Strategia națională în domeniul egalității de șanse între femei și bărbați pentru perioada 2014 – 2017 este o strategie adoptată de Guvernul României prin Hotărârea Nr. 1050 din 18 noiembrie 2014.
Aceasta oferă cadrul pentru planificarea acțiunilor în domeniul egalității de șanse pentru bărbați și femei. Domeniile de intervenție în acest document sunt educația, piața muncii, participarea echilibrată a femeilor și bărbaților la procesul de luare a deciziilor, violența de gen.

Aprobarea

În temeiul art. 108 din Constituția României, republicată, al art. 23 alin. (1) din Legea nr. 202/2002 privind egalitatea de șanse și de tratament între femei și bărbați, republicată, Guvernul României aproba prin Hotărârea Nr. 1050/18 noiembrie 2014 Strategia națională în domeniul egalității de șanse între femei și bărbați pentru perioada 2014 – 2017 și Planul general de acțiuni pe perioada 2014 - 2017 pentru implementarea Strategiei naționale în domeniul egalității de șanse între femei și bărbați

Scop și generalități

Strategiei naționale în domeniul egalității de șanse între femei și bărbați are ca scop promovarea, respectarea și realizarea egalității de șanse intre femei și bărbați.Egalitatea de șanse între bărbați și femei este un principiu fundamental al drepturilor omului, transpus atât la nivel legislativ, cât și la nivelul politicilor publice. Acest principiu este consacrat în Legea nr. 202/2002, republicată, care reglementează măsurile pentru promovarea egalității de șanse și de tratament între femei și bărbați în toate sferele vieții publice din România și definește termeni ca: egalitate de șanse între femei și bărbați, discriminare pe criteriu de sex, discriminarea directă, indirectă, hărțuirea și hărțuirea sexuală, plată egală pentru muncă de valoare egală, acțiuni pozitive, discriminarea multiplă.

Obiective

Obiectivele strategiei sunt grupate pe următoarele arii de intervenție: educația, piața muncii, participarea echilibrata la decizie, abordarea integratoare de gen, violența de gen.

 Combaterea stereotipurilor de gen din sistemul de învățământ

 Promovarea perspectivei de gen în politicile de ocupare, mobilitate și migrație a forței de muncă

 Creșterea gradului de conștientizare cu privire la prevederile legale din domeniul egalității de șanse între femei și bărbați

 Creșterea gradului de conștientizare cu privire la diferența salarială între femei și bărbați

 Creșterea gradului de conștientizare privind concilierea vieții profesionale cu viața familială și cea privată

 Încurajarea integrării pe piața muncii a femeilor vulnerabile la fenomenul discriminării

 Monitorizarea participării echilibrate a femeilor și bărbaților la procesul de decizie

 Introducerea perspectivei de gen în politicile naționale

 Combaterea fenomenului de hartuire și hărțuire sexuală la locul de muncă

 Combaterea fenomenului de violența de gen

Finanțare

Toate acțiunile prevăzute în Strategia naționala în domeniul egalității de șanse între femei și bărbați și Planul general de acțiuni pe perioada 2014 - 2017 pentru implementarea Strategiei se finanțează conform prevederilor legale în vigoare din următoarele surse:

 bugetul de stat;
 bugetele locale, pentru acele măsuri în care sunt implicate și instituții ale autorităților administrației publice locale;
 fonduri externe nerambursabile;
 donații, sponsorizări și alte surse, în condițiile legii.

Proceduri de monitorizare și evaluare

În conformitate cu prevederile Hotărârii Guvernului nr. 10 din 9 ianuarie 2013 privind organizarea și funcționarea Ministerului Muncii, Familiei, Protecției Sociale și Persoanelor Vârstnice (MMFPSPV), implementarea Strategiei se va realiza sub autoritatea și în coordonarea Ministerului Muncii, Familiei, Protecției Sociale și Persoanelor Vârstnice prin Direcția Ocupare și Egalitate de Șanse.

Referințe

Strategia națională în domeniul egalității de șanse între femei și bărbați pentru perioada 2014-2017


An Ischaemum tadulingamii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni N.Chandrasekharan Nair ngan Puthenpurayil Viswanathan Sreekumar. An Ischaemum tadulingamii in nahilalakip ha genus nga Ischaemum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ischaemum

Ischaemum tadulingamii


Ovo je popis umjetnica rođenih u Engleskoj ili čija su umjetnička djela usko povezana s tom zemljom.

B
Mary Beale (1633. – 1699.), slikarica

C
Joan Carlile (oko 1606. – 1679.), slikarica
Margaret Sarah Carpenter (1793. – 1872.), slikarica

D
Evelyn De Morgan (1855. – 1919.), slikarica

H
Mary Hoare (1744. – 1820.)

K
Angelica Kauffmann (1741. – 1807.), slikarica

M
Mary Moser (1744. – 1819.), slikarica
Annie Feray Mutrie (1826. – 1893.), slikarica
Martha Darley Mutrie (1824. – 1885.), slikarica

Popis engleskih umjetnica


Dorsoduro er en af de seks sestieri (distrikter) i Venedig

Dorsoduro omfatter de højestliggende landområder i byen og også Giudecca-øen og Isola Sacca Fisola.  Dets navn stammer fra italiensk for "hård højderyg", på grund af dens forholdsvis høje, stabile jord.

Historie
Det oprindelige hjerte af området var Giudecca-kanalen, hvor bygninger blev bygget fra det sjette århundrede. Ved det 11. århundrede havde bosættelser spredt sig over til Canal Grande, mens senere religiøse bygninger, herunder basilikaen Santa Maria della Salute og Zattere-kajen, nu er de vigtigste vartegn.

I det nittende århundrede blev Accademia oprettet i Dorsoduro, og Ponte dell'Accademia forbandt distriktet til San Marco, hvilket gør det til et dyrt område, populært for udenlandske bosættere.  Vestkvarterets ende og Giudecca blev industrialiseret omkring samme tid som oprettelsen af Accademia.

Seværdigheder
Landemærker og seværdigheder i Dorsoduro omfatter:

 Ca 'Foscari
 Ca 'Rezzonico
 Campo San Barnaba
 Campo Santa Margherita
 Gallerie dell'Accademia
 Peggy Guggenheim Collection
 Il Redentore (kirke) - Andrea Palladio .
 Le Zitelle
 Ospedale Giustinian
 Palazzo Ariani
 Palazzo Dario
 Palazzo Zenobio
 Punta della Dogana
 Dogana da Mar - kunstmuseum .
 Santa Maria della Salute (kirke)
 San Pantalon (kirke)
 San Trovaso (kirke)
 Santa Maria del Carmelo (kirke)
 San Sebastiano (kirke)
 Scuola Grande dei Carmini
 Ognissanti Kirke

Venedig

Dorsoduro


Richard Kay "Dick" Wildung (* 16. August 1921 in Anoka, Minnesota; † 15. März 2006 in Minneapolis, Minnesota) war ein US-amerikanischer American-Football-Spieler. Er spielte unter anderem als Offensive Tackle in der National Football League (NFL) bei den Green Bay Packers.

Spielerlaufbahn

Collegekarriere
Richard Wildung wurde in Anoka geboren und wuchs in Luverne auf, wo er auch die Highschool besuchte. Nach seinem Schulabschluss studierte er an der University of Minnesota, für deren College-Football-Mannschaft, die Minnesota Golden Gophers, er von 1940 bis 1942 als Offensive Tackle spielte. In den Jahren 1940 und 1941 gewann er mit seinem Team die nationale Collegemeisterschaft. 1941 und 1942 wurde er zum All-American gewählt. 1942 wurde er als Mannschaftskapitän MVP seines Teams, zudem spielte er im East–West Shrine Game, einem Auswahlspiel mit den besten College-Football-Spielern des Jahres. Sein College zeichnete ihn von 1940 bis 1942 aufgrund seiner sportlichen Leistungen aus.

Profikarriere
Im Jahr 1943 wurde Dick Wildung von den Green Bay Packers in der ersten Runde an achter Stelle der NFL Draft ausgewählt. Bevor er seine Spielerlaufbahn fortsetzen konnte, wurde er von der US Navy eingezogen und diente als Lieutenant während des Zweiten Weltkrieges im Pazifik auf einem PT boat. Erst im Jahr 1946 konnte er sich dem von Curly Lambeau trainierten Team aus Green Bay anschließen. In Green Bay war er bis 1953 aktiv, wobei er die Saison 1952 aufgrund seines Militärdienstes im Koreakrieg aussetzen musste. Richard Wildung konnte mit den Green Bay Packers nie einen Meistertitel erringen. Wildung starb im Jahr 2006 und ist auf dem Fort Snelling National Cemetery in Minneapolis beerdigt.

Ehrungen
Dick Wildung spielte in einem Pro Bowl und wurde dreimal zum All-Pro gewählt. Wildung ist Mitglied in der College Football Hall of Fame und in der Green Bay Packers Hall of Fame.

Weblinks
 Dick Wildung in der Green Bay Packers Hall of Fame

Einzelnachweise

Militärperson (United States Navy)
American-Football-Spieler (Minnesota Golden Gophers)
American-Football-Spieler (Green Bay Packers)
US-Amerikaner
Geboren 1921
Gestorben 2006
Mann

Dick Wildung


Page Kennedy (n. Detroit, Míchigan, Estados Unidos, 23 de noviembre de 1976) es un actor y rapero estadounidense, conocido por su papel de Randon Randell en la serie de Spike TV Blue Mountain State.

Polémica
Fue llamado para interpretar al oscuro personaje de Caleb Appelwhite en Desperate Housewives, pero el actor tuvo problemas con el resto del elenco; decidieron sacarlo y poner en su lugar a Nashan Kearse.

Enlaces externos

Actores de cine de Estados Unidos
Actores de televisión de Estados Unidos
Raperos de Estados Unidos

Page Kennedy


James Kombo Moyana ( - ) est un gouverneur de la Banque de réserve du Zimbabwe de 1983 à 1993.

Nomination
Premier gouverneur noir lors de sa nomination, il est initialement placé à ce poste par le Premier ministre du Zimbabwe de l'époque, Robert Mugabe.

Décès
James Moyana est décédé de la COVID-19 en janvier 2021, lors de la pandémie de Covid-19 au Zimbabwe.

Références

Mort de la maladie à coronavirus 2019 au Zimbabwe
Décès en janvier 2021
Naissance en juillet 1942
Décès à 78 ans
Banquier zimbabwéen

James Kombo Moyana


La esclerosis de Mönckeberg es una forma de arteriosclerosis o endurecimiento arterial causado por depósitos de calcio en la capa intermedia de las paredes de vasos sanguíneos de mediano tamaño. Es la forma menos relevante de arteriosclerosis. Recibe el epónimo de Johann Georg Mönckeberg.

Cuadro clínico
La esclerosis de Mönckeberg es un trastorno relativamente frecuente y ocurre independiente de la formación de aterosclerosis. Ocurre con mayor frecuencia en personas mayores de 50 años de edad y en pacientes con diabetes mellitus. En casos muy avanzados, la calcificación de la arteria puede volver al vaso rígido, haciendo que pierda su distensibilidad. Puede aparecer como vasos sanguíneos opacos en una radiografía rutinaria de buena proyección. En las láminas histológicas suele verse como material violeta rodeando la capa media del vaso afectado.

Referencias

Enlaces externos
 Monckeberg's medial calcific sclerosis, imagen del laboratorio de patología de la Universidad de Utah

Enfermedades vasculares
Términos médicos

Esclerosis de Monckeberg


Nikola Petković (Rijeka, 20. svibnja 1962.), hrvatski književnik, sveučilišni profesor, književni kritičar i publicist. Predsjednik Hrvatskog društva pisaca od 2011. do kraja siječnja 2018.

Životopis
Diplomirao je filozofiju i komparativnu književnost na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Magistrirao je i doktorirao u Sjedinjenim Američkim Državama i predavao na više tamošnjih sveučilišta. Od 2003. predaje na Filozofskom fakultetu u Rijeci. Redoviti je profesor na Odsjeku za filozofiju i Odsjeku za kulturalne studije. Predaje na postdiplomskom studiju komparativne književnosti Filozofskog fakulteta u Zagrebu i na postdiplomskom studiju Identiteti Europe Fakulteta političkih znanosti. Od 2011. je predsjednik Hrvatskog društva pisaca. Krajem siječnja 2018. podnosi ostavku na tu funkciju iz privatnih razloga. Član je PEN-a, Hrvatskog društva za analitičku filozofiju i Hrvatskog udruženja Američkih studija.

U književnosti se javio 1980-ih s generacijom okupljenom oko časopisa Quorum, koja se formirala na principima individualnosti, teorijske osviještenosti i intermedijalnosti. Objavljuje u domaćim i inozemnim listovima, zbornicima i književnim časopisima.U znanstveno-teorijskom radu se bavi pitanjima postkolonijalizma, identiteta i kulturama srednje Europe. Član je međunarodnog uredništva serije knjiga "Postkolonijalni pogledi na Istočnu Europu" (Postcolonial Perspectives on Eastern Europe). Uz Akeela Bilgramija sa sveučilišta Columbia, voditelj je kolegija "Secularism, Liberalism and Identity" na Interuniverzitetskom Centru (IUC) u Dubrovniku.

Djela

Proza
 Priče iz davnine (roman), 1989.
 Uspavanka za mrtve, (roman), 2007.
 Kako svezati cipele (roman), 2011.

Poezija
 Vile i vilenjaci, 1984.
 Melodije Istre i Kvarnera, 1989.
 Dan na bijelu hljebu, 2001.
 Las Regiones Perdidas (engl.), 2001.
 Odisejev pas, 2007.
 Glasovi iz zone tišine / Voices from Stillezone, u koautorstvu s Cindy Lynn Brown, 2015.

Knjige za djecu
 Vila-Riječ, (ilustrirala Andrea Petrlik-Huseinović), 2013.

Znanstvene knjige
Srednja Europa: Zbilja, mit, utopija (A Central Europe of Our Own: Postmodernism, Postcolonialism, Postcommunism and The Absence of Authenticity), 2002; drugo, elektronsko izdanje, 2009.
Identitet i granica, 2010.

Eseji i kritike
 Mozak od 2 marke, 2001.
 Harterije: Hrvatsko pjesništvo početkom tisućljeća, 2009.
 Harterije II, III, Hrvatsko pjesništvo početkom tisućljeća, 2013.
 Harterije IV, Hrvatsko pjesništvo početkom tisućljeća, 2016.

Izvori

Hrvatski književnici
Životopisi, Rijeka

Nikola Petković


Egzersiz fizyolojisi fiziksel aktivite altında yatan fizyolojik mekanizmanın incelendiği bilim dalı. Egzersiz fizyolojisi atletlerde, spor antrenmanlarında kronik rahatsızlıkların giderilmesi, fiziksel uyumun korunması gibi alanlarla da ilgilidir.

Egzersiz fizyoloji insan bedenindeki
 Sinir sistemi
 Kardiovasküler sistem
 Dolaşım sistemi
 Endokrin sistemi
 Kas-iskelet sistemi
 Hormonlar
 Fizyoloji üzerindeki çevresel etkenler gibi alanları da içermektedir.

Bağlantılar
 Elit Sporcularda Vücut Kompozisyonu İle Maksimal Oksijen Kapasitesi Arasındaki İlişki

 vücut geliştirme
 Gebelikte Egzersiz Fizyolojisi
 Journal of Exercise Physiology
 American College of Sports Medicine (ACSM)
 Professionalization of Exercise Physiology online
 The Center for Exercise Physiology
 Journal of Professional Exercise Physiology
 College of St. Scholastica: Department of Exercise Physiology
 Australian Association for Exercise and Sports Science

Kitap
 Necati Akgün, Egzersiz Fizyolojisi. 2 Baskı, Ege Üniversitesi. Basımevi, İzmir, 1994.
 SEVİM,Y Antrenman Bilgisi
 Egzersiz fizyolojisi, Ed. Emin Ergen, Yazarlar: Sevil Başoğlu, Haydar Demirel, Rüştü Güner, Hüsrev Turnagöl, Ali Murat Zergeroğlu, Bülent Ülkar, Nobel Yayınları, 2002

Egzersiz fizyolojisi


An Paraphalaenopsis thorntonii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Richard Eric Holttum, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Alex Drum Hawkes. An Paraphalaenopsis thorntonii in nahilalakip ha genus nga Paraphalaenopsis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paraphalaenopsis

Paraphalaenopsis thorntonii


An Cystorchis saprophytica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Cystorchis saprophytica in nahilalakip ha genus nga Cystorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cystorchis

Cystorchis saprophytica


Dame Marcella Liburd, née le  à Basseterre, est une femme politique christophienne. Elle est gouverneur général de Saint-Christophe-et-Niévès depuis le .

Biographie
Enseignante puis avocate, Marcella Liburd devient secrétaire du Parti travailliste en 1997 puis, en décembre 2004, elle est la première femme à occuper le poste de présidente de l'Assemblée nationale.

À partir de 2011, elle est ministre de la Santé, des Services sociaux, du Développement communautaire et de la Culture. La même année, elle est présente dans une exposition promue par divers départements du gouvernement de Saint-Christophe-et-Niévès pour mettre en avant les réalisations de femmes de premier plan. En , elle assure brièvement l'intérim du Premier ministre Denzil Douglas, en déplacement au Venezuela pour les obsèques d'Hugo Chávez.

De 2013 à 2015, elle est présidente du Parti travailliste, la première femme dans l'histoire de ce parti fondé en 1932.

Le , elle est investie gouverneure générale de Saint-Christophe-et-Niévès. À cette fonction, en , elle mène la délégation christophienne à la cérémonie de couronnement de , roi de Saint-Christophe-et-Niévès, du Royaume-Uni et des autres royaumes du Commonwealth, aux côtés notamment du Premier ministre, Terrance Drew, du Premier ministre de Niévès, , et du ministre des Affaires étrangères, Denzil Douglas.

Décorations
  Dame grand-croix de l'ordre de Saint-Michel et Saint-Georges (GCMG) en 2023.

Références

Gouverneur général de Saint-Christophe-et-Niévès
Pionnière en politique
Ministre christophienne
Ministre christophien de la Culture
Ministre christophien de la Santé
Président d'assemblée parlementaire
Naissance en juillet 1953
Naissance à Basseterre

Marcella Liburd


Kongemager er betegnelsen for en person eller gruppe, der udøver indflydelse på udvælgelsen af en person til en toppost, som f.eks. konge, præsident eller statsminister, uden selv at være en mulig kandidat. Kongemageren kan benytte sig af politiske, monetære, religiøse og militære midler til at sikre sig indflydelsen. Udtrykket stammer fra Richard Nevilles bedrifter under Rosekrigene i England, men ikke benyttet før længe efter hans død og blev først almindelig brugt i det 19. århundrede.

Af eksempler på kongemagere kunne f.eks. nævnes Carl Otto Mörner, der hjalp Bernadotte-slægten på tronen i Sverige.

Udtrykket bruges også i spilteori og henviser til, når en spiller mangler tilstrækkelige ressourcer til at vinde et givet spil, men stadig har tilstrækkelige ressourcer til at afgøre, hvilke af de mere ressourcestærke spillere, der i sidste ende vil vinde.

Referencer

Politisk terminologi

Kongemager


USS Copahee (CVE-12) was a  that served in the United States Navy during World War II.  Originally classified AVG-12, was changed to ACV-12, 20 August 1942; CVE-12, 15 July 1943; and CVHE-12, 12 June 1955.

She was laid down on 18 June 1941, as Steel Architect, under Maritime Commission contract (hull 169) in Tacoma, Washington by Todd Pacific Shipyards, launched 21 October 1941; sponsored by Mrs. W. M. Wells; acquired by the United States Navy on 8 February 1942; and commissioned 15 June 1942, Commander J. G. Farrell in command.

Service history
Sailing from Alameda 5 September 1942, Copahee arrived at Nouméa 28 September with her cargo of planes, stores and passengers. From 7 October to 11 October, she cruised toward Guadalcanal to launch 20 Marine fighter planes and 18 SBD-3s of VMSB-141 for Henderson Field, then returned to San Diego, California 29 October for overhaul.

After training at Pearl Harbor, Copahee sailed to San Diego, arriving 25 February 1943 to begin transport duty carrying aircraft, aviation stores and personnel to the forward bases in the New Hebrides, Fijis, and New Caledonia as well as islands in the Hawaiian chain, departing San Diego on 10 March 1943 until 7 June 1943.

Between 2 September 1943 and 19 January 1944, she made two voyages to deliver aircraft at Townsville and Brisbane, Australia, and one to Pearl Harbor. She sailed from San Diego 10 April to ferry aircraft from Pearl Harbor to Majuro until 3 June, when she began supporting the Marianas operation by supplying replacement pilots and aircraft to carriers of the 5th Fleet. On 28 July 1944, she returned to San Diego, California with a load of captured Japanese planes (13 Mitsubishi A6M Zeros and 1 Nakajima B5N "Kate") and equipment (37 engines) to be used for intelligence and training purposes.

After overhaul, Copahee returned to transport duty. Until the end of the war she made six voyages from Alameda, carrying her vital cargo to Manus, Majuro, Guam, Saipan, and Pearl Harbor. From 6 September to 21 December 1945, she participated in Operation Magic Carpet, returning homeward-bound servicemen from Saipan, Guam, Eniwetok, and the Philippines to the west coast. She returned to Alameda 21 December 1945, and was decommissioned and placed in reserve at Tacoma, Washington, 5 July 1946.

Copahee was redesignated as a helicopter escort carrier (CVHE-12) on 12 June 1955.  Stricken for disposal on 1 March 1959, Copahee was sold for scrap in 1961.

Awards
Copahee received one battle star for World War II service.

References

Bogue-class escort carriers of the United States Navy
Ships built in Tacoma, Washington
1941 ships
World War II escort aircraft carriers of the United States

USS Copahee


Fred 04 (born in Jaboatão dos Guararapes, Pernambuco, on July 11, 1965)  is the leader, singer, guitarist and Cavaquinho player of Brazilian band Mundo Livre S/A. He is the co-author, along with DJ Renato L, of the Mangue Bit manifesto, "Caranguejos Com Cérebros" ("Crabs With Brains"). He  has a degree in journalism. He made up his nickname '04' after the two last digits in his identity document.

References

External links
 Mundo Livre S/A official page

1965 births
Living people
20th-century Brazilian male singers
20th-century Brazilian singers
21st-century Brazilian male singers
21st-century Brazilian singers
Brazilian male guitarists
People from Jaboatão dos Guararapes
21st-century conductors (music)

Fred 04


An Myoxanthus reymondii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Gustav Karl Wilhelm Hermann Karsten, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carlyle August Luer. An Myoxanthus reymondii in nahilalakip ha genus nga Myoxanthus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Myoxanthus

Myoxanthus reymondii


A Expedia Inc. é uma agência de viagens online de propriedade do Expedia Group, uma empresa americana de compras online de viagens com sede em Seattle. O site e o aplicativo móvel podem ser usados para reservar passagens aéreas, reservas de hotéis, aluguel de carros, navios de cruzeiro e pacotes de férias.

História
A Expedia.com foi lançada em 22 de outubro de 1996, como uma divisão da Microsoft.

Em 1999, a Microsoft desmembrou a empresa como uma empresa pública. Rich Barton tornou-se CEO da Expedia.

Em julho de 2001, a USA Networks, Inc. comprou a Expedia da Microsoft.

Em dezembro de 2010, as listagens da AMR Corporation, empresa controladora da American Airlines e American Eagle Airlines, foram suspensas pela Expedia devido a uma disputa sobre como as tarifas e horários da América apareciam nos resultados de pesquisa do site AMR e Expedia chegaram a um acordo em abril de 2011, permitindo que os ingressos voltem a ser vendidos através do site agregado.

Em março de 2011, a Expedia comprou Travel Smart Vacations por US$ 11,3 milhões.

Em junho de 2014, a Expedia começou a aceitar bitcoins.

Em maio de 2018, a Expedia comprou USMEXCA TRAVELS por US$ 12,6 milhões.

Iniciando o ciclo 2018/21, a Expedia Group tornou-se o primeiro patrocinador global da UEFA Champions League e da Supercopa da UEFA, já que a Expedia se estende para outra temporada até 2024 e a Hotels.com encerrará o patrocínio após a temporada 2021/22.

A receita da Expedia diminuiu de US$ 12 bilhões em 2019 para US$ 5,2 bilhões em 2020 devido à pandemia de COVID-19.

De acordo com o Travel Market Report, de janeiro a dezembro de 2020, o Departamento de Transportes dos EUA recebeu 14.604 reclamações sobre a Expedia e outras agências de viagens online (OTAs) de clientes que tentavam obter reembolsos por voos cancelados. Como observa a fonte: "Nas mídias sociais, os clientes reclamaram de tempos de chamada excessivamente longos e de não conseguirem falar com um representante, levando os viajantes a não conseguir fazer alterações em seus planos de viagem ou iniciar reembolsos. Algumas pessoas disseram que não conseguiram falar com alguém por mais de 24 horas e uma pessoa disse que ligou mais de 30 vezes."

Ver também
 Expedia Group

Ligações externas

Empresas dos Estados Unidos
Agências de viagens
Agências de viagens online

Expedia.com


El Sirin es una criatura mitológica de las leyendas rusas, con la cabeza y el pecho de una mujer hermosa y el cuerpo de un ave (por lo general un búho). Según el mito, vive "en las Tierras Indias", cerca del Edén o alrededor del río Éufrates.

Estos seres, medio-mujeres, medio-aves, se basan directamente en los mitos griegos y más tarde en el folclore acerca de las sirenas. Fueron retratadas por lo general con una corona o con un nimbo. Cantaban hermosas canciones a los santos, anunciando futuras alegrías. Para los hombres, sin embargo, eran peligrosas. Aquellos que escuchaban sus canciones olvidaban todo, las seguían, y finalmente morían. Se deben tirar cañonazos, echar campanas al vuelo o hacer cualquier otro sonido fuerte para asustarlas. Más tarde (siglos XVII y XVIII), la imagen de las Sirins cambió y comenzó a simbolizar la armonía del mundo (ya que viven cerca del paraíso). En aquellos tiempos se creía que sólo las personas muy felices podían escuchar a una Sirin, y sólo muy pocos podían verlas porque son muy rápidas y escurridizas, como la felicidad humana. Simbolizan la alegría eterna, la felicidad celeste.

Galería

Véase también
 Alkonost
 Mitología eslava

Referencias

Enlaces externos

Mitología rusa
Aves legendarias
Quimeras
Criaturas míticas con cabeza humana

Sirin


Bătălia de la Aigos Potamos a avut loc în anul 405 î.Hr., în apropierea gurii de vărsare a râului Aigos Potamos în Hellespont (Dardanele), între flota spartană și cea ateniană. A fost ultima mare bătălie din Războiul peloponesiac, spartanii aflați sub comanda lui  surprinzând flota ateniană ancorată lângă țărm și distrugând-o aproape în totalitate. Această bătălie navală a fost decisivă pentru încheierea războiului, deoarece Atena asediată de spartani nu se mai putea aproviziona pe calea apei și nu mai putea comunica cu imperiul său maritim.

Cadrul istoric
După încheierea cu succes a războaielor medice, în care majoritatea polisurilor din Grecia antică se uniseră pentru a face față invaziilor persane, a urmat o perioadă de circa 50 de ani (pentecontaetia) de relativă pace, întreruptă doar de unele lupte locale între orașelor-state grecești. Însă, în a doua jumătate a secolului V î.Hr. lumea elenă a fost din nou răvășită de o serie de războaie, dintre care Războiul peloponesiac a fost cel mai pustiitor.

Desfășurat în perioada 431-404 î.Hr. între Liga peloponesiacă (dominată de Sparta) și Liga de la Delos (în fruntea căreia se afla Atena), principalul motiv al războiului peloponesiac a fost lupta pentru hegemonie în Grecia antică. Durata lungă a acestui război, și faptul că ambele tabere au utilizat toate rezervele materiale și umane de care dispuneau, a dus la pagube foarte mari și la secătuirea potențialului militar și economic a orașelor-state participante la conflict.

Operațiunile militare s-au desfășurat în special sub forma invaziilor spartanilor și a aliaților acestora împotriva Atenei și a zonelor care îi rămăseseră fidele. Pe de altă parte, Atena a ripostat mai ales prin expediții navale îndreptate împotriva cetăților aliate cu Sparta. Pe lângă distrugerile inerente războiului, pierderile suferite de Atena au fost amplificate de epidemia de ciumă din anul 429 î.Hr., în care a pierit aproape o treime din populația orașului, printre victime numărându-se și Pericle, conducătorul "de facto" al cetății, cel care reușise să consolideze imperiul maritim atenian.

Dacă Sparta se baza îndeosebi pe armata sa terestră compusă din redutabilii hopliți, puterea Atenei și a aliaților săi se datora flotei de război, compusă mai ales din triremele care jucau pe atunci rolul navelor de linie din epoca modernă. Cu toate succesele spartanilor în luptele duse pe uscat, aceștia și-au dat seama că nu pot cuceri Atena, foarte bine protejată de zidurile sale. Nicio strategie de asediu pe termen lung nu avea sorți de izbândă, atâta vreme cât Atena rămânea "stăpâna mării", iar prin dublele ziduri ("zidurile lungi") care o legau de portul Pireu avea acces neîngrădit spre căile navigabile care o uneau cu aliații ei. Însă, după ce Sparta a reușit să atragă Imperiul Persan ca aliat, a avut acces la fondurile necesare pentru a construi navele de luptă necesare pentru a combate cu succes flota ateniană. Bătăliile navale în care au luptat escadre de trireme au fost esențiale în echilibrul de putere dintre Atena și Sparta. Deși Atena a fost învinsă în dezastruoasa expediții din Sicilia (415-413 î.Hr.), împotriva Siracuzei, aliata Spartei, când a pierdut atât o mare parte din hopliții săi cât și cea mai mare parte din flota de trireme, în anii care au urmat ea reușise să-și refacă flota și să înregistreze câteva victorii, cum au fost cele de la  (411 î.Hr.),  (411 î.Hr.),  (410 î.Hr.) și  (406 î.Hr.).

Preludiul bătăliei

Campaniile lui Lysandros
În anul 405 î.Hr., în urma severei înfrângeri pe care spartanii o suferiseră cu un an mai înainte, în , la comanda flotei a fost readus  (în ), cel care reușise primele succese navale notabile importante pentru Sparta. Deoarece legile Spartei nu permiteau ca un comandant să dețină funcția de navarh (în termeni moderni "amiral") de mai multe ori, el a fost numit în funcția de "viceamiral", aceasta fiind însă o simplă ficțiune juridică, deoarece Lysandros avea comanda de facto a flotei.

Unul dintre avantajele pe care le avea Lysandros în funcția sa de comandant al flotei spartane era relația lui strânsă cu prințul Cirus cel Tânăr, fiul lui regelui persan Darius al II-lea. Folosindu-se de aceasta, Lysandros a obținut rapid bani pentru reconstrucția flotei spartane. Astfel, atunci când Cyrus a fost rechemat la Susa de către tatăl său, a luat hotărârea neobișnuită de a-l numi pe Lysandros ca satrap al unei provincii din Asia Mică. Cu resursele acestei bogate provincii persane la dispoziția sa, Lysandros a fost în măsură să își refacă rapid flota.

Apoi, el a pornit într-o serie de campanii de-a lungul Mării Egee. A atacat numeroase insule și a cucerit mai multe orașe aliate ale Atenei. Totuși, el se afla în imposibilitatea de a se trece spre nord, la Hellespont, din cauza amenințării flotei ateniane ce se afla la Samos. Pentru a distrage atenția flotei ateniene, Lysandros a atacat spre vestul Mării Egee, în insulele Aegina și Salamina, apropiindu-se astfel destul de mult de Atena (a efectuat chiar și o acțiune de debarcare în Attica). Flota ateniană îl urmărea, dar Lysandros a ocolit-o cu dibăcie și a ajuns în strâmtoarea Hellespont, unde a stabilit o bază navală la Abydos (actualul oraș Çanakkale din Turcia). De acolo, el a cucerit cetatea , important punct strategic de la intrarea în strâmtoarea Bosfor, pe coasta estică a Hellespontului. Stăpâni pe Abydos și Lampsacus, spartanii aveau sub control Bosforul, închizând astfel rutele comerciale spre Marea Neagră, pe unde Atena se aproviziona cu o mare parte din cerealele necesare. Pentru a evita foametea, atenienii erau obligați să atace imediat pozițiile lui Lysandros din Bosfor și Hellespont.

Riposta atenienilor

Flota ateniană, compusă din circa 180 de trireme, l-a ajuns din urmă pe Lysandros, la scurt timp după acesta cucerise Lampsacus, și a ancorat la , pe coasta vestică a Hellespontului, unde și-a stabilit o bază. Cu toate acestea, probabil din cauza dorinței de a se apropia cât mai mult de forțele lui Lysandros, atenienii și-au stabilit o tabără pe o plajă situată mult mai aproape de Lampsacus, la gura de vărsare în mare a râului Aigos Potamos ("râul Caprei"). Locul nu era ideal din punct de vedere tactic, din cauza lipsei unui port propriu zis (a trebuit ca triremele să fie trase pe nisipul plajei) și dificultăților de aprovizionare a flotei, dar apropierea cât mai strânsă de flota inamică pare să fi fost principala preocupare a comandanților atenieni. Timp de mai multe zile, flota ateniană naviga până la Lampsacus în formație de luptă, și aștepta în afara portului; dar, deoarece navele lui Lysandros refuzau să iasă de la adăpostul portului, atenienii făceau cale întoarsă.

Implicarea lui Alcibiade
În această situație, fostul general Alcibiade, exilat din Atena și care se retrăsese la țară, în apropiere de Lampsacus, a coborât până la plaja unde era campată flota ateniană și a discutat cu comandanții acesteia,  și Philocles, făcându-le mai multe sugestii. În primul rând, el a propus mutarea flotei la baza mult mai sigură de la Sestos. În al doilea rând, el i-a informat pe atenieni că mai mulți regi locali traci regi s-au oferit să-l ajute cu o armată. Dacă cei doi generali ar accepta să îl asocieze la comanda forțelor ateniene, a afirmat el, va folosi armata tracă pentru a-i ataca de pe uscat pe spartani. Însă comandanții atenieni au refuzat această ofertă și au respins sfaturile lui Alcibiade, care s-a întors acasă.

Bătălia
S-au păstrat, din antichitate, două relatări despre bătălia propriu-zisă: de la Diodor din Sicilia și de la Xenofon.

Diodor din Sicilia, în lucrarea sa , spune că generalul atenian Philocles, aflat la comandă în a cincea zi de la stabilirea bazei de la Sestos, a ieșit în larg cu doar treizeci de nave, dând ordin ca restul flotei să îl urmeze cât mai repede posibil. Aceasta era o stratagemă gândită pentru a atrage flota spartană într-o bătălie navală cu un inamic de o forță aparent inferioară, urmând ca restul flotei ateniene să intervină ulterior și să-i surprindă pe spartani. Planul nu a funcționat însă: spartanii au învins rapid grupul de 30 de trireme al lui Philocles, iar restul flotei ateniene a fost prins nepregătit pe plaja de la Aigos Potamos. Lupta pe uscat, care a urmat, a fost un adevărat măcel, iar atenienii luați prizonieri, în număr de câteva mii, au fost executați pe loc.

O altă relatare a bătăliei, cea a lui Xenofon, are o versiune oarecum diferită. Acesta spune că întreaga flotă ateniană a ieșit în larg, ca și în zilele precedente, iar flota lui Lysandros a rămas la adăpost în portul Lampsacus. Apoi atenienii s-au întors în tabăra lor de pe plaja de la Aigos Potamos, marinarii împrăștiind-se pe uscat în căutare de alimente. Atunci flota spartană, sub comanda lui Lysandros, a ieșit rapid din port și a surprins navele ateniene trase pe plajă, capturându-le fără dificultate și măcelărind echipajele acestora, care erau risipite pe uscat. Conform acestei versiuni, bătălia de la Aigos Potamos nu a fost o bătălie navală propriu-zisă, ci o bătălie terestră desfășurată pe plaja de la vărsarea în mare a râului Aigos Potamos.

Indiferent însă de răspunsul la întrebarea "care dintre cele două relatări antice este mai precisă", rezultatul bătăliei este clar. Flota ateniană a fost distrusă; doar nouă trireme au scăpat, conduse de navarhul Conon. Spartanii lui Lysandros au distrus sau au capturat toate celelalte nave, împreună cu trei sau patru mii de marinari atenieni. Una dintre navele care au scăpat din bătălie, nava-mesager , a fost trimisă să informeze Atena despre dezastrul care avusese loc, iar celelalte opt, sub comanda lui Conon, au căutat un refugiu la Evagoras, regele cetății Salamis din Cipru, care le era favorabil atenienilor.

Unii istorici, antici și moderni, suspectează faptul că bătălia de la Aigos Potamos ar fi fost pierdută ca urmare a unei trădări, poate din partea lui Adeimantus, care a fost singurul comandant atenian capturat în bătălie pe care spartanii nu l-au executat, sau poate din partea fracțiunii oligarhice din Atena (sau cu complicitatea acesteia), care ar fi vrut ca cetatea să fie învinsă, în scopul de a răsturna democrația ateniană.

Consecințe
Flota victorioasă a lui Lysandros a navigat înapoi la Lampsacus. Sub pretextul unei atrocități precedente în care atenienii au aruncat peste bord marinarii din două nave capturate, Lysandros a ordonat executarea celor circa 3.000 de prizonieri capturați în bătălia de la Aigos Potamos, inclusiv a navarhului Philocles. Apoi, flota spartană a început să se deplasează încet spre Atena, cucerind pe parcurs orașele-stat aliate ale acesteia orașe de-a lungul drum. Atenienii, lipsiți acum de flota, nu au mai fost în stare să i se opună. Doar la Samos Lysandros a întâmpinat rezistență, guvernarea democratică de acolo, loială Atenei, a refuzat să se predea, și Lysandros a plecat mai departe spre Atena, lăsând însă o parte din trupele sale să continue asediul Samosului.

Atenienii au hotărât să reziste asediului, dar cauza lor era una fără speranță. Fără o flotă care să asigure importul de cereale din zona Mării Negre și cu transportul terestru blocat după ocuparea de către spartani a importantului nod de comunicații de la Decelea, atenienii au început să sufere cumplit, și în fața priveliștii oamenilor care mureau de foame pe străzi, cetatea s-a predat în martie 404 î.Hr. Condițiile capitulării au fost: demolarea "Zidurilor lungi", predarea ultimelor nave de război deținute, reîntoarcerea tuturor exilaților și supunerea față de ordinele Spartei în ceea ce privea politica externă. Spartanii învingători s-au dovedit a fi relativ generoși, respingând cererile aliaților lor, Teba și Corint, care doreau ca Atenei să i se aplice același sângeros tratament pe care ea însăși îl practicase la Milo și Mytilene.

"Zidurile lungi", care serveau ca fortificații atât pentru Atena cât și pentru portul Pireu, au fost demolate în aprilie 404 î.Hr., și a fost înființată o guvernare oligarhică pro-spartană (așa-numitul regim al celor "Treizeci de Tirani").

Astfel, Bătălia de la Aegospotami a marcat sfârșitul a 27 de ani de război și a consfințit plasarea Spartei într-o poziție de hegemonie în întreaga lume greacă - o nouă ordine politică ce a durat mai mult de treizeci de ani (până în 371 î.Hr., când tebanii conduși de  au pus capăt puterii Spartei în Bătălia de la Leuctra).

Note

Bibliografie

 Donald Kagan. The Peloponnesian War, Penguin Books, 2003. ISBN 0-670-03211-5

 Peter N. Stearns (ed.), The Encyclopedia of World History, 6th Edition, Boston: Houghton Mifflin Company, 2001. ISBN 0-39565-237-5

Războiul peloponesiac
405 î.Hr.
Aigos Potamos
Aigos Potamos

Bătălia de la Aigos Potamos


Nesir ya da düzyazı, edebiyatta bulunan bir sanattır. Dil kurallarından başka hiçbir ölçüye bağlı olmayan düz ve tabu anlatma yolu.

"Yunanların ve bilhassa Latinlerin nesir dedikleri nesir, hulasa bugün aydınlığının hudutsuzluğuyla insanları insan eden nesir Araplar'da da yoktu, Acemler'de de yoktu. Biz Türkler, Arap ve Acemden etkilendiğimiz için, ayrıca da, kendi milli kusurumuz olarak, az yazdığımız için nesirsiz kaldık. Asıl edebiyat nesirdir" (Yahya Kemal, edebiyata dair, İstanbul Fetih Cemiyeti 1984, s.70.)

Eski nesir, "sade nesir" ve "süslü nesir"(sanatkarane) olmak üzere başlıca iki koldan yürümüştür. Sade nesir, konuşma dilinde yazılan, açık, tabiî nesirdir. Bu nesirle halkla ilgili eserler ve bazı tarihler yazılmıştır. Süslü nesir ise yabancı kelime ve dil kurallarıyla yüklü, çeşitli söz sanatlarıyla ve kelime oyunlarıyla süslü nesirdir. Bu nesirle, aydın kimselere hitap eden eserler yazılmıştır. Yeni nesir'de, yazı dili konuşma dili ile birleştirilmeğe çalışılmıştır. Yazı dilinin konuşma dili haline getirilmesi hareketi, 1911 de Selanik'te çıkarılmaya başlanan "Genç Kalemler" dergisinde, Ömer Seyfettin, Ziya Gökalp gibi sanatçılar ve fikir adamları tarafından ileriye sürülmüş ve bu hareket, bugünkü yazı dilinin ayırıcı vasfı olmuştur. Yeni nesrin başlıca özellikleri şu noktalar üzerinde toplanabilir. Konuşma dilinde karşılığı bulunan yabancı kelimeler dilden atılmıştır.

Bütün yabancı dil kuralları bırakılmış, Türk diline Türk dilbilgisi hâkim kılınmıştır.

Eski nesir, çok kere, iç içe girmiş cümleciklerle uzatılan bileşik cümlelerle yazılırdı; yeni nesir ise, çok kere, kısa cümlelerle yazılmaktadır. Eski nesirde söz hüneri göstermeye çalışılır, cümle sonlarında seciler kullanılır, bunu sağlamak için de doldurma sözlere yer verilirdi; yeni nesirde ise seçici kullanılmaz, sadece düşünceleri anlatmaya yetecek kadar kelime kullanılır doldurma sözlere yer verilmez.

Edebiyat terimleri
Türlere göre edebiyat

Nesir


Luciano Duran Böger fue un escritor, poeta y novelista boliviano, nació en Santa Ana de Yacuma (departamento del Beni) en 1904 y falleció en la ciudad de La Paz en 1995.

Biografía
Hijo de Luciano Durán Pérez y Aurora Böger Rivero, nació el 12 de noviembre de 1904 en Santa Ana, capital de la Provincia Yacuma del Departamento del Beni de Bolivia, y falleció en la ciudad de La Paz el 18 de octubre de 1995.

Poeta y novelista, fue también escritor de diferentes suplementos literarios y columnista de importantes periódicos bolivianos como La Razón, Presencia y El Diario, entre otros. Su labor artística, política y periodística le permitió dar conferencias en diferentes países como Ecuador, Perú, Chile y Argentina.

Escritor, crítico de arte, cuentista,  poeta y novelista, fue también pintor autodidacta. Expuso sus obras en La Paz y Potosí (1968 y 1980).

La política y el artista
De convicción política izquierdista, fue dirigente universitario en la Universidad Mayor de San Andrés y líder de la juventud universitaria, fundador y Secretario de Organización de la primera dirección de la Confederación Sindical de Trabajadores de Bolivia - CSTB y del Partido Obrero en 1937; fundador y militante del Partido Comunista de Bolivia y del APRA en el Perú. Fue también fundador del Centro Cultural Moxos en 1938.

Encarcelamiento y exilio
Como dirigente universitario, se opuso públicamente a la Guerra del Chaco por lo que fue encarcelado por el gobierno boliviano entre 1932 y 1935, año en que el entonces presidente Constitucional de Bolivia Luis Tejada Sorzano concedió anmistía a Luciano Durán Boger, Roberto Rodríguez, Wenceslao Uberhuaga y Mario Zabaletapor por tratarse de presos políticos. Su posición en contra de la guerra le costó también la expulsión del Consejo Universitario, de la Universidad Mayor de San Andrés y del Sistema Universitario Boliviano, por el entonces rector Héctor Ormachea Zalles, prefiriendo truncar sus estudios y permanecer preso antes que traicionar sus ideales. El 5 de agosto de 1935, el entonces presidente de Bolivia José Luis Tejada Sorzano emitió un decreto suprimiendo los juicios políticos que se seguían entonces entre otros a Luciano Duran Boger.

Debido a su ideología política, fue exiliado de Bolivia y radicó en el Perú, Chile, Suiza, Francia y España.

El poema del pañuelo del Estadio Nacional
Durán Böger llegó a Chile el 23 de diciembre de 1971 y fue detenido el 24 de septiembre de 1973, en las puertas de la Embajada de México, en calidad de prisionero político luego del golpe de Estado que derrocó al gobierno de Salvador Allende, siendo recluido en el Camerín Nro. 3 del Estadio Nacional de Chile en la ciudad de Santiago de Chile, donde el 9 de octubre de 1973, con motivo del traslado de los reclusos bolivianos del camerín, pidió un papel para escribir un poema de despedida, no habiendo papel, pidió a Santiago Cavieres, escritor, poeta y abogado chileno, también recluido, que le alcanzará un pañuelo en el que Durán Böger escribió:

El pañuelo fue firmado por los prisioneros del camerín y conservado por Santiago Cavieres, quien lo entregó a su esposa antes de ser trasladado a Chacabuco. Varios años después lo donó al Museo de la Memoria y los Derechos Humanos, donde se encuentra catalogado con el Número de Registro 00000109000001000001 bajo la siguiente descripción:

El documentalista Javier Bertin Mardel produjo el documental El pañuelo del Estadio Nacional en el cual, a través del testimonio de Santiago Cavieres, se narra la historia del poema Adiós escrito por Durán Böger en un pañuelo, y cómo chilenos y bolivianos, detenidos en el Estadio Nacional de Chile, durante la dictadura de Augusto Pinochet, organizaron todo tipo de actividades para mantenerse sanos mentalmente y sobrevivir el encierro y la tortura sobre la base de la solidaridad mutua. El documental forma también parte de la colección del Museo de la Memoria y los Derechos Humanos bajo el Número de Registro 00000095000001000001

Obras
Entre 1960 y 1972, Luciano Durán Böger publicó seis obras literarias.

Es uno de los autores bolivianos destacados del  y uno de los más representativos escritores del oriente boliviano; su obra En las Tierras de Enín está considerada entre las mejores novelas bolivianas.

Durán Böger fue galardonado con varios premios, entre ellos: la 'Violeta de oro' en los Juegos Florales de Santa Cruz (1960).

En "Radiografía íntima del poeta", Durán Böger escribió: "El poeta es una paradoja viva en un cristal de roca. En su obra nada permanece oculto. Los sentimientos, las emociones, anhelos, deseos, esperanzas, desilusiones, amores y quereres, todo, desde lo más trivial hasta lo trascendente, se afirma y se niega en su propio ser"..

En uno de sus poemas, Luciano Durán Böger se describe de la siguiente manera:

El autor Elías Blanco Mamani, en su Diccionario Cultural Boliviano cita los siguientes comentarios sobre el artista beniano:

Obras Publicadas
 Sequía (novela, 1960). Publicado por Imp. Minerva.
 Geografía de la Sangre" (antología de poemas,1963). Publicado por Imp. del Estado.
 Poetas del Beni (ensayo, 1963). Publicado por Imp. Militar.
 Inundación: Novela para un Continente en Lucha (novela, 1965). Publicado por Ed. Burillo.
 En las Tierras de Enin (novela, 1967). Publicado por Ed. Novedades.
 Sangre de Esmeralda (novela, 1972). Publicado por Ed. Universitaria.

Referencias

Enlaces externos
 Descripción y fotografía del pañuelo en el que Durán Böger escribió el poema 'Adiós' en el Estadio Nacional de Chile, ahora parte de la colección del Museo de la Memoria y de los Derechos Humanos.
 Descripción y video del documental El Pañuelo del Estadio Nacional de Javier Bertin Marde, parte de la colección del Museo de la Memoria y de los Derechos Humanos.

 Documental  de Javier Bertin Marde donde se narra la historia del poema escrito por Luciano Durán Böger durante su reclusión en Chile, durante la dictadura de Augusto Pinochet.
 Biografía de Luciano Durán Böger en el Diccionario Cultural Boliviano
 Biografía y Poesías de Luciano Durán Böger en http://poetassigloveintiuno.blogspot.com
 Catálogo de la Biblioteca Central de la Universidad Mayor de San Andrés UMSA

 Reseña histórica del "Centro Cultural Moxos"
 Diccionario Biográfico de Intelectuiales Benianos de Oscar Rivero Aramayo
 En busca del 'top ten' Referéndum de novela, El Deber, septiembre de 2008

Nacidos en Santa Ana del Yacuma
Ensayistas de Bolivia
Escritores en español del siglo XX
Novelistas de Bolivia
Poetas de Bolivia
Comunistas y marxistas de Bolivia
Alumnado de la Universidad Mayor de San Andrés

Luciano Durán Böger


El fútbol es el deporte más popular de Bulgaria. La Unión de Fútbol de Bulgaria (en búlgaro: Български футболен съюз, BFU), fundada en 1923, es el organismo que regula el fútbol búlgaro y es miembro de la FIFA y UEFA. La Unión gestiona la A PFG, la máxima competición a nivel de clubes del país, la Copa de Bulgaria y la selección de fútbol de Bulgaria.

Historia
El fútbol fue introducido en Bulgaria en 1893-1894 por profesores de gimnasia suizos invitados al país. En 1894, se disputó un partido de fútbol en un Instituto masculino de Varna organizado por Georges de Regibus y el fútbol llegó a Sofía el año siguiente gracias a Charles Champaud. Las reglas futbolísticas fueron publicadas en búlgaro por los profesores suizos a través de la revista Uchilishten pregled en 1897 y continuó su escalada de popularidad en el .

Entre los fundadores, en 1905, del equipo turco del Galatasaray S.K. se encontraba el estudiante búlgaro del Instituto Galatasaray Blagoy Balakchiev. El primer club de fútbol búlgaro se fundó en la capital Sofía en 1909 por iniciativa de Sava Kirov. El PFC Botev Plovdiv se fundó en 1912, el PFC Slavia Sofia en 1913 y el PFC Levski Sofia en 1914.

Crimen y corrupción
En la década 2003 - 2013, fueron asesinados 15 directivos de equipos de la primera división búlgara.

Un cable diplomático estadounidense escrito en 2010 y filtrado por WikiLeaks afirmaba que, desde el final del comunismo, en el fútbol búlgaro abundan las "acusaciones de apuestas ilegales, partidos amañados, lavado de dinero y evasión fiscal". Este deporte se habría convertido, según la embajada americana, en un "símbolo de la corrupta influencia del crimen organizado sobre instituciones de importancia."

Competiciones oficiales entre clubes
 Ligas:
 Primera división: A PFG - 16 equipos
 Segunda división: B PFG - 2 grupos con 14 equipos cada uno
 Tercera división: V AFG - 4 grupos con 18 equipos cada uno
 Cuarta división: Liga de fútbol regional de Bulgaria - dividida por regiones
 Copa: Copa de Bulgaria
 Supercopa: Supercopa de Bulgaria

Selecciones de fútbol de Bulgaria

Selección absoluta de Bulgaria

La selección de Bulgaria, en sus distintas categorías está controlada por la Unión de Fútbol de Bulgaria.

El equipo búlgaro, conocido como "los leones", disputó su primer partido oficial el 21 de mayo de 1924 en un partido disputado en Viena contra  y venció por cero goles a dos. Desde entonces ha disputado siete Copas del Mundo de la FIFA y dos Eurocopas. Su mejor resultado en una Copa del Mundo fue en 1994, cuando logró alcanzar las semifinales. Sin embargo, jamás ha logrado pasar de la fase de grupos.

El jugador con más partidos disputados es Stiliyan Petrov y el máximo goleador de la selección es Dimitar Berbatov. Hristo Stoichkov —considerado el mejor futbolista búlgaro de todos los tiempos—, Georgi Slavkov y Petar Zhekov son los únicos futbolistas búlgaros que han conseguido la Bota de Oro.

Selección femenina de Bulgaria

La selección femenina, conocida como "las leonas", no ha logrado clasificarse aún para una fase final de la Copa del Mundo ni de Eurocopa.

El Derbi Eterno

El Derbi Eterno del fútbol búlgaro lo forman los dos clubes más exitosos del país: el PFC CSKA Sofia y el PFC Levski Sofia. En cada partido de los dos equipos, ya sea en liga, copa o competición europea, existe un ambiente único en el estadio y en los hinchas de ambos equipos.

Desde la fundación de los dos equipos se han disputado 130 partidos oficiales en A PFG, la primera división búlgara. El Levski ha ganado en 53 ocasiones, mientras que el CSKA en 41. El clásico ha terminado en empate en 36 veces. La diferencia de goles es 191 a 175 a favor del Levski. Además, hay resultados históricos que se han dado a lo largo de los enfrentamientos. Dos de los resultados más amplios fueron un 7—2 (17 de noviembre de 1968) y un 7—1 (23 de septiembre de 1994), ambos para el Levski. Por su parte, las victorias más abultadas del CSKA fueron un 5—0 (23 de septiembre de 1959 y 1 de octubre de 1989) y 4—0 (14 de abril de 1957).

El aforo máximo que se ha registrado durante el clásico búlgaro fue el 11 de marzo de 1967, en el Estadio Nacional Vasil Levski y se dieron cita 70.000 espectadores para ver un empate a un gol. La asistencia más baja fue de 8.000 espectadores en el modesto Estadio Balgarska Armiya, el 26 de mayo de 2002 y la victoria fue para CSKA por un gol a cero.

Véase también
 Futbolista Búlgaro del año
 Lista de estadios de Bulgaria

Referencias

Enlaces externos

 Sitio oficial de la Unión de Fútbol de Bulgaria
 Sitio oficial de la Liga de Fútbol Profesional Búlgara

Fútbol en Bulgaria


Hugo Spitzer (* 7. April 1854 in Einöd, Steiermark; † 30. Dezember 1936 in Graz) war ein österreichischer Philosoph und Soziologe.

Leben
Am 13. November 1871 wurde Spitzer Mitglied der Burschenschaft Arminia Graz.

Hugo Spitzer lehrte Philosophie und Soziologie an der Universität Graz. Auf sein Betreiben wurde dort das Seminar für Philosophische Soziologie eingerichtet. Er war Anhänger Ernst Haeckels.

Werke
 Über Ursprung und Bedeutung des Hylozoismus. Eine philosophische Studie. Leutschner und Lubensky, Graz 1881.
 Nominalismus und Realismus in der Neuesten Deutschen Philosophie mit Berücksichtigung ihres Verhältnisses zur modernen Naturwissenschaft. Graz 1876.

Literatur

 Emil Binder: Hugo Spitzer zu seinem 70. Geburtstage. In: Archiv für Geschichte der Philosophie. Bd. 37 (1926), H. 3–4, S. 181–190, DOI:10.1515/agph.1926.37.3-4.181.
 Günther Cerwinka: "Es dämmert mir …" Erinnerungen Hugo Spitzers (B! Arminia Graz 1875). In: Acta Studentica. Folge 181, September 2012, S. 10–15.

Weblinks

Einzelnachweise

Philosoph (20. Jahrhundert)
Philosoph (19. Jahrhundert)
Soziologe (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Universität Graz)
Burschenschafter (19. Jahrhundert)
Person (Cisleithanien)
Österreicher
Geboren 1854
Gestorben 1936
Mann

Hugo Spitzer


Marcel Haščák (* 3. Februar 1987 in Poprad, Tschechoslowakei) ist ein slowakischer Eishockeyspieler, der seit November 2021 beim HC Slovan Bratislava in der Tipos extraliga unter Vertrag steht.

Karriere
Marcel Haščák begann seine Karriere als Eishockeyspieler in seiner Heimatstadt in der Nachwuchsabteilung des HK Poprad, für dessen Profimannschaft er von 2005 bis 2010 in der Extraliga, der höchsten slowakischen Spielklasse, aktiv war. Zur Saison 2010/11 wechselte der Flügelspieler innerhalb der Extraliga zum HC Košice, mit dem er auf Anhieb den slowakischen Meistertitel gewann.

Zwischen 2013 spielte Haščák in der KHL bei Dinamo Riga und Amur Chabarowsk, ehe er 2015 zum HC Energie Karlovy Vary in die tschechische Extraliga wechselte. Ab Mai 2016 stand er beim HC Kometa Brno unter Vertrag und gewann mit diesem 2017 und 2018 jeweils die tschechische Meisterschaft. Anschließend kehrte er in die Slowakei zurück und spielte abermals beim HC Košice.

In der Saison 2020/21 gehörte er dem Kader seines Heimatvereins, dem HK Poprad, an und wurde bester Torschütze (38 Tore) und Topscorer (69 Punkte) der slowakischen Extraliga. Zudem erreichte er mit dem Klub aus der Hohen Tatra das Playoff-Finale, in dem Haščák mit seinem Team dem HKm Zvolen mit 1:4 unterlag. Anschließend wurde er erneut von Kometa Brno verpflichtet. Für Kometa absolvierte er 18 Spiele in der tschechischen Extraliga, ehe er im November vom HC Slovan Bratislava unter Vertrag genommen wurde. Am Ende der Saison 2021/22 gewann er mit Slovan die slowakische Meisterschaft.

International
Für die Slowakei nahm Haščák unter anderem an der Weltmeisterschaft 2012 teil, bei der er mit der Nationalauswahl die Silbermedaille gewann. Bis 2018 spielte er bei vier weiteren Weltmeisterschaftsturnieren, sowie bei den Olympischen Winterspielen 2018 in Südkorea.

Erfolge und Auszeichnungen
 2011 Slowakischer Meister mit dem HC Košice
 2012 Silbermedaille bei der Weltmeisterschaft
 2013 All-Star-Team der slowakischen Extraliga
 2017 Tschechischer Meister mit dem HC Kometa Brno
 2018 Tschechischer Meister mit dem HC Kometa Brno
 2020 Bester Torschütze (33) der slowakischen Extraliga
 2021 Bester Torschütze (38) und Topscorer (69) der slowakischen Extraliga
 2021 All-Star-Team der slowakischen Extraliga
 2022 Slowakischer Meister mit dem HC Slovan Bratislava

Karrierestatistik

International

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Slowakei)
Eishockeyspieler (HK Poprad)
Eishockeyspieler (HC Košice)
Eishockeyspieler (Amur Chabarowsk)
Eishockeyspieler (Dinamo Riga)
Eishockeyspieler (HC Kometa Brno)
Eishockeyspieler (HC Slovan Bratislava)
Olympiateilnehmer (Slowakei)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 2018
Tschechischer Meister (Eishockey)
Slowakischer Meister (Eishockey)
Tschechoslowake
Slowake
Geboren 1987
Mann

Marcel Haščák


Olaylar

Doğumlar
 II. Pietro Candiano, Venedik Cumhuriyeti'ne "Doçe" unvanı ile devlet başkanlığı yapan 13'uncu dük (ö. 939)
 Ki no Tsurayuki, Heian döneminde yaşamış bir Japon şair, hattat ve yazar (ö. 945)
 Yelü Abaoji, Çin'in Liao Hanedanı'nın kurucusu ve ilk imparatoru (ö. 926)

Ölümler
 II. Hadrianus, papa (d. 792)

872


لولوش لامبروج (باليابانية: ルルーシュ・ランペルージ) هو بطل الأنمي كود غياس.

أقاربه
أقاربه هم والدته ماريان في بريطانيا وأخته نانالي في بريطانيا ووالده تشارلز في بريطانيا .

ولدية أخوة من طرف الأب مثل كلوفيس وكاميليا وشنايزل ويوفيميا

معلومات عن الشخصية
لولوش شخصية حادة الذكاء، ماهر جدا في الشطرنج ، وهو نائب رئيسة مجلس الطلبة في أكاديمية آشفورد يكره بريطانيا، ويريد الانتقام منها لأجل أمه ولكي ينشأ عالم تعيش فيه أخته نانالي بسلام، كما هو كسب قوة الجياس من فتاة تدعى سي تُو (C.C)، و بدأ رحلة الانتقام تحت قناع زيرو وأنشأ فرقة الفرسان السود، لديه القدرة على توقع ردة فعل خصمه ويمكنه إقناع الناس لدرجة كبيرة، لولوش فاشل بما يتعلق بالناحية البدنية، قدرة جياس الخاصة بلولوش تعطيه الطاعة المطلقة له، ولكن لمرة واحدة يستطيع أن يستخدمها على الشخص نفسه . حصل لولوش على مرتبة أفضل شخصية أنمي من الذكور من قبل مجلة Animage و مجلة Newtype في للأعوام 2006 و 2007 و 2008.

قوانين وتأثيرات الجياس الخاصة بلولوش
 أن يكون الأمر المُصدر أمرا لفظيا .
 لابد أن ينظر المستخدم والمستخدم عليه لأعين بعضهما البعض، أقصى مسافة هي 270 متر .
 يمكن استخدامها مرة واحدة على الشخص ويمكنه إصدار العديد من الأوامر في هذه المرة، ويمكنه استخدام الجياس مرة ثانية عليه بعد محو تأثير الأولى بواسطة ملغي الجياس الذي يمتلكه جريميِيه .
 يمكن أن يقوم المستخدم عليه بالأمر بشرط ألا يتعدى الحدود الجسدية والعقلية، لكن يمكن أن ينفذ الأمر حينما يطلب منه أن ينسى ذلك .
 يمكن أن تتفعل الجياس مرة أخرى، مثل سوزاكو تفعلت مرات عديدة في المسلسل .
 المستخدم عليه لا يمكنه تذكر ما فعله وهو تحت تأثير الجياس .
 المستخدم عليه سيطيع الأمر حتى لو كان يكرهه مثل ما حدث مع يوفيميا ونانالي .
 يستطيع ان يأمر الأشخاص اللذين يمتلكون جياس كما حدث مع والدِهِ.

أباطرة وإمبراطورات خياليون
أشخاص خياليون انتحروا
أشخاص خياليون قتلوا
أشخاص خياليون مغتالون
أمراء خياليون
إرهابيون خياليون
ثوريون خياليون
شخصيات أنمي ومانغا ذكور
شخصيات تلفزيونية ظهرت في 2006
شخصيات خيالية تعاني من اضطراب الكرب التالي للصدمة النفسية
شخصيات خيالية ظهرت في 2006
شخصيات كود غياس
قادة دكتاتوريون خياليون
قادة عسكريون خياليون
قتلة جماعيون خياليون
مطبقو عدالة ذاتية خياليون
مقامرون خياليون
ناشطون خياليون

لولوش لامبروج


La catarata La Paz (también escrito Catarata de La Paz) es una cascada en el centro de Costa Rica. Se ubica a 31 kilómetros (19 millas) al norte de Alajuela, en el distrito de Sarapiquí del cantón central de la provincia de Alajuela y se ubica entre Vara Blanca y Cinchona.

Geografía
La cascada se encuentra justo al lado de la carretera de Alajuela que conduce a las llanuras del norte de Costa Rica. El río La Paz forma el salto de agua después de recorrer 8 kilómetros (5 millas) de terreno volcánico, y luego continúa por el bosque de la ladera oriental del volcán Poás. Un corto sendero lleva detrás de la cascada, donde un pequeño santuario ha sido establecido. Aguas arriba de la cascada están los llamados Jardines de la Catarata La Paz, un hotel y un parque, donde los visitantes pueden observar diferentes especies de la fauna local.

Acceso
La catarata se aprecia desde la Ruta 126, la cual posee un puente en la base de esta catarata que ha sido destruido y restaurado en dos ocasiones.

Terremoto del 2009
La cascada y sus alrededores fueron severamente dañadas en el terremoto de Costa Rica de 6,1 grados del 8 de enero de 2009. Los deslizamientos de tierra causaron daños destructivos a la carretera que bordea la cascada y al puente que pasaba en frente de ella.

Véase también
Geografía de Costa Rica
Geografía de América Central

Referencias

Enlaces externos

Cascadas de Costa Rica

Catarata La Paz


Christopher Henry Toohey (Sydney, 19 de abril de 1952) - padre católico romano australiano, em 2001-2009 bispo diocesano de Wilcannia-Forbes.

Foi ordenado sacerdote em 21 de agosto de 1982 em sua arquidiocese de Sydney. Eles foram dados pelo então Arcebispo Metropolitano de Sydney, Cardeal James Darcy Freeman. Depois de um estágio pastoral em Cabramatta, Revesby e Lane Cove, foi enviado para estudar teologia em Roma, graduando-se em 1992 com um diploma de bacharel pela Pontifícia Universidade Gregoriana. Depois de retornar à Polônia, tornou-se vigário em Penshurst e, em 1995, foi nomeado diretor do Centro de Educação de Adultos da arquidiocese.

Em 9 de julho de 2001, o Papa João Paulo II o nomeou para o cargo de Ordinário da diocese de Wilcannia-Forbes. Ele foi sagrado em 30 de agosto de 2001 pelo arcebispo George Pell, depois cardeal. Em 9 de junho de 2009, Dom Toohey renunciou ao cargo e aos 57 anos se aposentou.

Ver também

Bispos católicos da Austrália

Christopher Henry Toohey


Palmiye, palmiyegiller (Arecaceae, Palmae) familyasını oluşturan tropik iklimlerde yetişen türlerin ortak adı.

Özellikleri

Palmiyeler konik gövdelidirler. Bu tür ağaçların dalları hemen hemen hiç yoktur. Bir gövdeden birçok yaprak çıkmaktadır. Palmiye ağaçlarının en büyükleri 30 metreye kadar çıkabilmektedir. Palmiye türlerinin tohumları 1 cm'den 50 cm'ye kadar kabak çiçeği gibi kabarır.

Dağılımı

Yaygın olduğu yerler Asya, Amerika, Büyük Okyanus Adaları ve Afrika'dır.

Birçok türü vardır. Hurma ve Hindistan cevizi meyveleri yenen palmiye türlerindendir. Birçok çeşidi bulunan palmiye Türkiye'de sınırlı sayıda Akdeniz iklimi'nin egemen olduğu yerlerde yetiştirilir. Bazı palmiyelerin tohumlarından palmiye yağı elde edilir. Türkiye'de palmiye süs ağacı olarak park ve bahçelere dikilmektedir.

Asya'da
Asya'daki palmiye türlerinden en önemlisi Trachycarpus Fortunei'dir. Çin Palmiyesi diye de adlandırılır. Güneydoğu Asya'da yetişmektedir. Türkiye'de de az da olsa vardır.

Afrika'da
Afrika'da özellikle kuzey bölgesinde birçok palmiye bulunur. Mısır, Libya, Cezayir, Tunus, Fas gibi Kuzey Afrika ülkelerinde rastlamak mümkündür.

Bazı bölgelerinde geçim kaynağı olan hurma önemli bir paya sahiptir. Ancak son yıllarda gittikçe yaygınlaşan ve kontrol edilemeyen Kırmızı Palmiye Böceği yüzünden birçok hurma çiftçisi büyük zarara uğramıştır ve birçok ağaç telef olmuştur. Türkiye'ye kontrolsüz olarak sokulan Palmiyeler sebebi ile Kırmızı Palmiye Böceği Türkiye'de de etkili olmaya başlamıştır. Böceğin tahribatının önüne geçilememektedir.

Amerika'da
Özellikle Güney Amerika'da yağmur ormanlarında bulunur. Ayrıca Orta Amerika'da Yucatan bölgesi ve Karayip ülkelerinde de palmiye vardır.

Büyük Okyanus Adalarında
Büyük Okyanus Adalarında da palmiyelere rastlamak mümkündür. Guam, Fiji, Tahiti gibi adalarda palmiyeye rastlamak mümkündür.

Kullanımı

Akdeniz ülkelerinde süs bitkisi olarak yetiştirilen palmiyeler, tropikal ülkelerde ekonomik öneme sahiptir.

Özellikle yerliler, palmiyelerden "palmiye şarabı" denilen ve palmiyenin genç gövdesinin hafifçe kesilmesi sonucunda akan sıvının mayalanmasıyla oluşturulan şaraptan çok kâr elde ederler. Bu ekonomik etkinlik için önemlidir.

Ayrıca Hindistan Cevizi oldukça önemlidir. Hindistan cevizi lifi birçok işe yaramaktadır. Ayrıca yenir ve sütü çıkarılır.

Bir palmiye türü olan "mum palmiyesi"nden Karnauba mumu elde edilir. Bu mum cila ve verniğin yapımında kullanılmaktadır.

Yağ palmiyesi denen başka bir türden ise kozmetik sanayinde kullanılan ve tohumlardan çıkarılan yağlar elde edilir. Bu yağlar çıkartıldıktan sonra geriye kalan tortu hayvan yemi olarak kullanılır.

Bazen palmiyelerden dokumacılıkta yararlanılır. Sepet gibi eşyalar yapılır. Kerestesi yapı işlerinde kullanılabilir.

Bazı palmiyelerden şekerimsi bir madde çıkartılır.

Yağı
Genellikle yemekler için de (Özellikle Çin'de) kullanılır. Ama tadının ve kokusunun kötü olduğu belirtilmektedir. Ucuz olması sebebiyle margarin sanayinde soya yağının alternatifi olarak kullanılır. Türkiye'de kullanılan margarinlerin içeriğinde de yüksek oranda palm yağı yer alır. Bu sebeple her yıl yüz binlerce ton palm yağı ithal edilir.

Kültür

Bugün bayraklarında palmiye olan ülkeler Haiti ve Guam'dır. Bayrağında palmiye olan ABD eyaletleri ise Florida ve Güney Karolina'dır. Ayrıca Suudi Arabistan'ın armasında da palmiye bulunur.

Eski Hristiyanlarda palmiye, zaferin simgesi olarak kabul edilirdi. Ayrıca Antik Mısır'da palmiye başlıklı sütunlar vardı.

Bazı türleri

 Acaelorrhaphe wrightii
 Archontophoenix alexandrea
 Archontophoenix mount lewis
 Archontophoenix cunninghamiana
 Archontophoenix cun.illawaraa
 Arenga
 Areca
 Arenga engleri
 Arenga microcarpa
 Arenga tremula
 Bismarcia nobilis
 Bismarcia nobilis silver
 Brahea armata
 Brahea berlandieri
 Brahea brandegeii
 Brahea dulcis
 Brahea edulis
 Brahea elegans
 Butia capitata
 Butia capitata var. oderata
 Butia yatay
 Butia eriospatha
 Butia paraguayenensis (B. Arenicola)
 Ceroxylon
 Trachycarpus fortunei (Çin palmiyesi)
 Washingtonia robusta
 Borassus
 Hindistan cevizi
 Hurma
 Washingtonia robusta
 Washingtonia filiferia
 Phoneix canariensis  (Kanarya adası palmiyesi)
 Phoneix roebelini
 Phoneix theophrastii
 Phoneix reclinata
 Phoneix rupicola
 Ravanea rivularis
 Ravanea madagascariensis
 Roystone regia
 Roystone hispaniola
 Sabal minor
 Sygarus coronata
 Sygarus romanzoffianum
 Sygarus schizophylla

Palmiye


Arthur Bruce "Art" McDonald (født 29. august 1943 i Kingston, Ontario) er en canadisk astrofysiker. Han er leder af SNOLAB (Sudbury Neutrino Observatory), et undergrundsfysiklaboratorium i Ontario, og professor ved Queen's University i Kingston, Ontario, professor emeritus siden 2013. Via eksperimenter i SNOLAB har McDonald og hans forskergruppe bevist, at neutrinoer har en masse, hvilket i mange år blot var en teori inden for fysikken.

Karriere
Arthur McDonald erhvervede sin bachelor- (1964) og kandidatgrad (1965) fra Dalhousie University i Nova Scotia, og det fulgte han op med en ph.d. fra California Institute of Technology i 1969.

Efter afslutningen på sin uddannelse arbejdede McDonald som forskningsassistent ved Chalk River Laboratories i Ontario 1970-1982, hvorpå han blev udnævnt til professor ved Princeton University. Her var han, til han i 1989 skiftede til Queen's University

I 2001 påviste McDonalds forskergruppe i SNOLAB, at elektronneutrinoer fra solen oscillerede til myon- og tauonneutrinoer, hvilket beviser, at neutrinoer har masse. For denne opdagelse blev han i 2015 sammen med japaneren Takaaki Kajita tildelt Nobelprisen i fysik; Takaakis forskergruppe havde opnået lignende resultater.

Noter

Nobelprismodtagere i fysik
Nobelprismodtagere fra Canada
Fysikere fra Canada

Arthur B. McDonald


Agrilus grobbelaarae é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Curletti, 2000.

Referências

grobbelaarae

Agrilus grobbelaarae


محمد روحي ياسين الخالدي المقدسي  (1864 – 1913) باحث أدبي وسياسي عربي فلسطيني، ولد في القدس وتوفي بالأستانه من رواد النهضة الحديثة.

تعليمه
تلقى علومه في كتاتيب القدس والمكتب الرشدي في نابلس والمدرسة الوطنية في طرابلس المكتب السلطاني في بيروت ثم حضر دروس في المجلس الأقصي في العلوم الشرعية واللغوية، وتعلم القانون في الآستانة. إنتقل بعدها إلى باريس ودرس العلوم السياسية وأتم دراسة فلسفة العلوم الإسلامية والآداب الشرقية والتاريخ السياسي بجامعة السوربون.

نشاطه
كان عضوا من أعضاء مؤتمر المستشرقين الذي انعقد في باريس 1897 وعمل مدة طويلة قنصلا للدولة العثمانية في بوردو، كما أنه انتخب لدورتين عضوا متتاليتين في مجلس النواب العثماني ممثلا عن القدس بعد إعلان دستور 1908. له كتب في الأدب والسياسة منها «أسباب الأنقلاب العثماني» و «علم تاريخ الأدب عند الإفرنج والعرب وفيكتور هوكو» و «رحلة إلى الأندلس» و «المقدمة في المسألة الشرقية».

- نبذة عن كتابه (تاريخ علم الأدب عند الإفرنج والعرب وفيكتور هوكو)
يُعد هذا المؤلف من أوائل الكتب العربية التي اهتمت بالأدب المقارن، حيث سعى من خلاله روحي الخالدي إلى البحث عن أوجه الاتفاق بين سائر الأمم، ويرى بأن الأدب لا يمكن أن يكون خاصا لأمة دون أخرى، وإنما هو تفاعل يستفيد من خلالها كل قوم مما أنتجه الآخرون، وذلك عن طريق الترجمة أو التعايش كما حدث للأمة العربية بعد أن توسعت الفتحات الإسلامية ودخل تحت نفوذها عدد من الدول الأوربية كإسبانيا والبرتغال، واتخذ من الشاعر الفرنسي الشهير فيكتور هوكو أنموذجا ليقيم دراسة حول عدد من آثاره الأدبية، ويقارنها مع ما أنتجه كبار الشعراء العرب كأبي العلاء المعري، والمتنبي وغيرهم.

مراجع

 حسن حميد، روحي الخالدي، مجلة التراث العربي العدد 86 - أغسطس 2002. تاريخ الولوج 1-6-2009.
 علم تاريخ الأدب عند الإفرنج والعرب وفيكتور هوكو، ط4، عام 1984، سلسلة إحياء التراث الثقافي الفلسطيني

أساتذة جامعة السوربون
أشخاص من القدس
أكاديميون فلسطينيون
تربويون عثمانيون
خريجو جامعة السوربون
ساسة عثمانيون
سياسيون فلسطينيون
عرب في القرن 19
كتاب عثمانيون في القرن 19
كتاب فلسطينيون
مواليد 1864
وفيات 1913
وفيات بسبب حمى التيفوئيد

روحي الخالدي


Le Case 730 est un modèle de tracteur agricole produit par l'entreprise américaine Case.

D'une puissance de , le tracteur est construit de 1960 à 1969.

Historique
Le tracteur est produit de 1960 à 1969 dans l'usine américaine de Racine ; il s'insère dans la nouvelle gamme Case sortie en 1960 et qui comprend six modèles.

Même s'il est produit pendant neuf ans (1960-1969) et que Case propose une large gamme d'équipements adaptés, ce tracteur est peu vendu en-dehors du continent nord-américain, Case ne disposant pas d'un réseau de distributeurs suffisamment développé.

Caractéristiques
Deux moteurs peuvent équiper le 730, fonctionnant au gazole (), ou bien à l'essence ou au gaz de pétrole liquéfié (). Le tracteur atteint ainsi une puissance de  mesurée à la prise de force.

La boîte de vitesses possède huit rapports avant et deux rapports arrière, mais un amplificateur de couple en option permet de doubler ce nombre. La prise de force arrière est en option mais sa commande est totalement indépendante de celle de l'embrayage et elle possède deux régimes, . Un système de relevage et un distributeur hydraulique permettant d'actionner des vérins sur un matériel attelé sont fournis.

Le tracteur est disponible en plusieurs types, standard avec ou sans réglage de largeur des voies, « row crop » à roues avant jumelées, grand dégagement à garde au sol importante.

Case propose pour ce tracteur une cabine « tous temps », en fait un simple abri sommaire sur une armature en profilés, mais en 1960 c'est déjà un avantage par rapport à la concurrence.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 .

Tracteur agricole

Case 730