Directions for play at wikihow.com", a high-bandwidth page with videos for each of the different steps of the game.
 How to do Cat's Cradle, MomsMinivan, video, August 7, 2013, with a link to written instructions.

String figures
Geometry
Ropework

Cat's cradle


Cetatea Camenița (în ; în ; în ; în ) este o fostă cetate ruteano-lituaniană și mai târziu poloneză cu trei părți, situată în orașul istoric Camenița (Kameaneț-Podilskîi), Ucraina, în regiunea istorică Podolia din partea de vest a țării. Numele său este atribuit rădăcinii kamin', de la cuvântul slav ce înseamnă piatră.

Relatările istorice datează cetatea Camenița de pe la începutul secolului al XIV-lea, deși recente dovezi arheologice au demonstrat existență umană în zonă încă din secolele al XII-lea sau al XIII-lea. Inițial construită pentru a proteja podul care leagă orașul de restul țării, cetatea se află pe o peninsulă formată de un meandru al , ce formează un sistem natural de apărare pentru centrul vechi al Cameniței.

Locația sa pe o rută strategică de transport din Podolia a făcut din ea un obiectiv pentru invadatorii străini, care au reconstruit cetatea pentru a se potrivi cu nevoile lor proprii, adăugând la diversitatea arhitecturală multiculturală. Mai exact, complexul este format din orașul vechi, fortificat de către regele Cazimir al IV-lea; cetatea veche reconstruită de către regii Sigismund I și Ștefan Báthory; și cetatea nouă fondată de regii Sigismund al III-lea și Vladislav al IV-lea. Cu toate acestea, în ciuda multor modificări arhitecturale și inginerești ale structurii originare, cetatea încă formează un design arhitectural coerent, fiind una dintre puținele construcții medievale din Ucraina care este relativ bine conservată.

Împreună cu orașul vechi, cetatea este protejată ca parte a monumentului istorico-arhitectural de interes național Camenița și ca parte a . Complexul este candidat pentru Patrimoniul Mondial UNESCO, fiind nominalizat în 1989 de către reprezentanții RSS Ucrainene și, de asemenea, una dintre cele . Astăzi, cetatea Camenița este cel mai cunoscut punct de reper al orașului, și are rol de  de importanță națională și regională.

Istoria

Construcția și istoria timpurie

În mod tradițional, se crede că cetatea Camenița a fost ridicată în a doua jumătate a secolului al XIV-lea, întrucât primele relatări istorice exacte despre cetate datează de la mijlocul secolului al XIV-lea, când cele mai multe dintre teritoriile vestice ale Ruteniei Kievene erau sub controlul Marelui Ducat al Lituaniei. Un document scris de  în 1374, de exemplu, menționează că locuitorii interiorului cetății se bucurau de drepturile Magdeburgului. În timpul săpăturilor arheologice din anii 1960, însă, s-au scos la iveală dovezi care sugerează că această cetate ar putea data chiar de mai demult, de la sfârșitul secolului al XII-lea sau de la începutul celui al XIII-lea. Este clar și din mărturiile istorice și arheologice că în zonă a existat o cetate de pământ în timpul statului slav răsăritean Rusia (Rutenia) Kieveană, dar nu pe același loc ca actuala cetate.

Cetatea era învechită, dar a rămas vitală pentru apărarea Cameniței și a rutelor comerciale din apropiere; ca urmare, voievodul Cracoviei, , a început modernizarea complexului în secolul al XV-lea. În timpul reconstrucției, vechile turnuri au fost renovate și s-au mai construit alte zece turnuri noi. Un secol și jumătate mai târziu, cetatea a fost actualizată din nou, de data aceasta de către inginerul militar și arhitectul , care a construit turnurile noi de vest și de est, zidul de est al cetății și o galerie subterană, precum și porțile și locuințele pentru starostele comunității.

Atacurile continue ale invadatorilor

Între mijlocul secolului al XIV-lea și cel al secolului al XV-lea, cetatea Camenița era situată pe una din principalele frontiere ale Uniunii Polono-Lituaniene. Din 1434 și până la anexarea de către Imperiul Rus în anul 1793, ea a jucat un rol important în apărarea împotriva invaziilor căzăcești, otomane și tătărești; între secolele al XV-lea și al XVII-lea, cetatea a fost atacată de  tătare de 51 de ori. Invaziile tătarilor din 1448, 1451, 1509 și 1528, precum și asediul otoman din 1533 au produs grave avarii cetății și orașului, dar toate aceste invazii au fost respinse cu succes.

Cetatea Camenița a jucat un rol important în timpul Răscoalei lui Hmelnițki între 1648-54, atunci când cazacii zaporojeni conduși de hatmanul Bogdan Hmelnițki s-au aliat cu tătarii din Crimeea și cu țărănimea ucraineană locală împotriva oștilor polono-lituaniene. În timpul răscoalei, cetatea a fost asediată fără succes de către cazacii locali și de insurgenții conduși de comandantul . În 1651, cetatea a fost apoi supusă unui alt asediu căzăcesc condus de  , înainte ca un neașteptat contraatac al insurgenților polonezi în frunte cu Aleksandrenka și Ciuika să restabilească prezența polonă în zonă și să ridice asediul. O forță armată de 60.000 de oameni în frunte cu Hmelnițki a reafirmat controlul căzăcesc asupra cetății în 1652. Un an mai târziu, ea a fost atacată din nou, de data aceasta de o hoardă de 40.000 de tătari din Crimeea.

La începutul lunii august 1672, o armată de  de otomani, condusă de  Mehmed al IV-lea, și o forță combinată de 40.000 de tătari și cazaci conduși de hatmanul  a asediat cetatea. După negocieri cu atacatorii, liderii orașului au predat cetatea turcilor pe 18 august. În semn de protest, comandantul cetății, Michał Wołodyjowski, și maiorul Hejking au aruncat în aer restul de praf de pușcă din cetate, explozie în care au murit cei doi împreună cu 800 de apărători. Timp de 27 de ani după atac, cetatea a servit ca bază a dominației otomane în Podolia. În 1699, tratatul de la Karlowitz a consemnat revenirea zonei sub control polon după ce Imperiul Otoman s-a retras.

De la cetate la închisoare
De la începutul secolului al XVIII-lea, cetatea Camenița și-a pierdut rolul defensiv, și a fost folosită mai mult ca închisoare militară decât ca fortificație. Numeroase persoane au fost executate sau încarcerate aici, între care starșine (lideri) și haidamaci (haiduci) cazaci, și chiar și pretendentul la tronul Poloniei, Stanisław August Poniatowski, în vârstă de trei ani.

Chiar dacă și-a pierdut rolul defensiv, a fost una dintre cele mai puternice cetăți ale  până la a doua împărțire a Poloniei din 21 aprilie 1793, când atât cetatea, cât și orașul Camenița au fost transferate sub suveranitatea Imperiului Rus. În aceeași zi, comandantul cetății a predat cheia cetății și a jurat credință țarului în catedrala orașului. 101 salve de tun au salutat apoi evenimentul în interiorul cetății. În timpul invaziei franceze a Rusiei din 1812, Armata Imperială rusă a fost staționată în cetate. În 1815, , care mai târziu avea să devină un bine-cunoscut poet și scriitor, a fost detașat ca ofițer în cetate. În 1846, poetul  fost staționat în cetate, timp în care el a înființat o organizație pro-decembristă de ofițeri progresiști.

Din 1816 până în 1914, cetatea a fost transformată din închisoare militară în închisoare pentru , infractori și deținuți politici. În 1831, lexicologul  a lucrat în cetate, pe când scria un dicționar al limbii ruse. Cetatea a fost centrul mișcării anti-feudale din Podolia secolului al XIX-lea, mișcare condusă de veteranul de cavalerie al războiului ruso-francez din 1812  (1787-1835), astăzi considerat de ucraineni un .

Muzeul și conservarea

După o serie de schimbări politice de după revoluția din 1905, partidele politice și organizațiile politice au fost permise de către lege pe întreg teritoriul Imperiului Rus. În 1906, un total de 67 de organizații politice au avut sediul în cetate. Printre ele s-a numarat ziarul Partidului Social-Democrat al Muncii din Rusia, Iskra (Scânteia). Un decret emis de Sovnarkomul Republicii Sovietice Socialiste Ucrainene a declarat în 1928 complexul cetății Camenița monument istoric. În anii 1930, s-au făcut planuri pentru a transforma cetatea în muzeu, și lucrările de reconstrucție a clădirilor au început în 1937. Printre atracțiile adăugate muzeului s-a numărat o scenă reprezentându-l pe Karmaliuk în celula lui din cetate în Turnul Papei, unde a fost ținut în timpul detenției sale. Numărul vizitatorilor cetății ajunsese în anii 1930 la 300.000 pe an.

În 1947, cetatea Camenița a fost trecută pe lista pan-sovietică de monumente istorice. O placă memorială și un basorelief cu chipul lui Karmaliuk au fost amenajate în apropierea expoziției Karmaliuk la 18 aprilie 1958. Lucrările arheologice și de restaurare au fost efectuate în cetate începând cu 1962, sub supravegherea arhitecților I. Plamenîțka și A. Tiupîci. Pe 18 mai 1977, s-a înființat Rezervația Națională Istorico-Arhitecturală Camenița. Pe 13 septembrie 1989, guvernul RSS Ucrainene a pus Camenița pe lista de propuneri pentru locuri în patrimoniul mondial UNESCO.

În 2004, rezervația a fost ridicată la rangul de district național de conservare.
În 21 august 2007, complexul a fost declarat unul dintre cele , ieșind pe locul 3 într-un concurs la nivel național. La 1 august 2011, o furtună puternică a distrus parțial Turnul de Vest; primăria orașului nu a negat că integritatea structurală a turnului a fost slăbită în timpul ultimei reconstrucții din 2007, deficiențele lucrărilor de atunci deschizând calea pentru prăbușirea sa, doar patru ani mai târziu.

Arhitectura

Cetatea Camenița se sprijină pe o formațiune calcaroasă înconjurată de valea . Prin urmare, fundația i-a fost construită folosind calcar, precum și cărămidă și piatră locală și de import. Ca urmare, numele cetății provine din radicalul kamin''', de la cuvântul slav pentru "piatră". Cele două părți principale ale cetății, Cetatea Veche () și Cetatea Nouă (), au fost construite în perioade diferite. Cetatea Veche protejează zona dinspre orașul vechi Camenița, și a fost construită pentru a proteja împotriva atacurilor directe ale oștilor inamice. Cetatea Nouă a fost ridicată în timpul numeroaselor modernizări ulterioare; scopul său a fost de a oferi protecție față de armatele inamice de câmp și a fost concepută pentru a sprijini invențiile mai noi de tehnică militară, cum ar fi tunurile cu rază lungă de acțiune.

 Cele douăsprezece turnuri
Mare și important complex de fortificație, cetatea Camenița a avut chiar și 12 turnuri, dintre care unele s-au adăugat mai târziu în timpul modernizărilor. O parte din turnuri s-au situat pe peninsula pe care stă cetatea principală; alte turnuri s-au situat pe pantele abrupte peste râul Smotrîh. Există și alte turnuri, cum ar fi Turnul Mic de Sud, un turn daco-roman, în timp ce un alt turn daco-roman se afla imediat în afara pereților de est și un alt semiturn situat la capătul vestic al podului cetății. De aceste turnuri, cu toate acestea, doar câteva aveau să rămână neatinse până astăzi. Cele 12 turnuri au fost:
 Turnul Papei (denumit și Turnul lui Karmeliuk, Turnul Iulian) a fost ridicat în secolele al XV-lea–al XVI-lea; în turn se aflau un arsenal de artilerie, un depozit de praf de pușcă, o vistierie și o moară, interconectat cu bastionul sudic;
 Turnul Kovpak (denumit și Turnul Șleahtei) un turn mai vechi, din secolele al XIV-lea–al XVI-lea, unde erau găzduiți nobilii șleahtici;
 Turnul Tęczyński, din secolele al XIV-lea–al XVI-lea, denumit după ;
 Turnul Alb (denumit și Turnul Laska), construit în secolul al XV-lea, ce găzduia un alt arsenal de artilerie;
 Turnul de Zi (denumit și Turnul Dzienna), un turn mare, cu răscruce pentru artilerie la catul al doilea, pentru a muta tunurile în poziție de foc, precum și spre Turnul de Vest Nou. Acolo se afla și o mică capelă luterană și un "orlîk", sau turn de observație, în vârf;
 Turnul Nou de Vest (sau Turnul Mare), construit în 1544 și care servea drept bastion. El conținea una dintre tiparnițele cetății, și avea și o platformă de artilerie care acoperea câmpia vastă din jurul său. A fost deteriorat de o furtună puternică în 2011.
 Turnul Różanka (denumit și Turnul Burgrabska sau Kreslavska), construit în secolele al XIV-lea–al XVI-lea, găzduia o închisoare la subsol. Este unul din cele trei turnuri (alături de Tęczyński și Lanckorońska) finisate cu bolte conice special gândite să evacueze gazele emanate de praful de pușcă stocat acolo;
 Turnul de Apă (denumit și Turnul Smotrytska), una din structurile ulterioare, din secolele al XV-lea–al XVIII-lea utilizate pentru a fi legate de cetate prin Poarta Câmpului, aflate la o oarecare distanță de incinta principală pe latura nordică. Avea un puț de unde se extrăgea apă din râul Smotrîci, precum și un tunel secret, a cărui existență era cunoscută doar staroștilor și scribilor;
 Turnul Comandantului, ridicat în secolul al XV-lea;
 Turnul Lanckorońska (sau al doilea Turn Laska), construit între secolele al XIV-lea–al XVI-lea, denumit după ;
 Turnul Negru. Din el au rămas doar ruinele și datează din secolele al XV-lea–al XVI-lea. Servea drept  și a fost aruncat în aer în semn de protest (vezi secțiunea despre istorie);
 Turnul Nou de Est, ridicat în 1544.

 Zidurile de fortificație
Zidurile cetății Camenița sunt împărțite în trei secțiuni sau terase; de nord, de sud și de est.

Zidurile de terasei nordice (aproximativ  lungime) apărau întreaga curte interioară. Zidurile curții de nord-vest formează Cetatea Veche, și se termină între Turnurile de Zi și Różanka. Ele sunt alcătuite din două ziduri paralele, care includ Turnul Mic de Vest, resturile Turnului Negru, și o cazemată cu două niveluri. Cel mai vechi dintre cele două ziduri datează de la începutul secolului al XII-lea și este construit cu . O altă cazemată era situată pe zidurile de est. O intrare în cetate în partea zidurilor de est este denumită Poarta Cetății Noi, și au mai fost două porți: una în zidul nordic, numită Poarta Poarta Cetății Vechi, și o alta, Poarta Domeniului, care lega Turnul de Apă cu restul cetății. Zidurile de nord sunt întărite cu Bastionul de Nord de-a lungul întregii lungimi. Bastionul a fost construit în 1790, chiar înainte de a doua împărțire a Poloniei. Există și Cetatea Nouă, care a fost concepută ca lucrare în corn și situată la vest de complexul principal.

În partea de est a curții se aflau resturi ale bisericii Sf Stanislau, lângă care se afla un  al lui M. Potocki. Lângă Turnul Kovpak se află o biserica ortodoxă, unde a fost înmormântat prințul Koriatovîci. În curte, de-a lungul zidurilor de sud, între Turnurile Kovpak și Tęczyński se aflau un  și un . Vizavi de acestea, lângă zidul nordic și Turnul Lanckorońska, se afla resedința starostelui. Lângă Turnul Tęczyński era "Rurmuș", care servea drept rezervor de apă pentru cetate. La zidurile de sud, mai aproape de Turnul Alb (între Turnurile Tęczyński și Alb) erau o bucătărie și o brutărie. Lângă Turnul Alb, la sud de zidurile dintre Turnurile Alb și de Zi se afla biroul starostelui. Lipite de zidurile de vest se aflau celeadna'', sau dormitoarele slujitorilor, unde stăteau până la 70 de servitori de la cetate. În afara zidurilor de nord, se aflau grajdurile cetății, unde puteau fi adăpostiți 30 de cai. În secolul al XVI-lea, cetatea avea o garnizoană de aproximativ 300 de soldați, care locuiau în oraș.

Școala Profesională Industrială din Camenița a cercetat zidurile cetății. S-au descoperit o zonă de  la marginea drumului, lângă "Podzamce", sau "Subcetate", cartier al orașului, care în anul anterior subminase parțial zidurile de sprijin ale cetății. Efectele nisipurilor mișcătoare descoperiseră zidurile de fundație, la puțin peste  adâncime. Zidurile fundației au fost construite pe calcar, care formează un defileu de-a lungul văii râului. Alte lucrări de excavare au arătat că pereții se întind spre vest, precum și din Cetatea Veche până la bastioanele Cetății Noi. S-au găsit în șanț și fundații de susținere pentru vechiul pod. De la sud în perete există o deschidere lată de  și înaltă de , prin care se presupune că curgea apă.

Zidurile conservate de nord-vest au acum  înălțime măsurate de la partea exterioară a cetății și  înălțime din curte. Ca urmare a numeroaselor reconstrucții, grosimea zidurilor s-a schimbat de-a lungul secolelor, fiind de  în Evul Mediu, de  în secolele al XIV-lea–al XV-lea, și în medie de  după reconstrucția din secolele al XVI-lea și al XVII-lea. S-au efectuat recent lucrări de conservare a zidurilor pentru a păstra fragmente din zidurile vechi rutenești.

Podul cetății
Ca urmare a locației unice a cetății pe o peninsulă, podul cetății (în ) servește ca unică legătură de transport cu centrul istoric al orașului. Acesta reprezintă o considerabilă realizare a ingineriei medievale. Podul are o lungime de . La intrarea pe pod, lățimea sa este de aproximativ , în timp ce la capăt se îngustează la . Înălțimea podului este de  la intrare, ajungând la  pe partea depărtată.

La începutul secolului al XV-lea, un turn de poartă, mare și rotund, a fost construit la capătul dinspre cetate al podului, înălțimea podului, cu tot cu turnul, era echivalentă cu cea a unei clădiri moderne de opt . În timpul asediului polonez nereușit al orașului, în 1687, podul a fost reconstruit și fortificat de către turci, dobândind numele de "podul turcesc" (în ), cum încă îi mai spun și astăzi mulți localnici. Fațada de piatră a podului a fost în stare degradată de la 1841 până la sfârșitul secolului al XIX-lea. Lipsa de conservare ulterioară, împreună cu niște avarii produse de un cutremur în 1986, a contribuit la starea proastă. În anul 2000,  a inclus podul cetății Camenița în .

Moștenirea istorică

Cetatea Camenița era cea mai recunoscută atracție a orașului, în 2005. Ea primește un număr mare de turiști din întreaga Ucraină și din străinătate, atrăgând mii de turiști anual. S-au păstrat și câteva legende locale. Potrivit unei legende, atunci când  Osman al II-lea a venit la Camenița în 1621 să cucerească orașul, el ar fi fost impresionat de puterea fortificațiilor sale și a întrebat "Cine a construit această mare cetate?". Cineva i-a răspuns: "Dumnezeu însuși." Când Osman nu a putut cuceri cetatea, atunci el ar fi zis: "Atunci Dumnezeu să o cucerească." O altă legendă locală spune că în râul Smotrîh este îngropat aur turcesc și că un tunel de  duce de la cetatea Camenița la cetatea Hotin.

Evenimentele de la asediul otoman din 1672 au fost descrise în romanul istoric , scris în 1888 de scriitorul polonez laureat al Premiului Nobel Henryk Sienkiewicz. Castelul apărea pe moneda comemorativă "Vechi Cetăți de pe Nistru", seria emisă de Banca Republicană Transnistreană din Transnistria, o entitate separatistă, nerecunoscută pe plan internațional, proclamată pe teritoriul Republicii Moldova.

Note
Completări

Referințe bibliografice

Bibliografie

Legături externe

Arii protejate din Ucraina

Cetatea Camenița


John Thomas Kattrukudiyil (Kothamangalam, Kerala, Índia, 18 de janeiro de 1948) é bispo de Itanagar.
John Thomas Kattrukudiyil foi ordenado sacerdote em 3 de fevereiro de 1975.

O Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Diphu em 10 de junho de 1994. O Bispo de Imphal, Joseph Mittathany, deu-lhe a consagração episcopal em 8 de setembro do mesmo ano; Os co-consagradores foram Robert Kerketta SDB, Bispo de Tezpur, e Denzil Reginald D'Souza, Bispo de Silchar.

Em 7 de dezembro de 2005, o Papa Bento XVI o nomeou ao Bispo de Itanagar. A inauguração oficial (entronização) ocorreu em 12 de março de 2006.

Em outubro de 2019, Kattrukudiyil foi convidado da missio de caridade católica por ocasião do Mês Missionário Mundial.

Ver também

Bispos católicos da Índia

John Thomas Kattrukudiyil


An Microchilus tridax in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Paul Ormerod. An Microchilus tridax in nahilalakip ha genus nga Microchilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Microchilus (Orchidaceae)

Microchilus tridax


José María de Jesús de Belaunzarán y Ureña (México, Nueva España, 31 de enero de 1772-México, México, 11 de septiembre de 1857) fue un fraile dieguino (rama de los franciscanos descalzos) y sexto obispo de la diócesis de Linares.

Biografía
José María de Jesús nació en el seno de una familia criolla perteneciente a la élite virreinal veracruzana y novohispana. Sus padres fueron el veracruzano Juan Bautista de Belaunzarán y Rodríguez de Vargas (hijo a su vez del célebre guipuzcoano Juan Bautista de Belaunzarán y Zumeta, gobernador y capitán general del Reino de la Nueva Vizcaya, y de Ignacia Rodríguez de Vargas y Monterde-Antillón), y de María Dominga de Ureña y Aguilar (a su vez hija de Roque Jacinto de Ureña y de María de Aguilar).

Realizó sus estudios en el Colegio de San Nicolás en Valladolid (hoy Morelia). En noviembre de 1810, durante los acontecimientos de la batalla de Guanajuato, los generales realistas Félix María Calleja y Manuel de Flon dieron la orden de entrar a degüello a la ciudad. Mediante súplicas y ruegos, Belaunzarán logró convencer a los generales retractarse de la orden.

Fue guardián del convento de San Diego.

Episcoppado
En 1821, la Santa Sede no reconoció la Independencia de México, debido a esta situación varias diócesis carecían de obispos. En 1831, el papa Gregorio XVI nombró a los primeros ellos, los cuales habían sido presentados por el Gobierno mexicano, aunque este no gozaba oficialmente del Ius Patronatus, lo ejercía de facto. Belaunzarán fue preconizado el 28 de febrero de 1831 y consagrado el 27 de julio.

En 1833, consagró como catedral de la diócesis el templo de la Inmaculada Concepción. En 1834, se manifestó en contra del régimen reformista de la administración del vicepresidente Valentín Gómez Farías, el gobernador Manuel María de Llano ordenó su destierro, pero fue suspendido por la proclamación del Plan de Cuernavaca.

En 1839, pidió su renuncia al papa Gregorio XVI, la cual fue aceptada. En calidad de obispo emérito se trasladó a vivir a la Ciudad de México, lugar en el que murió el 11 de septiembre de 1857.

Referencias

Bibliografía

Nacidos en Ciudad de México
Franciscanos de México
Arzobispos de Monterrey
Novohispanos
Obispos de México del siglo XIX
Obispos nombrados por Gregorio XVI
Obispos franciscanos
Obispos de la Ciudad de México
Fallecidos en Ciudad de México

José María de Jesús Belaunzarán


Antônio Benedito da Silva (født 23. marts 1965) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Brasiliens fodboldlandshold

|-
|1989||1||0
|-
!Total||1||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Antônio Benedito da Silva


Kearsarge la Boulogne este o pictură în ulei pe pânză din 1864 a pictorului francez Édouard Manet. Înfățișează crucișătorul USS Kearsarge, învingător al bătăliei de la Cherbourg asupra CSS Alabama. Pictura este deținută de Metropolitan Museum of Art din New York.

Deși nu a fost martor al bătăliei, Manet a vizitat Cherbourg la o lună după aceea și a pictat o acuarelă despre Kearsarge, acum expusă la Dijon. Pictura în ulei s-a bazat probabil pe această acuarelă.

Mai târziu, în 1864, Manet a pictat un tablou despre bătălie Bătălia dintre Kearsarge și Alabama.

Note

Picturi din 1864
Picturi realizate de Édouard Manet
Metropolitan Museum of Art

Kearsarge la Boulogne


Prisăcani a fost un cătun din județul Neamț situat pe valea Bistricioarei, pe traseul șoselei naționale lângă zona de vărsare a pârâului Prisăcani.

A aparținut de comuna Bistricioara. Cu începere din anul 1792, aici a funcționat un punct vamal situat la granița dintre Transilvania și Moldova.

Vezi și
 Pasul Tulgheș

Referințe

Bibliografie
 Gheorghiu, C.D.; Dicționarul Geografic al județului Neamț; Tip. și fonderia de litere T. Basilescu; București; 1895

Foste localități din România
Cătune din județul Neamț

Prisăcani, Neamț


O Quartier du Faubourg-du-Roule é o 30.º bairro administrativo de Paris localizado no 8.º arrondissement.

Localização e delimitação
O Quartier du Faubourg-du-Roule cobre 79,7 hectares. É delimitada pela Place de l'Étoile, pelos Champs-Elysées até a Rotatória dos Champs-Élysées, Avenue Matignon, Rue de Courcelles até o Boulevard de Courcelles (Place de la République-de-l'Équateur), Boulevard de Courcelles até Place des Ternes e Avenue Wagram até o retorno à Place de l'Étoile.

O bairro é atravessado pela seção oeste da rue du Faubourg-Saint-Honoré, que tem sido seu eixo central por séculos.

Descrição

O distrito de Faubourg-du-Roule corresponde aproximadamente à antiga vila composta por três elementos: o Bas-Roule, que formou uma massa em torno da Igreja de Saint-Philippe-du-Roule, o Haut-Roule, ao nível da atual Place des Ternes e a Ville l'Évêque que se uniu a ela em 1639. O bairro atual é limitado a noroeste pelo Boulevard de Courcelles seguindo a antiga rota da Muro dos Fazendeiros Gerais e três de suas antigas barreiras: a norte a barreira de Courcelles, a centro a barreira de Roule (ou barreira de Ternes) e a oeste a barreira de Étoile (ou barreira de Neuilly).

A leste, o distrito é limitado pela localização da antiga Porte du Roule que, a partir de 1631, permitia sair de Paris depois de atravessar o Grande Esgoto (ou Ponte du Roule), e que se localizava aproximadamente no cruzamento da rue du Colisée. A parte da atual rue du Faubourg-Saint-Honoré que pertence ao distrito de Faubourg-du-Roule, tornou-se então a Chaussée du Roule.

Discute-se a origem etimológica deste nome, encontra-se na forma Rollum ou Rotulum, a partir do início do século XIII, surge então a forma francesa "Roole", mas seu nome provavelmente vem dos carroceiros (rouliers), que corresponderia à sua posição na grande penetrante oeste que ia da ponte (ou vau) de Neuilly ao Mercado dos Inocentes (Halles de Paris). Os carroceiros eram "intermediários que recebem e se encarregam de transportar todos os tipos de engradados, baús e fardos de mercadorias, por todas as Cidades do Reino e Países estrangeiros, a um preço acordado com os comitentes".

A grande via de penetração oeste já era, antes dos romanos, uma das mais movimentadas vias de acesso a Lutécia. Ela constituiu " a " via decúmana no eixo Sens-Ruão. Ela seguia a rota atual da Rue du Faubourg-Saint Antoine, seguia pelo Faubourg Saint-Honoré e então, tomando a ladeira menos íngreme, passava entre a Butte de l'Étoile (conhecida como Montagne du Roule, muito mais alta do que hoje) e as alturas de Monceaux ao vau de Neuilly.

Histórico
Este bairro foi criado em 1790, durante a Revolução Francesa, sob o nome revolucionário de Section du Roule, de 1790 a outubro de 1792, Section de la République de outubro de 1792 a outubro de 1795 data em que retoma a sua denominação original; Section du Roule.

Por decreto prefectural de 10 de maio de 1811, a Seção du Roule que se situava no antigo 1.º arrondissement de Paris leva o nome de Quartier du Roule.

Pela lei de  que eleva a comuna de Paris a vinte arrondissements, o distrito de Roule torna-se o distrito de Faubourg-du-Roule, o 30.º bairro administrativo de Paris, e está localizado no 8.º arrondissement.

Vila du Roule
A primeira menção da Vila du Roule encontra-se em forais do século XIII. Era então uma aldeia dependente de Villiers-la-Garenne, incluída no senhorio de Clichy. Tudo estava fora dos muros e além das sucessivas Portes Saint-Honoré. Foi além de um braço do Sena que, no século XIV, para ser transformada em esgoto.

Por volta de 1200, a corporação dos Monnayeurs da Monnaie de Paris comprou ali uma casa para abrigar e cuidar de seus membros portadores de lepra.

Em , Pierre de Nemours, bispo de Paris, o autoriza a construir uma capela. Esta primeira capela apresentava-se como uma pequena igreja campestre de nave única, prolongada por um coro iluminado por cinco janelas separadas por contrafortes. A administração da casa é especificada por um acordo de . Em meados do século XVI, tendo a lepra quase desaparecido na França, os prédios foram alugados pelos Monnayeurs a seus oficiais como uma casa de campo. Esta casa é colocada sob o vocábulo de São Tiago e Filipe, patronos da corporação  .

Na Idade Média, a via central, que ia da igreja de Saint-Honoré (edifício que hoje não existe mais que ficava entre a rue Croix-des-Petits-Champs e a rue des Bons-Enfants) até a Ponte du Roule (sobre o Grande Esgoto), já era chamado de "Rue du Faubourg Saint-Honoré". Além, este caminho tornou-se o Chemin du Roule, indicado em uma carta de 1222.

Ao deixar Paris, ela foi sucessivamente nomeada "Rue du Faubourg-du-Roule", "Chaussée du Roule" (1635), "Rue du Bas-Roule" e "Rue du Haut-Roule", depois "Rua Saint-Honoré", "Rue du Faubourg Saint-Honoré", "Avenue de Neuilly" e depois "Avenue des Ternes".

Rolo baixo e rolo alto
Ao longo desta antiga estrada foi construída a Vila du Roule que compreendia duas aldeias, Bas-Roule (da rue Royale a Saint-Philippe), terra considerada pantanosa, e Haut-Roule (de Saint-Philippe a Étoile).

A vila du Roule é mostrada pela primeira vez no Mapa de Truschet e Hoyau em 1552. Existem apenas algumas casas, alguns moinhos e a velha Rue des Petits-Champs bloqueada pelas paredes. À direita, saindo do portão de Saint-Honoré e além do Grande Esgoto, havia um caminho chamado Roule aux Porcherons que passava pelo mercado de cavalos e sua forca, depois pelo "Pequena Polônia". Em seguida, cruzou a Chaussée d'Antin para chegar à Porte Montmartre e à Rue du Faubourg de mesmo nome.

Em , uma escritura passada pelos Monnayeurs no terrier de Saint-Victor para sua casa em Le Roule menciona isso como "presentemente em ruínas". Mas no início do século XVII, foram feitas grandes reparações na quinta e foram medidos os terrenos para arrendamento.

La Ville l'Évêque
La Ville l'Évêque, uma simples aldeia em torno de uma fazenda pertencente ao bispo de Paris, tornou-se no século XIII uma vila digna de ser erigida em paróquia com uma igreja dedicada a Santa Maria Madalena, reconstruída em 1492 e 1660. Estendia-se além da Porte Saint-Honoré em um arco desde o início dos Champs-Élysées até o atual Boulevard des Capucines; toda a sua parte entre o atual Boulevard des Capucines e o Grande Esgoto ainda era, em 1763, nada além de pântanos cultiváveis.

A Paróquia du Roule
Por diversas vezes, foi recordada a proibição de construção de habitações fora dos limites da capital: uma primeira vez em 1548, depois em 1627, 1633 e 1642. Em 1639, a pedido dos habitantes, o rei Luís XIII concedeu permissão para construir (o que até então era proibido) e unir com a vila de La Ville l'Évêque. Quando as muralhas são destruídas, os limites de construção são materializados por terminais, mas os limites nunca são respeitados, devem ser movidos em 1724, 1726, 1728 e 1765. Sendo as fraudes fáceis, os Fazendeiros Gerais obtiveram de Luís XVI a substituição dos limites de construção por uma muralha contínua que, encomendada em maio de 1784 , foi concluída em 1787.

A capela dos Monnayeurs caía em ruínas, e com isso sua reconstrução foi prevista. Previa-se a construção de um pequeno edifício de nave única terminando em semicírculo, com 9 toesas 4 pés de comprimento por 4 toesas de largura, mas o projeto não foi executado. Em 1636 e 1642, limitaram-se a fazer reparações na antiga capela. Em 1657, Frémin de Cotte, arquiteto e engenheiro do rei, e Jean Pasquinot, mestre pedreiro juramentado, defenderam a demolição e a reconstrução.

Faubourg de Paris

O bairro começou a se desenvolver com a criação do primeiro viveiro real, que se localizava entre a rue du Faubourg-du-Roule, esgoto correspondente ao traçado da atual rue La Boétie, Champs-Élysées e rue de Chaillot (atual rue de Berri).

Em , o Roule foi erigido em um faubourg de Paris. Uma barreira de outorga foi estabelecida, em 1728, à entrada desta vila, em frente à igreja, para a separar de Paris. Essa barreira foi chamada de "Barreira du Roule" e foi transferido em 1788 para a Place des Ternes durante a construção do Muro dos Fermiers Généraux.

A especulação que tomou conta do Faubourg Saint-Honoré em meados do século XVIII chegou ao Faubourg du Roule. Em 1755, a Condessa de Langeac adquiriu o terreno da antiga creche real para criar ali um loteamento. Os Monnayeurs venderam sua casa e suas terras. O desenvolvimento do bairro está acelerando tanto que em 1785 quase todas as ruas atuais foram perfuradas.

Principais ruas do Bairro

Ruas

Praças

Principais locais

Notas e referências

Bibliografia
 Sabine Drilhon-Codet, em : .

Ver também
 Antigos faubourgs de Paris
 Avenue du Roule em Neuilly

8.º arrondissement de Paris

Quartier du Faubourg-du-Roule


Armatoles (, en plural; en singular Armatolos, Αρματολός) era una milicia de soldados cristianos al servicio del Imperio otomano, que fueron  creadas a principios del , para intentar controlar el bandolerismo de los Kleftes y garantizar la seguridad en algunas zonas montañosas de Grecia.

De acuerdo con Vacalopoulos, los armatoles como institución, aparecieron por primera vez en Agrafa (Tesalia) durante el reinado del sultán Murad II (1421–1451). Desde aquí se extendieron al resto de Grecia excepto a la zona del Peloponeso.

Los armatoles se organizaron sobre la base de un sistema feudal en el que las unidades policiales y militares mantenían sus funciones, a cambio de la propiedad de la tierra. Cuando los otomanos conquistaron las llanuras de Grecia, los armatoles no se desmovilizaron sino que los otomanos establecieron tratados con los armatoles para que mantuvieran sus funciones militares y policiales. Los otomanos tenían unidades de armatoles que funcionarían como fuerza de mantenimiento de la paz en los territorios cercanos a las zonas con más problemas como zonas montañosas o áreas donde la resistencia a la dominación extranjera y el bandidaje de los kleftes era más fuerte.

Los armatoles se concentraron principalmente en las zonas de Macedonia, Tesalia, Epiro, Acarnania y Etolia (específicamente Agrafa). En el área del Peloponeso,  los armatoles no se desarrollaron de la misma manera como lo hicieron en Roumeli y Epiro.

Con el paso del tiempo, se hizo cada vez más difícial para los otomanos distinguir los armatoles de los kleftes. Ambos grupos empezaron a establecer relaciones entre sí bajo una rúbrica étnica común. Esta colaboración también se basaba en sentimientos mutuos contra los conquistadores extranjeros. Dado que los dos grupos estaban armados y poseían experiencia militar, ambos contribuyeron a mejorar la preparación militar de los griegos antes de la llegada de la revolución griega de 1821. Durante la Guerra de Independencia, los armatoles y  los kleftes formaron el núcleo de las fuerzas de combate griegas y desempeñaron un papel destacado durante todo el conflicto.

Véase también
Historia de Grecia
Guerra de independencia de Grecia
Primera República Helénica

Referencias

Fuentes
Vacalopoulos, Apostolis. The Greek Nation, 1453-1669. Rutgers University Press, 1976.

Milicias
Ejército del Imperio otomano
Guerra de independencia de Grecia
Grecia otomana
Guerra de guerrillas

Armatoles