Quartzite is a hard, non-foliated metamorphic rock which was originally pure quartz sandstone. Sandstone is converted into quartzite through heating and pressure usually related to tectonic compression within orogenic belts. Pure quartzite is usually white to grey, though quartzites often occur in various shades of pink and red due to varying amounts of hematite. Other colors, such as yellow, green, blue  and orange, are due to other minerals.

The term quartzite is also sometimes used for very hard but unmetamorphosed sandstones that are composed of quartz grains thoroughly cemented with additional quartz. Such sedimentary rock has come to be described as orthoquartzite to distinguish it from metamorphic quartzite, which is sometimes called metaquartzite to emphasize its metamorphic origins.

Quartzite is very resistant to chemical weathering and often forms ridges and resistant hilltops. The nearly pure silica content of the rock provides little material for soil; therefore, the quartzite ridges are often bare or covered only with a very thin layer of soil and little (if any) vegetation. Some quartzites contain just enough weather-susceptible nutrient-bearing minerals such as carbonates and chlorite to form a loamy, fairly fertile though shallow and stony soil.

Quartzite has been used since prehistoric times for stone tools. It is presently used for decorative dimension stone, as crushed stone in highway construction, and as a source of silica for production of silicon and silicon compounds.

Characteristics and origin
Quartzite is a very hard rock composed predominantly of an interlocking mosaic of quartz crystals. The grainy, sandpaper-like surface is glassy in appearance. Minor amounts of former cementing materials, iron oxide, silica, carbonate and clay, often migrate during recrystallization, causing streaks and lenses to form within the quartzite. To be classified as a quartzite by the British Geological Survey, a metamorphic rock must contain at least 80% quartz by volume.

Quartzite is commonly regarded as metamorphic in origin. When sandstone is subjected to the great heat and pressure associated with regional metamorphism, the individual quartz grains recrystallize along with the former cementing material. Most or all of the original texture and sedimentary structures of the sandstone are erased by the metamorphism. The recrystallized quartz grains are roughly equal in size, forming what is called a granoblastic texture, and they also show signs of metamorphic annealing, in which the grains become coarser and acquire a more polygonal texture. The grains are so tightly interlocked that when the rock is broken, it fractures through the grains to form an  irregular or conchoidal fracture.

Geologists had recognized by 1941 that some rocks show the macroscopic characteristics of quartzite, even though they have not undergone metamorphism at high pressure and temperature. These rocks have been subject only to the much lower temperatures and pressures associated with diagenesis of sedimentary rock, but diagenesis has cemented the rock so thoroughly that microscopic examination is necessary to distinguish it from metamorphic quartize. The term orthoquartzite is used to distinguish such sedimentary rock from metaquartzite produced by metamorphism. By extension, the term orthoquartzite has occasionally been more generally applied to any quartz-cemented quartz arenite. Orthoquartzite (in the narrow sense) is often 99% SiO2 with only very minor amounts of iron oxide and trace resistant minerals such as zircon, rutile and magnetite. Although few fossils are normally present, the original texture and sedimentary structures are preserved.

The typical distinction between a true orthoquartzite and an ordinary quartz sandstone is that an orthoquartzite is so highly cemented that it will fracture across grains, not around them. This is a distinction that can be recognized in the field. In turn, the distinction between an orthoquartzite and a metaquartzite is the onset of recrystallization of existing grains. The dividing line may be placed at the point where strained quartz grains begin to be replaced by new, unstrained, small quartz grains, producing a mortar texture that can be identified in thin sections under a polarizing microscope. With increasing grade of metamorphism, further recrystallization produces foam texture, characterized by polygonal grains meeting at triple junctions, and then porphyroblastic texture, characterized by coarse, irregular grains, including some larger grains (porphyroblasts.)

Occurrence

In the United States, formations of quartzite can be found in some parts of Pennsylvania, the Washington DC area, eastern South Dakota, Central Texas, southwest Minnesota, Devil's Lake State Park in the Baraboo Range in Wisconsin, the Wasatch Range in Utah, near Salt Lake City, Utah and as resistant ridges in the Appalachians and other mountain regions. Quartzite is also found in the Morenci Copper Mine in Arizona. The town of Quartzsite in western Arizona derives its name from the quartzites in the nearby mountains in both Arizona and Southeastern California. A glassy vitreous quartzite has been described from the Belt Supergroup in the Coeur d'Alene district of northern Idaho.

In Canada, the La Cloche Mountains in Ontario are composed primarily of white quartzite. Vast areas of Nova Scotia are underlain by quartzite.

Paleoproterozoic quartzite-rhyolite successions are common in the Precambrian basement rock of western North America. The quartzites in these successions are interpreted as sedimentary beds deposited atop older greenstone belts. The quartzite-rhyolite successions may record the formation of back-arc basins along the margin of Laurentia, the ancient core of North America, between episodes of mountain building during the assembly of the continent. The quartzites are often nearly pure quartz, which is puzzling for sediments which must have eroded from igneous rock. Their purity may reflect unusual conditions of chemical weathering, at a time when the Earth's atmosphere was beginning to be oxygenated.

In Ireland areas of quartzite are found across the west and northwest, with Errigal in County Donegal as the most prominent outcrop. A good example of a quartzite area is on the Corraun Peninsula in County Mayo, which has a very thin layer of Irish Atlantic Bog covering it.

In the United Kingdom, a craggy ridge of quartzite called the Stiperstones (early Ordovician – Arenig Epoch, 500 Ma) runs parallel with the Pontesford-Linley fault, 6 km north-west of the Long Mynd in south Shropshire. Also to be found in England are the Cambrian "Wrekin quartzite" (in Shropshire), and the Cambrian "Hartshill quartzite" (Nuneaton area). In Wales, Holyhead Mountain and most of Holy island off Anglesey sport excellent Precambrian quartzite crags and cliffs. In the Scottish Highlands, several mountains (e.g. Foinaven, Arkle) composed of Cambrian quartzite can be found in the far north-west Moine Thrust Belt running in a narrow band from Loch Eriboll in a south-westerly direction to Skye.

In continental Europe, various regionally isolated quartzite deposits exist at surface level in a belt from the  Rhenish Massif and the German Central Highlands into the Western Czech Republic, for example in the Taunus and Harz mountains. In Poland quartzite deposits at surface level exists in Świętokrzyskie Mountains. In Norway, deposits are quarried near Austertana, which is one of the largest quarries in the world at 850,000 metric tonnes) annually, and Mårnes near Sandhornøy with an output of 150,000 metric tonnes annually. Deposits are also quarried at Kragerø, and several other deposits are known but not actively quarried.

The highest mountain in Mozambique, Monte Binga (2436 m), as well as the rest of the surrounding Chimanimani Plateau are composed of very hard, pale grey, Precambrian quartzite. Quartzite is also mined in Brazil for use in kitchen countertops.

Uses

Quartzite is a decorative stone and may be used to cover walls, as roofing tiles, as flooring, and stairsteps. Its use for countertops in kitchens is expanding rapidly. It is harder and more resistant to stains than granite. Crushed quartzite is sometimes used in road construction. High purity quartzite is used to produce ferrosilicon, industrial silica sand, silicon and silicon carbide.
During the Paleolithic, quartzite was used, along with flint, quartz, and other lithic raw materials, for making stone tools.

Safety
As quartzite is a form of silica, it is a possible cause for concern in various workplaces. Cutting, grinding, chipping, sanding, drilling, and polishing natural and manufactured stone products can release hazardous levels of very small, crystalline silica dust particles into the air that workers breathe. Crystalline silica of respirable size is a recognized human carcinogen and may lead to other diseases of the lungs such as silicosis and pulmonary fibrosis.

Etymology
The term quartzite is derived from .

Gallery

See also
Neomorphism

References

External links

 R. V. Dietrich's GemRocks: Quartzite
 CSU Pomona Geology: Quartzite
 Cowen's "The First Geologists" (chapter on Stone Age/Homo habilis use of quartzite)
 Minnesota Department of Natural Resources : Natural History: Minnesota's geology
 Wisconsin's Baraboo Syncline (map and aerial photos of Baraboo quartzite quarries)
 South Dakota 2002 Mineral Summary: Production, Exploration and Environmental Issues (including 2002 quartzite production)
 Big Sioux River: History of Sioux Falls and Quartzite Photos

Quartz varieties
Metasedimentary rocks

Quartzite


The Auditor General of Canada (French: La vérificatrice générale du Canada) is an officer of the Parliament of Canada to aid accountability and oversight by conducting independent financial audits of federal government operations. These audits provide members of parliament with objective evidence to help them examine the government's activities and hold it to account.

Karen Hogan was appointed Auditor General of Canada in June 2020. She replaced interim Auditor General of Canada Sylvain Ricard.

Office
Auditors general are appointed by the governor general in council (cabinet) on advice of the House of Commons and Senate for a non-renewable term of ten years. An auditor general may only be removed for cause by the governor in council with the approval of both the House of Commons and Senate.

The auditor general's responsibilities include:

 auditing operations of the federal and territorial governments
 providing Parliament and the legislative assemblies with independent information, assurance, and advice regarding the stewardship of public funds

On November 4, 2011, the prime minister appointed Michael Ferguson, former Auditor General of the province of New Brunswick, as Auditor General of Canada, effective November 28, 2011. Sylvain Ricard, having been previously the deputy auditor general, was appointed by Prime Minister Justin Trudeau on March 29, 2019, to serve until a permanent replacement was selected.

The Office of the Auditor General of Canada was named one of "Canada's Top 100 Employers" by Mediacorp Canada Inc. five years in a row (2008–2012), and was featured in Maclean's newsmagazine.

The commissioner of the environment and sustainable development, was created by Parliament in 1995 as an aide to the AGC, and has offices within the precinct of the AGC.  The commissioner is empowered under the 1995 amendments to the Auditor-General Act to receive "petitions on environmental and sustainable development matters and [to] require ministers to respond to them".  The petition process requires the ministry to respond in 120 days, although the process may be delayed by litigation.

The Office of the Auditor General of Canada is located in the C.D. Howe Building in Ottawa.

History
The role of auditor general was introduced in 1878 and prior to the creation it was the head of the audit board (1867–1878).

In 1971, the auditor general's office hosted VII INCOSAI, the seventh triennial convention of the International Organization of Supreme Audit Institutions.

List of auditors general of Canada

Notes

See also
 Parliament of Canada
 Auditor Generals of the provinces and territories
 British Columbia
 Manitoba
 Newfoundland and Labrador
 Nova Scotia
 Ontario
 Quebec

References

External links
 Office of the Auditor General of Canada
 Auditor General Act of Canada
 Financial Administration Act of Canada

1878 establishments in Canada
Government agencies established in 1878
Officers of the Parliament of Canada
Government of Canada

Federal departments and agencies of Canada
Office of the Auditor General

Auditor General of Canada


Gilbert kan henvise til:

Steder

 Gilbert (navn)

Australien
 Gilbert River, Queensland
 Gilbert River, South Australia

Kiribati
 Gilbertøerne, en kæde of atoller og øer i Stillehavet

USA
 Gilbert, Arizona, en by
 Gilbert, Arkansas, en by
 Gilbert, Iowa, en by
 Gilbert, Louisiana, en landsby
 Gilbert, Minnesota, en by
 Gilbert, Nevada, ghost town
 Gilbert, Ohio, et kommunefri område
 Gilbert, Pennsylvania, et kommunefri område
 Gilbert, South Carolina, en by
 Gilbert, West Virginia, en by
 Gilbert, Wisconsin, et kommunefri område
 Mount Gilbert (flertydig), flere bjerge
 Gilbert River, Oregon

Ydre rum
 Gilbert (månekrater)
 Gilbert (marskrater)

Andet
 Gilbert (Disney) - fiktiv figur fra universet omkring Mickey Mouse og Fedtmule. Han er Fedtmules nevø

Gilbert


Olaylar
 25 Ocak - Amerika Birleşik Devletleri, Birleşik Krallık, Fransa ve Sovyetler Birliği, Berlin Konferansı'nda buluştu.
 30 Mart - Kanada'nın ilk yeraltı geçidi Toronto'da açıldı.
 18 Nisan - Albay Cemal Abdünnasır, Mısır'da krallığı darbeyle devirerek iktidarı ele geçirdi.
 2 Mayıs - 1954 Türkiye genel seçimleri
 15 Haziran - UEFA kuruldu.

Tarihi bilinmeyenler
 DNA keşfedildi.

Doğumlar

Ocak
 19 Ocak - Cindy Sherman, Amerikalı sanat fotoğrafçısı ve film yönetmeni
 29 Ocak - Oprah Winfrey, Amerikalı televizyoncu, yapımcı, sunucu

Şubat
 7 Şubat - Dieter Bohlen, Alman müzisyen (Modern Talking).
 15 Şubat - Matt Groening, Simpsonlar'ın yaratıcısı Amerikalı karikatürist.
 21 Şubat - Francisco X. Alarcón, Amerikalı şair (ö. 2016)
 26 Şubat - Recep Tayyip Erdoğan 59., 60., 61. ve 66. hükûmetler dönemi 25. Türkiye Cumhuriyeti Başbakanı (14 Mart 2003-28 Ağustos 2014) ve 12. Türkiye Cumhuriyeti Cumhurbaşkanı (28 Ağustos 2014-günümüz).

Mart

Nisan
 10 Nisan - Paul Bearer, Amerikan şovmen ve Profesyonel Amerikan güreşçi menajeri. (ö. 2013

Haziran
 1 Haziran - Big Bully Busick, Amerikalı profesyonel güreşçi (ö. 2018)
 10 Haziran - Roxanne Seeman, Amerikalı söz yazarı, besteci ve müzik yapımcısı

Temmuz
 15 Temmuz - Mario Kempes, Arjantinli eski millî futbol oyuncusu
 17 Temmuz - Angela Merkel, Alman politikacı, başbakan
 20 Temmuz - Keith Scott, Kanadalı müzisyen

Ağustos
 16 Ağustos - James Cameron, yönetmenlik yanında senarist ve prodüktördür

Eylül
 7 Eylül
Michael Emerson, Amerikalı oyuncu
Corbin Bernsen, Amerikalı oyuncu ve film yapımcısı
 8 Eylül
Jon Scieszka, Amerikalı çocuk edebiyatı yazarı
Pascal Greggory, Fransız oyuncu
Mark Lindsay Chapman, İngiliz oyuncu
Ivo Watts-Russell, İngiliz müzik yapımcısı
Raymond T. Odierno, ABD nin 38. Kara Kuvvetleri Komutanı (ö. 2021)
 18 Eylül - William Van Poyck, Amerikalı yazar ve seri katil
 21 Eylül - Şinzo Abe, Japonya başbakanı

Ekim
 3 Ekim - Stevie Ray Vaughan, Amerikalı blues gitaristi.
 9 Ekim - Dennis Stratton, İngiliz gitarist
 11 Ekim - Vojislav Šešelj, Sırp siyasetçi

Kasım
 14 Kasım
 Condoleezza Rice, 2005-2009 yılları arasında Amerika Birleşik Devletleri'nin eski Dışişleri bakanı.
 Yanni, Yunan piyanist ve besteci.

Aralık
 16 Aralık - Carlo Brandt, İsviçreli oyuncu ve komedyen
 25 Aralık - Annie Lennox, İskoç müzisyen, vokalist ve Akademi ödülü sahibi bestekâr
 28 Aralık - Denzel Washington, Amerikalı aktör.

Doğduğu ay ve gün bilinmeyenler,
 James Horan, Amerikalı komedyen, oyuncu ve seslendirme sanatçısı

Ölümler
 24 Ocak - Ferenc Herczeg, Macar oyun yazarı (d. 1863)
 12 Şubat - Dziga Vertov (d. 1896)
 20 Mart - Mehmet Emin Kalmuk (d. 1869, İstanbul), hendese (Geometri) muallimi, telgraf ve telefon müderrisi (Medrese hocası).
 25 Mayıs - Robert Capa (d. 1913)
 7 Haziran - Alan Turing (d. 1912)
 11 Temmuz - Henry Valentine Knaggs (d. 1859)
 13 Temmuz - Frida Kahlo (d. 1907)
 14 Temmuz - Jacinto Benavente (d. 1866)
 3 Kasım - Henri Matisse (d. 1869)
 22 veya 23 Kasım - Sait Faik Abasıyanık, Türk yazarı (d. 1906)
 28 Kasım - Enrico Fermi (d. 1901)
 29 Kasım - Dink Johnson (d. 1892)
 30 Kasım - Wilhelm Furtwängler (d. 1886)

Nobel Ödülleri
 Fizik - Max Born, Walther Bothe
 Kimya - Linus Carl Pauling
 Tıp - John Franklin Enders, Thomas Huckle Weller, Frederick Chapman Robbins
 Edebiyat - Ernest Hemingway
 Barış - Birleşmiş Milletler Mülteciler Yüksek Komiserliği Ofisi

1954


Parafin mumu (Latince parum affinis), petrolden elde edilen renksiz, kokusuz bir mum çeşididir. Parafin mumu ilk defa 1829 yılında Carl Reichenbach tarafından odun katranından; daha sonra bütümlü tabakalardan; 1867'den sonra da petrolden elde edildi. 1947'de de sentetik parafin mumu yapıldı.

Petrolün bir yan ürünüdür. Ayrıca ham petrolün, parafininin giderilmesi gerekir. Ham petrolün rafinasyonunda yan ürün olarak elde edilen yağlı parafin önce sıcakta eritilir, sonra da soğutularak yalnız parafinin donması sağlanır ve donan posa şeklindeki parafin yağlı kısımlarından süzülerek ayrılır. Bugün modern olarak çalışan parafin imalathaneleri de, yukardaki esasa dayanarak parafin mumunu üretir. Yeni metotlara göre yapılan parafin mumları % 20 kadar yağ ihtiva eder. Bazı durumlarda yağ miktarı % 3'e kadar düşürülür. Daha ileri saflaştırma ile renk, koku ve tadı daha iyileştirilir. Saflaştırma işleminde sülfat asidi ve kil kullanılır. Parafin mumları, Pennsylvania ham petrolü gibi parafin esaslı petrol türlerinden elde edilir. Ham parafin mumunun erime noktası 37 ile 48 °C tam rafine edilmiş parafin mumunun erime noktası ise, 48 ile 66 °C arasında değişir. Erime noktası yüksek olan parafin mumu çoğunlukla 26-30 karbonlu alkanlardır.

Sentetik parafin mumu, İkinci Dünya Savaşından sonra Fischer-Tropsch tekniğiyle elde edildi. Bu metotta hammadde kömürdür. Kömürden elde edilen karbon monoksit ve H2 karışımından manyetik demirin katalitik etkisiyle hidrokarbonlara dönüşür. Elde edilen ürünlerden bir kısmı parafin mumudur. Bunlar çok beyaz olup, petrolden yapılan parafin mumlarından daha serttir. 50-55 karbon bulunduran sentetik parafinlerin molekül ağırlığı ortalama 750 civarındadır. Bazı özelliklerden dolayı petrolden yapılan mumların yerine kullanılır.

Parafine batırılmış veya parafinle kaplanmış kâğıt ve karton, sıvı ve katı yiyeceklerin saklanmasında kullanılır. Çünkü parafin mumları reaksiyona girmez.

Çeşitli sanayi dallarında kimyevi ve elektriki yalıtma maddesi olarak kullanılır. Tekstilde, eczacılıkta, kozmetik sanayiinde plastik, patlayıcı madde ve elektrik malzemelerinin imalinde, bağcılıkta aşı yerlerinin izolasyonunda kullanılır. Mum imalatında balmumunun yerini almıştır.

Alkanlar
Petrol ürünleri
Alman icatları
Bilgi kutusu bulunmayan kimyasal maddeler

Parafin


Brosonecija (gorica, dudovac; lat. Broussonetia), biljni rod iz porodice dudovki kojemu pripada četiri vrsta grmlja i drveća.

U Hrvatskoj raste vrsta japanska gorica ili papirasta gorica, poznata i kao dudovac i smokovača (Broussonetia papyrifera)

Vrste
 Broussonetia harmandii Gagnep.
 Broussonetia kaempferi Siebold
 Broussonetia × kazinoki Siebold
 Broussonetia monoica Hance
 Broussonetia papyrifera (L.) L'Hér. ex Vent.

Vanjske poveznice

Izvori

Dorstenieae

Brosonecija


نسبة إلى الشرط
جملة شرطية
قضية شرطية
نسبة إلى الشرطة ومؤنث شرطي

شرطية (توضيح)


Indetectável = Intransmissível, I=I é a campanha global que torna visível que uma pessoa com VIH em tratamento, mantendo a carga viral indetectável por mais de seis meses, não transmite o vírus a outras pessoas por via sexual.

Origem
A campanha I=I impulsada pela Prevention Access Campaign foi lançada a començos de 2016 a partir de uma declaração de consenso científico, que foi o origem do movimento que está a mudar a definição do que significa viver com VIH. O movimento compartilha a mensagem de desmantelar o estigma do VIH, melhorar a qualidade de vida das pessoas que vivem do VIH com a finalidade de pôr fim à epidemia.

Evidência científica
Em 2019 publicaram-se os resultados de PARTNER-2. Neste estudo analisaram-se casais serodiscordantes de homens que têm sexo com homens nas quais a pessoa vivendo de VIH tenha sido de carga viral indetetável durante 6 meses. Neste estudo documentaram-se 76991 relações sexuais sem uso de preservativo e nenhuma transmissão relacionada. Este estudo então é o que permite afirmar que o risco de transmissão do VIH por via sexual é 0 quando a pessoa com VIH tem a carga viral indetetável durante 6 meses.

Ver também

 Serofòbia

Referências

Síndrome da imunodeficiência adquirida
Campanhas de conscientização

Indetectável = Intransmissível


Kızıllı, Dinar - Afyonkarahisar ili Dinar ilçesine bağlı köy
 Kızıllı, Kepez - Antalya ili Kepez ilçesine bağlı mahalle
 Kızıllı, Bucak - Burdur ili Bucak ilçesine bağlı köy
 Kızıllı, Alaca - Çorum ili Alaca ilçesine bağlı köy

Kızıllı


İstanbul Oda Orkestrası 1961 yılında Dr. Hamit Alacalıoğlu tarafından kurulmuştur. Orkestra 1961 - 1972 yılları arasında zamanın solist ve müzisyenleri ile birlikte konserler vermiş ve TRT İstanbul Radyosu'nda canlı konser kayıtları yapmıştır. Ayrıca, 1972 - 2001 yılları arasında da zaman zaman değişik şefler ile çalışmış, 2001 yılı itibarıyla düzenli konserlerine tekrar başlamıştır.

Cihat Aşkın ve Hakan Şensoy'un önderliğinde yeniden hayat bulan orkestra, yurt çapında verdiği konserler ile ülkenin en prestijli topluluklarından biri durumuna gelmiştir.

2001-2005 yılları arasında elliyi aşkın konser yapan İstanbul Oda Orkestrası, bu konserlerde çoğunlukla Türk bestecilerinin eserlerine yer vermiş ve kendisi için yazılmış pek çok eserin de ilk seslendirilişini gerçekleştirmiştir.

31. İstanbul Müzik Festivali'ne iki konser ile katılan orkestra bu konserlerden birinde dünyaca ünlü keman virtüözü Shlomo Mintz'e eşlik etmiştir. 2004 NATO zirvesinde dünya liderlerine bir konser veren İstanbul Oda Orkestrası ayrıca Almanya, Arnavutluk, Bulgaristan, İsrail, İtalya ve Pakistan'a davet edilmiştir. 2006 yılında Cemal Reşit Rey'in eserlerinden oluşan ilk CD'sini yayınlayacak olan orkestra gelecek dönemlerde CD kayıtlarına devam edecektir.

Sivil Toplum orkestrası olarak bir araya gelen ve yetenekli müzisyenlerin toplanmasıyla oluşan orkestranın bir başka özelliği de yeni yetişen genç müzisyenlere bünyesinde yer vererek kendine özgü bir orkestra tınısı oluşturmasıdır.

İstanbul Oda Orkestrası, Kadıköy Belediyesi ile yaptığı iş birliği sonucu 2004 yılından itibaren, Kadıköy Belediyesi İstanbul Oda Orkestrası adı altında Anadolu yakasında aylık halk konserleri vermeye başlamıştır.

Oda Orkestrası
1961'de kurulan müzik grupları
1961'de Türkiye'de kurulan oluşumlar

İstanbul Oda Orkestrası


ඒටී සහ ටී මධ්‍යස්ථානය (ඉස්සර ඈමරිටෙක් මධ්‍යස්ථානය සහ එස්බීසී  මධ්‍යස්ථානය) යනු පොදු ස්තානයකි. එය පිහිටා ඈත්තේ ඈමරිකාවේ චිකාගො හි පිහිටි උද්යානයකය.එය තුන්වන සහස්‍රවර්ශය සිහි කිරීමට පිහිටුවා ඈත.ප්‍රතිමව සහ මධ්‍යස්ථාන සමහර අවස්තා වලදි වලාකුලු ද්වාරය ලෙස හදුන්වා ඈත.

එය 2004 වර්ශයේ ග්‍රීෂ්ම ඍතුවේ දී විවෘත කර ඈත්තේ ප්‍රතිමාව විවෘත කරන අවස්තාවේදී ය.මෙහි නම් තෑබිමේ උත්සවය සදහා Ameritech Corporation/SBC Communications Inc. ඩොලර් මිලියන 3 ක මුදලක් පරිත්‍යාග කර තිබෙනවා.  මෙය නත්තල් කාලය තුල කෑරොල් ගීත පවත්වන ස්තානයක් බවට පත් වේ

විස්තර

Lying between Lake Michigan to the east and the Loop to the west, Grant Park has been Chicago's front yard since the mid-19th century. Its northwest corner, north of Monroe Street and the Art Institute, east of Michigan Avenue, south of Randolph Street, and west of Columbus Drive, had been Illinois Central rail yards and parking lots until 1997, when it was made available for development by the city as Millennium Park.  Today, Millennium Park trails only Navy Pier as a Chicago tourist attraction.

The plaza is located above Park Grill, above and behind the McCormick Tribune Plaza & Ice Rink, adjacent to the Chase Promenade, and between the North and South Boeing Galleries.  The plaza and sculpture sit atop the 300-seat $6 million dollar Park Grill, which opened in November 2003 behind the McCormick Tribune Plaza & Ice Rink. The surface of the plaza is concrete.  The plaza is composed of  of concrete pavers. Each paver is , and each is  thick.

ඉතිහාසය

The plaza was originally named Ameritech Plaza for Ameritech Corporation, the corporate sponsor, who donated $3 million for the sculpture-hosting plaza's naming rights. By the time the park officially opened in 2004, Ameritech had merged with SBC Communications and the plaza was called SBC Plaza. When SBC acquired AT&T and subsequently changed the name from SBC to AT&T in 2005, the name of the plaza changed again.

Cloud Gate was originally estimated to weigh  because it was impossible to estimate the thickness of the steel compatible with the desired aesthetics. The final piece, however, weighs  and care had to be taken in supporting it.   The roof of the Park Grill, upon which Cloud Gate sits, had to be strong enough to bear the weight. A large retaining wall separating Chicago's Metra train tracks from the North Grant Park garage travels along the back side of the restaurant and supports much of the sculpture's weight. This wall, along with the rest of the garage's foundation, required additional bracing before the piece was erected.  In June 2004, when construction of the shell began, a large tent (pictured left) was erected around the piece in order to shield it from public view.

ක්‍රියාකාරකම්

In 2006, annual Christmas caroling began at the plaza.  Following Thanksgiving, weekly sing-alongs are led by choral groups including Bella Voce, Chicago Mass Choir, and Chicago Children's Choir.

Because of its elevation above the McCormick Tribune Plaza & Ice Rink, the plaza has become a prime viewing location for Jazz music concerts held during the summer at the McCormick Tribune Plaza. McCormick Tribune Plaza is located below and to the west of AT&T Plaza as well as adjacent to Michigan Avenue's Historic Michigan Boulevard District, which are slightly further west.

සටහන්

යොමු

External links
Millennium Park map
City of Chicago Loop Community Map

2004 establishments in the United States
Buildings and structures celebrating the third millennium
Open air museums in Illinois

ඒටී සහ ටී මධ්‍යස්ථානය


Hačinčaj ili Hačen (armenski: Խաչեն, azerski: Xaçınçay, ruski: Хачынчай, Хаче́н, prije Хачинчай) je rijeka u Azerbajdžanu i nepriznatom Gorskom Karabahu. Duga je 119 km. Površina porječja iznosi 657 km2. Površina porječja iznosi 3.2 m3/s. Izvire na Karabaškom visočju na visini od 1800 metara. Desna je pritoka rijeke Kure u koju se ulijeva na nadmorskoj visini od 190 metara.

Vidi još
 Hačinčajsko jezero

Rijeke u azijskom dijelu Azerbajdžana
Pritoke Kure

Hačinčaj


فتيشية القدم  أو بودوفيليا  بالقدم. وتعني استثارة الرغبة والشهوة الجنسية عن طريق القدم (عادة قدم الأنثى) وتقديم هذا العضو وتفضيله عن باقي المناطق المثيرة وحتى استبعادها كليا. أول من استخدم هذا المصطلح هو فرويد. وهي أكثر أشكال الانجذاب شيوعا بعضو غير جنسي في أجزاء الجسم البشري.

خصائصه

التعريف العلمي لفيتشية القدم أو توثين القدم أو البودوفيليا (و ليس البيدوفيليا) حسب المصطلح العلمي هي حدوث الاثارة الجنسية من خلال مداعبة أو لمس أو شم رائحة عضو غير جنسي وهو في هذه الحالة القدم (غالبا قدم المرأة) وقد تتم أيضا عن طريق الأحذية والجوارب النسائية. وقد كان المحلل النفسي النمساوي سيغموند فرويد قد أشار إلى هذا الانحراف الجنسي وأعتبر أن الأقدام المضمدة (تقليد صيني بربري قديم) هو نوع من أنواع الفيتشية.
بالنسبة للشخص الذي لديه فيتشية للقدم تكون لديه عدة اعتبارات ومعايير للقدم التي تثيره خصوصا بمقاس القدم، طول الأظافر وأصابع الرجل، طلاء الأظافر، الرائحة الخ... كما يمكن أن تزيد درجة الاسثتارة لديه ان كان هناك وجود مزينات أخرى كالخلخال وخاتم أصبع القدم الخ.

تفسير نفسي
تبدأ البودوفيليا في الظهور وتكون ملامحها منذ طفولة الشخص. فالتحفيز العصبي (stimulation cérébrale) المرافق للاستثارة الجنسية تحدث غالبا وحسب علماء النفس منذ الطفولة أو بداية المراهقة، فتظهر على الطفل ميوله للمس أو العب بأقدام الأشخاص المحيطين به كأخته أو أمه الخ.. ويظهر اعجابه الشديد لها ويكون ذلك نقطة الانطلاق والتطور لهذا المرض. وبالتالي فبعد سن البلوغ والنضج الجنسي تصبح القدم الأنثوية (في الغالب) أكثر من لعبة بل مصدر اثارة جنسية على غرار الأطراف الجنسية الفطرية.
و في بعض الحالات تكون المرأة مولعة بأقدام الرجل وهذه حالة عكسية تنطبق عليها نفس ما ذكر.
غالبا فالشخص المصاب لا يتمكن من التخلص من هذا المرض رغم العراقيل الثقافية والعرفية واستغراب الطرف الآخر في العلاقة الجنسية من هذا الفعل.

نظريات وأبحاث
تختلف النظريات والتفسيرات العلمية حول البودوفيليا كما ينظر اليها بعيون مختلفة حسب الثقافات والأعراف، وقد يعتبرها البعض شيء طبيعي بالنسبة للإنسان.
تفسير علمي يقدمه العالم في مجال الأعصاب فيلانور راماشادران يتلخص في أن هناك الأقدام والأعضاء التناسلية تقتسم نفس المنطقة من القشرة الحسية Cortex Sesoriel. علماء أخرون يؤكدون أن البودوفليا ظهرت بقوة بعد انتشار الأمراض المنقولة جنسيا (كالسفيليس والسيدا) خصوصا في أوروبا وبالتالي فكانت منفدا لاقامة علاقات جنسية عن طريق الأقدام كبديل عن العلاقة التقليدية، من مؤيدي هذا الرأي الدكتور جيمس جيانيني من جامعة أوهايو. باحثون أخرون يؤكدون على أن تمكين المرأة وبروز شخصياتها وتوليها مهاما فاعلا داخلا المجتمع كان عاملا أساسا في ظهور البودوفيليا، فتقبيل القدم المرأة كناية ورمزية عن سطوة وقوة المرأة.
لكن التفسير الشائع والذي تم انتقاده بشدة هو تفسير سيغموند فرويد بحيث يعتبر أن تفضيل الشخص المصاب لطرف معين من جسم المرأة (القدم كمثال) على سائر باقي أطراف الجسد سببه هو أن المصاب كان يربط بطريقة لاشعورية الجنس بالقدم، واستدل على ذلك عن طريق بعض الممارسات الصينية القديمة، حيث كان بعض الصينين يقومون بتضميد قوي لأرجل النساء (عنف واضح) من أجل زيادة اثارتهن. لكنه كان خاطئا لأن هذه الممارسة اللانسانية كانت بهدف تصغير أرجل الفتيات.

العلاجات المقترحة
بالرغم من الانتشار الهائل للبودوفيليا في العالم، فقد لا تشكل المشاكل في الحياة اليومية أو الجنسية والزوجية، فقد يكون المصاب. وكما أنه من الممكن عدم حصول أية مشاكل وممارسة الحياة بشكل طبيعي بعد خلق جو من التفاهم والتوعية مع الزوجة لأن هذه الممارسة لا تشكل أي خطر صحي أو مرضي محتمل.
العلاجات المقترحة هي عن طريقة التحليل النفسي أو عن العلاج السلوكي المعرفي (thérapie cognitivo-comportementale) أو التنويم المغناطيسي أو الايحائي.

المراجع

شذوذ جنسي
دكاكيرية
قدم

دكاكيرية القدم


Staza Istanbul Park (tur. Intercity İstanbul Park Pisti) automobilistička je staza u mjestu Tuzla u Istanbulu. Staza je dizajnirao Hermann Tilke, a trenutno je domaćin Velike nagrade Turske u Formuli 1.

Konfiguracija staze
Istanbul Park jedna je od najboljih kreacija Hermana Tilkea koja sadrži promjene visine, različite vrste zavoja, dugi pravac i fantastični zavoj broj 8 s četiri vrha koji je bio jedan od najvećih izazova u sezoni. Staza ima dobru mješavinu sporih, srednje brzih i brzih zavoja, ali spori zavoji ipak dominiraju – riječ je o zavojima broj 1, 4, 5, 9/10, 12, 13 i 14, srednje spori zavoj je zavoj broj 7, a brzi su jedino zavoji broj 3 i zavoj broj 8 koji je sada postao period punoga gasa za sve bolide, barem kada je riječ o kvalifikacijama. Zbog dugoga stražnjega pravca razlomljenog blagim 11. zavojem koriste se srednje ili srednje visoke downforce postavke, a startno ciljni pravac jedan je od kraćih u kalendaru Formule 1.

Izvori

Vanjske poveznice
Istanbul Park – Stats F1
Istanbul Park – Službena stranica

Istanbul Park
Istanbul Park
Športski objekti u Turskoj
Športski objekti u Istanbulu
Automobilizam u Turskoj

Staza Istanbul Park


Dýrið er íslensk kvikmynd frá 2021 í leikstjórn Valdimars Jóhannssonar. Handritshöfundur ásamt Valdimar er skáldið Sjón. Dýrið var valin sem framlag Íslands til 94. Óskarsverðlaunahátíðarinnar í flokki bestu kvikmyndar á erlendu tungumáli.
Myndin hlaut 12 Edduverðlaun en hún var tilnefnd til 13 verðlauna.

Leikarar

 Noomi Rapace
 Hilmir Snær Guðnason
 Björn Hlynur Haraldsson
 Ingvar E. Sigurðsson

Tilvísanir

Tenglar

 Dýrið: Umhugsunarverð könnun á missi og þrá at Brainless Pen

Íslenskar kvikmyndir
Kvikmyndir frumsýndar 2021

Dýrið (kvikmynd)


William Leo Hansberry (25 de fevereiro de 1894 – 3 de novembro de 1965) foi um estudioso americano, palestrante e pioneiro afrocentrista. Ele era o irmão mais velho do corretor de imóveis Carl Augustus Hansberry, tio da premiada dramaturga Lorraine Hansberry e bisavô da atriz Taye Hansberry.

Vida e carreira
Hansberry nasceu em 25 de fevereiro de 1894, em Gloster, Condado de Amite, Mississippi. Ele era filho de Elden Hayes e Pauline (Bailey) Hansberry. Seu pai ensinava história na Alcorn A&M em Lorman, Mississippi, mas morreu quando o jovem Hansberry tinha apenas três anos. Ele e seu irmão mais novo, Carl Augustus Hansberry, foram criados por seu padrasto, Elijah Washington.

Em 1915, ele frequentou a Universidade de Atlanta, onde foi exposto a um novo volume de ensaios sobre raça (publicado pelo Departamento de Sociologia da universidade), que exerceu uma grande influência sobre ele. Outra grande influência foi o livro "O Negro" de WEB Du Bois. Depois de comprar um exemplar do livro, ele correu para a biblioteca da escola para consultar as referências citadas no volume. Para sua consternação, Hansberry descobriu que a biblioteca de referência da Universidade de Atlanta era extremamente deficiente. Como resultado, ele deixou a Universidade de Atlanta duas semanas em seu segundo ano para se transferir para a universidade mais bem equipada que pôde encontrar e que admitia negros. Como resultado, ele começou a estudar na Universidade de Harvard em fevereiro de 1917; ele completou seus estudos de graduação lá em 1921.

Após sua graduação em Harvard, Hansberry lecionou por um ano no Straight College (agora Dillard University ) em Nova Orleans. Em setembro de 1922, Hansberry ingressou no corpo docente da Howard University, onde iniciou a Seção de Civilização Africana do Departamento de História.

Hansberry recebeu seu mestrado em Harvard em 1932. Trabalhos adicionais de pós-graduação foram realizados na Universidade de Chicago, na Universidade de Oxford e na Universidade do Cairo. Seu conhecimento de estudos africanos era tão vasto que ele não conseguiu obter um Ph.D. porque não havia nenhuma escola com professores qualificados para orientar sua dissertação.

Como professor na Howard, Hansberry ministrou cursos sobre civilizações e culturas africanas. Em meados da década de 1930, ele foi reconhecido internacionalmente por seus pares como um estudioso de destaque em seu campo. Entre seus alunos estavam dois futuros líderes africanos. Um deles era o futuro revolucionário ganense, Kwame Nkrumah. Nkrumah mais tarde se tornaria o primeiro primeiro-ministro e presidente de Gana. O outro foi Nnamdi Azikiwe, que estudou antropologia com ele de 1928 a 1929 e escreveu um elogio para ele. Azikiwe se tornaria o primeiro presidente da Nigéria. Em 1961, o então governador-geral da Nigéria, Azikiwe, considerou o trabalho de Hansberry tão importante que se ofereceu para subscrever a publicação de sua obra principal, The Rise and Decline of the Ethiopian Empire.

Embora os cursos de Hansberry fossem muito populares entre os alunos, dois ilustres membros do corpo docente acusaram Hansberry de ensinar assuntos sem pesquisa adequada para apoiá-los. Com o programa e seu trabalho em jogo, Hansberry apresentou ao Conselho de Administração uma documentação detalhada de sua pesquisa. Enquanto ele conseguiu salvar o programa de estudos africanos, o financiamento de pesquisa de Hansberry foi cortado e ele não receberia posse até 1938.

Apesar da extensa pesquisa que realizou ao longo de sua vida, Hansberry relutou muito em publicar seu trabalho. James Williams, um de seus ex-alunos e mais tarde professor sênior de história africana em Howard, lembrou em 1972 que, quando seus alunos insistiam na publicação de seu trabalho, Hansberry sorria, mas sempre respondia com firmeza: "Ainda não estou pronto". Hansberry se aposentou de Howard em junho de 1959.

Ele se casou com Myrtle Kelso (24 de setembro de 1908 — maio de 1980) de Meridian, Lauderdale County, Mississippi, em 22 de junho de 1937, em Chicago. Ela é filha de Wiley e Mamie Kelso. Dessa união nasceram dois filhos:

 Gail Adelle Hansberry
 Murta Kay Hansberry

Enquanto visitava parentes em Chicago, Hansberry morreu no Hospital Billings de hemorragia cerebral em 3 de novembro de 1965.

Em 1972, ele finalmente recebeu o reconhecimento da universidade que o esnobou quando Howard nomeou uma sala de aula em sua homenagem.

William Leo Hansberry era membro da fraternidade Alpha Phi Alpha.

Referências

Ligações externas

 Perfil biográfico de William Leo Hansberry em Africawithin.com
 William Leo Hansberry: Pioneer Africanist Scholar (1894-1965) por Runoko Rashidi em The Global African Presence
 William Leo Hansberry, Teacher: As Seen by a Ex Student by Chancellor James Williams and The Global African Presence Este artigo foi publicado originalmente como parte de "Um tributo à memória do professor William Leo Hansberry" (Washington, DC: Howard University História, 1972: pp. 17–18).
 Biografia na página de escritores do Mississippi

Alunos da Universidade Harvard
!Mais Teoria da História na Wiki (Negres)

William Leo Hansberry


Turbo er en dansk kortfilm fra 2012 instrueret af Andreas Thaulow.

Handling
Da Asger kigger tilbage ud af bagruden på sin bil, kan han ikke komme i tanker om, hvorfor hans hjerte banker, og hvorfor der løber blod ned over panden på ham. Og hvorfor ligger der et ødelagt sidespejl og en fremmed telefon på passagersædet?

Medvirkende

 Elliott Crosset Hove, Asger "Turbo" Frank

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Filmskolefilm fra Danmark
Danske film fra 2012

Turbo (film fra 2012)


Senatul Militar Român Central al Ofițerilor și Soldaților din Viena a fost o organizație națională militară română formată din foști soldați și ofițeri ai armatei austro-ungare, constituită în Viena în data de 31 octombrie 1918, cu scopul  concentrării, organizării și transportării spre Transilvania a soldaților români din fost armată imperială. Organizarea sa a reprezentat un segment al unui plan mai vast de creare a unei forțe militare regulate, care să fie la dispoziția Consiliului Național Român Central.

Stabilit în Viena, unde Iuliu Maniu împreună cu numeroși ofițeri care l-au avut în frunte pe generalul de divizie Ioan Boeriu și-au stabilit centrul de activitate politică și de comandă, acest Senat a activat într-o perioadă de profunde mutații militare și politice ce a culminat cu destrămarea Dublei Monarhii, precum și cu prăbușirea statului dualist, devenind forumul suprem pentru toate trupele, ofițerii și soldații români aflați în părțile apusene ale Imperiului, aceștia datori fiind în a-i urma toate ordinele. După constituirea Consiliului Național Român Central, Senatul Militar s-a subordonat acestuia. Având ca principală misiune pe aceea de a organiza și de a trimite spre Transilvania unități militare române, apte de a sprijini procesul de uniune națională, respectivul organism și-a îndeplinit-o cu succes.

În scurta sa existență (31 octombrie - 27 noiembrie 1918), recunoscut fiind de Ministerul de Război al noului guvern revoluționar vienez, Senatului și trupelor acestuia li s-au pus la dispoziție locații și resurse financiare, cu condiția de a asigura paza orașului, ordinea și liniștea publică, într-un context în care acest organism a dispus de singura forță militară regulată din zonă. Din 7 noiembrie în subordinea sa a intrat și Legiunea Română din Praga, prin intermediul căreia a îndeplinit și în viitoare capitală a Cehoslovaciei aceeași misiune.

Context

Situația Armatei Austro-Ungare
Pe teritoriul Imperiului Austro-Ungar în toamna anului 1918, Armata Austro-Ungară se afla în curs de dezintegrare, dezertarea pe câmpul de luptă a soldaților de diverse naționalități, determinând împrăștierea acestora în interiorul Dublei Monarhii. Manifestat și în rândurile militarilor etnici români înrolați, acest fenomen a pus conducătorii mișcării naționale române în fața necesității de a organiza și îndruma acești soldați, împrăștiați în diferite zone ale Imperiului.

Situația etnicilor români încorporați în Armata Austro-Ungară
Cu scop de măsură preventivă Comandamentul Armatei Austro-Ungare dispersase unitățile cu pondere națională minoritară însemnată. În acest context Regimentul 64 Orăștie fusese relocat la Viena, Regimentele 2 Brașov, 37 Oradea și 51 Cluj la Praga, 43 Caransebeș într-o localitate aflată la nord de Praga. La Brno fuseseră încartiruite alte unități militare din Banat. Suplimentar, odată cu intrarea României în război, regimentele românești de pe Frontul de Est au fost relocate pe frontul italian. Odată desprinse de pe frontul din Peninsulă, drumul acestora spre Transilvania a fost dirijat contrar dispozițiilor comandamentelor proprii prin Viena, la îndemnul preoților militari și al ofițerilor români, urmarea respectivei rute având rolul de a împiedica intrarea lor pe teritoriul maghiar în calitate de unități constituite ale trupelor ungare. Prin aceasta s-a urmărit evitarea recunoașterii autorității noilor conducători maghiari prin prestarea jurământului militar, într-un context în care ultimele guverne ungare din toamna anului 1918 au urmărit menținerea integrității Ungariei cu orice preț.

În cursul existenței sale, Consiliul Național Român Central a urmărit prin diverse mijloace și metode consolidarea propriei poziții. În acest context, a încercat să obțină modificarea Convenției de Armistițiu semnată la Belgrad la data de 13 noiembrie între Antantă – reprezentată de generalul Louis Franchet d'Esperey si guvernul Karolyi și să organizeze unități militare proprii. Cu acest scop, pe lângă Gărzile Naționale ar fi urmat să fie creată și o forță militară regulată. Constituirea unor astfel de unități militare ar fi putut atât să determine în populația civilă apariția un sentiment de siguranță și încredere – favorabil unei adunări naționale cu scop unionist, cât și să servească împiedicării unor eventuale tentative ale autorităților ungare de a se opune Unirii Transilvaniei cu România. Mai mult, obiectivul urmărit ar fi oferit foștilor soldați austro-ungari etnici români, șansa de a susține efectiv interesele naționale românești în noile împrejurări politice, dacă evenimentele ar fi cerut-o.

În acest cadru, capitala imperiului, Viena, a fost unul dintre principalele centre de concentrare a convoaielor de soldați întoarse de pe front, mai ales de pe cel italian. Aici se aflau în luna octombrie 1918 un număr de 70.000 (40.000 după altă sursă) de soldați originari din Transilvania, Banat și Bucovina. Crearea aici a Senatul vienez a fost astfel o expresie a tentativei de a se forma trupe regulate, secția militară organizată pe lângă Consiliul Național Român din Viena urmând să servească la concentrarea, organizarea și transportarea spre Transilvania a soldaților români din fost armată imperială. Asemeni soldaților etnici români adunați în Viena, Legiunea Română din Praga ar fi urmat să revină în Transilvania conform indicațiilor senatului militar, iar Legiunea Voluntarilor Români din Italia ar fi urmat să se reîntoarcă sub îndrumarea lui Vasile Lucaciu, pentru a servi intențiilor unioniste.

Revoluția în Viena
În aceeași perioadă în care s-au constituit consiliile naționale ceho-slovac, sârbo-croato-sloven, polonez, ucrainean, italian și român – fiecare cu o secție militară, austro-germanii s-au constituit într-un Consiliu de Stat (Staatsrat) social-democrat prezidat de Seitz, cancelar fiind doctorul Renner iar căpitanul Mayer din rezerva cavaleriei fiind nominalizat la conducerea departamentului armatei. Guvernul imperial Lammasch a rămas astfel numai cu numele, neavând nici o autoritate reală de a guverna sau de a conduce. Dealtfel acesta a și fost demis printr-un manifest al Împăratului Carol la 11 noiembrie.

În noaptea de 31 octombrie/01 noiembrie 1918, trupele regulate din Viena s-au descompus, austriecii încercând înjghebarea unor trupe de mercenari intitulate "Volkswehr".

În această perioadă, soldații sosiți în Viena de pe diversele fronturi au început să se complacă în demonstrații și acțiuni samavolnice, manifestând pentru libertate și socialism, iar soldații care se înfruptaseră din spargeri și devastări au început să-și desfacă prada în împrejurimile gărilor.

Situația în Ungaria
Ungurii nu au putut concepe o știrbire a integrității teritoriale a statului, astfel că guvernul de la Budapesta prin reprezentanții săi, adresându-se tuturor cetățenilor – contrar curentului general, a încercat să obțină un jurământ de fidelitate față de statul maghiar. unda dintre măsuri a fost aceea de a orpi la frontieră toți soldații care se întorceau de pe front, pentru a-i pune să jure pe steagul ungar și a-i încadra și instrui în unități proprii.

Constituirea senatului

Părăsind frontul italian spre Viena, sublocotenentul Iuliu Maniu (singurul militar din Comitetul Executiv al Partidului Național Român) a primit din partea fruntașilor politici români transilvăneni misiunea de a organiza trupe regulate din regimentele ardelene relocate din garnizoanele lor de origine pe teritoriul Austriei și în Boemia, precum și de a organiza soldații români întorși de pe front, activând în calitate de "însărcinat cu afacerile pe lângă guvernul comun de la Viena" al Consiliului Național Român Central. Aflat aici, pe 30 octombrie 1918 într-una din întâlnirile camaraderești ale ofițerimii române de la cafeneaua "Westminster" situată pe Mariehilferstrasse, Maniu a făcut apel la dreptul și datoria soldaților români de a fi în acele momente alături de națiunea română, dat fiind că sosise timpul creării României Mari, în concordanță cu principiul autodeterminării enunțat de Woodrow Wilson. Realizarea acestui deziderat implica însă organizare, astfel că însărcinatul cu afaceri le-a propus celor prezenți o întâlnire pentru a doua zi. La sugestia adjutantului Regimentul 64 Infanterie din Orăștie, căpitanului Traian Popa, întâlnirea s-a ținut la restaurantul "Weigel" din Dreher-Park, aflat în apropierea cazărmii Franz Ferdinand. Cu o zi înainte ca urmare a unei alte întâlniri ținute la același restaurant aflat în apropiere de palatul Schönbrunn, se constituise un "Comitet Național al Românilor din Transilvania", căruia i s-a subordonat Senatul Militar. Odată însă ajunsă la Viena vestea constituirii la Budapesta a "Consiliului Național Român Central" (mutat ulterior la Arad), Senatul a recunoscut autoritatea acestuia.

Procesul de divizare a regimentelor pe criterii etnice s-a petrecut în general în mod pașnic. Nucleul grupării de soldați români din Viena l-a constituit Regimentul 64 Infanterie Orăștie, a cărui structură inițială s-a descompus în noaptea de 30/31 octombrie odată cu izbucnirea revoluției la Viena. Cu toate că 65 % din componența acestuia era formată din  români, aceștia predominau în rândul soldaților, doar o parte dintre ofițeri și gradați fiind de aceeași etnie. La prima ședință a Senatului au participat alături de 40-50 de ofițeri, o bună parte dintre soldații acestui regiment. În acea zi s-au stabilit că respectivul organism avea ca scop "adunarea și organizarea ofițerilor într-o organizație militară națională care să ducă o luptă continuă și solidară pentru realizarea idealurilor românești de libertate și unitate națională" și că acesta urma să devină forumul suprem pentru toate trupele, ofițerii și soldații aflați în părțile apusene ale Imperiului Austro-Ungar, aceștia datori fiind în a-i urma toate ordinele. Conform celor hotărâte, Senatul urma să lanseze un apel către toți militarii români înrolați în armatele Dublei Monarhii și să se pună în legătură cu aceștia.

Organizarea

Senatul a fost compus din 11 membri și a fost prezidat de un comitet executiv reprezentat de Iuliu Maniu (cu funcția de reprezentant politic), căpitanul Traian Popa, medicul Epifan Munteanu și Petru Popovici. Pe data de 1 noiembrie, membrii Senatului și-au stabilit resorturile, astfel: căpitanul Traian Popa și-a asumat, temporar (până la însănătoșirea generalului Boeriu) funcția de președinte, preotul militar Gheorghe Oprean și-a asumat funcția de secretar, iar doctorul Epifan Munteanu pe cea de casier. Tot în cadrul aceleiași ședințe Iuliu Maniu a propus atât trimiterea unei delegații la Ministerul de Război pentru a solicita recunoașterea organizației și a cere sprijin, cât și trimiterea unei delegații la Praga cu scopul informării regimentelor românești aflate acolo despre constituirea organizației și pentru a le solicita acestora constituirea unui Senat similar. Deasemni, tot atunci s-a hotărât înființarea unui birou de informații pentru ofițerii și soldații români, cu rolul de a-i ține la curent pe aceștia cu evoluția evenimentelor militare și politice.

Conducerea a fost încredințată celui mai mare în grad dintre ofițerii români aflați în Viena, anume generalul de divizie Ioan Boeriu. Acesta aflat fiind pe moment în spital, căpitanul Traian Popa a girat așadar temporar funcția până pe 12 noiembrie, când generalul a preluat comanda trupelor.

Ca efect al unei întâlniri cu Ministrul de Război Austro-Ungar – generalul Sträger-Steiner, a unei delegații prezidate de Iuliu Maniu – secondat de căpitanul Traian Popa și profesorul bucovinean Constantin  Isopescu-Grecul, s-a putut lua contact cu noul ministru de resort din guvernul revoluționar vienez – căpitanul Mayer, care avea puterea reală de a recunoaște sau aproba ceva. Senatul a fost recunoscut astfel ca for național reprezentativ de către noul Minister de Război, a primit pentru cazarea soldaților cazarma Franz-Ferdinand, 5 camere mari în clădirea Ministerului pentru birouri și alocații în bani pentru solda militarilor. În clădirea Ministerului – transformată într-un fel de turn al Babilonului în care se stabiliseră în bună înțelegere și birourile sau cancelariile altor naționalități din Imperiu, s-a instalat astfel un birou permanent al Senatului – condus de Iuliu Maniu, care a avut ca secretar general pe Ioan Boieriu, ca șefi de secții pe căpitanii Traian Popa și Ilicuș și ca adjuncți pe Viorel Tilea și L. Colibași. În compensație, trupele române și-au asumat obligația de a asigura ordina în Viena.

Majoritatea din cele câteva zeci de mii de soldaților români aflați în regiunea Vienei, au fost cantonați în cazărmile de la Wiener Neustadt.

Activitate

Funcționarea
Acest Senat a activat într-o perioadă de profunde mutații militare și politice ce a culminat cu destrămarea Dublei Monarhii. În apelul emis de Senatul Militar Român Central, militarii au fost sfătuiți să constituie senate similare în orașele în care erau cantonați, fiecare dintre aceste organisme fiind datoare să trimită un delegat organului central. Fiecare dintre etnicii români înrolați în Armata Austro-Ungară  a fost considerat un soldat al comitetului național român, aceștia fiind îndemnați să refuze executarea poruncilor de la străini și depunerea vreunui jurământ către o armată sau steag străine. Militarilor români le-a fost de asemenea interzis să recurgă la acte de vandalism și să împiedice manifestări cu caracter național ale altor naționalități.

În ședința din 2 noiembrie s-au pus bazele primului regiment național sub comanda căpitanului Loichiță, având la origine efectivele românești ale Regimentului 64 Orăștie. Conduși tot de către căpitanul Loichiță, ofițerii români au început o intensă activitate propagandistică prin discursuri în cazărmi, piețe și gări, destinate militarilor români întorși de pe front și staționați temporar în Viena, sprijinită de editarea unei gazete numită "Timpul nou", al cărei redactor a fost Filimon Taniac.
Gazeta, al cărei redactor era bucovinean – a avut calitatea de organ al Senatului Militar Român Central și a apărut săptămânal în intervalul 8-25 noiembrie. Ziarul a fost expediat militarilor români din pichetele cordonului de control Varșovia-Laibach (Ljubljana), precum și comandamentelor Legiunilor române din Praga și Italia, legațiilor române din apus și unor reprezentanți din Transilvania (expedierea s-a făcut în corespondență particulară recomandată sau pachete poștale). Astfel, militarii români au putut afla informații legate atât de deciziile Senatului cât și de evenimentele politice aflate în legătură cu teritoriile românești. Prin intermediul aceluiași oficios, Senatul a reușit să combată și propaganda antiunionistă. Pentru a putea fi editat periodicul, Senatul a primit comanda secției române a tipografiei de stat vieneze (Staatsdrukerei).
Discursurile au avut ca subiecte principale sfârșitul războiului și al monarhiei austro-ungare, precum și pericolul care îi pândea pe soldații români plecați singuri spre casă, de a fi opriți la Budapesta și puși cu forța să jure pe steagul ungar.  Acest pericol a fost unul real, deoarece în perioada în care Senatul Militar a activat, s-au derulat tentative ale autorităților ungare de a-i menține pe soldații români sub dominația lor. Astfel, ofițerii regimentelor i-au forțat deseori pe români să depună jurământul de credință steagului maghiar, sub amenințarea că în caz contrar vor fi lipsiți de soldă.

Începând cu 3 noiembrie s-a trecut la dezlegarea simbolică a soldaților de jurământul depus față de împărat, preoții militari oficiind zilnic un serviciu religios ce semnifica sfârșitul loialismului față de dinastie.

Dat fiind că în capitala Austriei în luna noiembrie izbucnise revoluția, la câteva zile după negocierile purtate de delegația Senatului cu Ministrul de Război, în oraș singura forță armată disciplinată și ordonată care a mai existat a fost reprezentată de cele câteva regimente românești, constituite ca urmare a acțiunii Senatului Militar Român Central. Într-un context în care atât suburbiile cât și centrul orașului începuseră să fie prădate de răzvrătiți, respectând înțelegerea, Senatul Militar Român Central prin trupele sale românești a asigurat paza orașului, salvându-l de avansul ideilor promovate de revoluția rusă. Printre altele, la cererea expresă a Ministerului de Război militarii români au împrăștiat o demonstrație de tip bolșevic.

Pe data de 7 noiembrie în timpul celei de-a șasea ședințe, a fost citită declarația prin care Legiunea Română din Praga s-a subordonat Senatului Militar Român, iar pe 12 noiembrie (ziua în care generalul Boieriu și-a preluat oficial postul, căpitanul Popa devenind vicepreședinte), alți 6 noi membri au fost cooptați în Senat. Un moment semnificativ a fost reprezentat de sosirea și instalarea în ordine a Regimentului 31 Sibiu, comandat de locotenentul Eugen Duca.

Pe 17 noiembrie s-a desfășurat în cazarma Franz Ferdinand, solemnitatea depunerii jurământului militar și a sfințirii drapelului românesc (confecționat de către Silvia Popa, soția căpitanului Traian Popa), serviciul religios fiind oficiat de către preotul militar Iosif Serafim, asistat de preoții Ilie Haciotă și Gheorghe Oprean. Din partea Consiliului Național Român Central de la Arad a participat oficial la solemnitate deputatul bucovinean Teofil Simionovici.

Confruntat cu o serie de dezertări (un caz cunoscut fiind cel al sublocotenentului Gheorghe Alexa, care a părăsit Viena
împreună cu un grup de 40-50 soldați români), Senatul Militar a decis tipărirea unui nou apel cu rol critic, adresat ofițerilor și soldaților români. Dată fiind agravarea situației economice în oraș, membri organizației au decis plătirea soldelor în cuantum de 30 coroane pentru ofițeri și de 10 coroane pentru soldați, numai acelora care stând în serviciul Senatului și-au îndeplinit obligațiile.

Ca efect al unei la solicitări a Consiliului Național Ceh, o parte din trupe (anume fostul Regiment 2 de la Brașov, sub comanda colonelului Alexandru Simion) au fost trimise la Praga , pentru a ajuta la calmarea manifestările naționaliste ale celor care erau încă adepții ideii de imperiu și a asigura liniștea.

Drumul spre casă
Pe 27 noiembrie, succesiv eșecului ultimelor tentative de resuscitare a monarhiei austro-ungare și în contextul în care de pe front nu mai soseau soldați, Senatul Militar Român Central din Viena și-a ținut ultima ședință. Considerându-și misiunea încheiată,  acest for prin conducerea sa a hotărât întoarcerea în
Transilvania, cu scopul de a se pune în slujba Consiliului Național Român Central. . Lichidarea activității și a patrimoniului Senatului s-au desfășurat sub coordonarea generalului Boeriu, cu ajutorul căpitanului Traian Popa.

Pentru expedierea unităților române spre Transilvania ar fi fost necesară tranzitul trupelor prin Ungaria (pe drumul cel mai scurt). S-au inițiat astfel demersuri – dealtfel inutile, pe lângă Consiliul Național Maghiar condus de contele Karolyi, pentru ca acesta să recunoască Senatul Militar Român Central, ca organ militar de drept. Traversarea Ungariei devenind astfel dificilă, s-a luat legătura pentru a fi tranzitul facilitat atât cu guvernul republican de la Viena, cât și cu Consiliul Național Croat de la Zagreb. Pe rând, toți soldații români din Viena au fost expediați și în oraș a rămas ca secție militară atașată legației române prezidată de Constantin Isopescu-Grecul doar un mic grup de ofițeri, Datorită însă modului confuz în care a fost creată Convenția de Armistițiu cu Ungaria, unele dintre unitățile care au primit ordin să traverseze teritoriul evacuat și să se îndrepte spre Arad au fost dezarmate de unitățile sârbe. Majoritatea unităților au sosit în preajma deschiderii Marii Adunări Naționale de la Alba-Iulia, după data de 1 decembrie 1918 majoritatea militarilor sosiți de la Viena înrolându-se în Gărzile Naționale Române.

Colonia română din Viena
Este de remarcat că pe parcurs colonia română din Viena împărtășind și îmbrățișând acțiunile Senatului, a avut o contribuție activă în slujba cauzei naționale. Românii din oraș au facilitat întâlniri premergătoare constituirii respectivei structuri, au fabricat material de propagandă și acordat sprijin material și moral soldaților români

Note
  În amintirea fostului ofițer Traian Popa, aceștia erau "majoritatea analfabeți, plugari săraci, copii nenorociți ai regiunii muntoase, infertile. Firi blajine și timide, aruncați din cătunele lor liniștite în vâltoarea marelui oraș, se simțeau ca oile pierdute… Erau credincioși și devotați până la sacrificiu ofițerilor români, singurii de care mai legau nădejdea că îi vor readuce vreodată pe plaiurile mult încercatului Ardeal."
  Căpitanii Semproniu Luca și Teodor Colbazi, căpitanul medic militar Epifan Muntean, Filimon Taniac, Traian Trîmbițoiu,Gavril Alvirescu, Cornel Raca, Emil Colbazi, Eugen Reus, medicul Marius Sturza, Traian Pahone.
  Cu acest scop fiind delegat căpitanul Traian Popa alături de generalul Boeriu. Ultimul însă, a fost în indisponibilitate de a participa.
  Cu acest scop fiind delegați ofițerii Petru Popovici și Emil Colbazi.
  În componența acestuia intrând căpitanul Crișan, preotul militar Ilie Haciotă, stegarii Filimon Taniac și Cornel Raca, subofițerii Muntean și Slobodaș.
  Grupurile de propagandiști români, conduse de Traian Popa, Gheorghe Oprean, Eugen Colbazi, stegarii Filimon Taniac și Cornel Raca, au avut de înfruntat uneori furia naționaliștilor maghiari.
  Ajutat de Ioan Brotea, Gavril Alvireanu, Dumitru Gavrilescu și George Halaverici.
  Colonelul Moga (însărcinat cu primirea și încărtiruirea soldaților), protopopul militar Serafim (însărcinat cu efectuarea serviciului divin), căpitanii Bălean (însărcinat cu problemele telegrafice) și Vancea (însărcinat cu pregătirea artileriei), Pop (comandant al unei stații de primire a soldaților români)  și oficialul Simon.
  Hotărârea privind depunderea jurământului și stabilirea datei s-au făcut în ședința Senatului din 13 noiembrie.
  În acel moment Iuliu Maniu era plecat la Arad, pentru a participa la tratativele cu delegația Consiliului Naíonal Maghiar.

Referințe

Bibliografie
 Groza, Mihai-Octavian; Iuliu Maniu și activitatea Senatului Militar Român Central al Ofițerilor și Soldaților din Viena (31 octombrie-27 noiembrie 1918); Caiete Silvane, septembrie 2013
 Groza, Mihai-Octavian; Pagini din activitatea Senatului Militar Român Central al Ofițerilor și Soldaților din Viena (31 octombrie-27 noiembrie 1918); Consemnări despre trecut. Societate și imagine de-a lungul timpului; Ed. Presa Universitară Clujeană; 2015; pp. 199-210
 Groza, Mihai-Octavian; Drumul spre Alba-Iulia trece prin Viena. Activitatea Senatului Militar Român Central al Ofițerilor și Soldaților din Viena (31 octombrie-27 noiembrie 1918) ; Administrație românească arădeană. Studii și comunicări din Banat - Crișana, Vol. X; "Vasile Goldiș" University Press; Arad; 2015; pp. 163-179
 Groza, Mihai-Octavian; Senatul Militar Român Central al Ofițerilor și Soldaților din Viena (31 octombrie-27 noiembrie 1918); Editura Argonaut; Cluj-Napoca; 2015; ISBN 978-973-109-554-7
 Nuțu, Constantin; Partidul National Roman din Transilvania si problema unirii în Studii - Revistă de Istorie; Tom. 21/1968, Nr. 6; pp. 1009-1038
Lectură suplimentară
 Șerban, Ioan. I.; Din lupta voluntarilor transilvăneni pentru Unire. Senatul Central al ofițerilor și Soldaților Români din Viena și Legiunea Română de la Praga; Sargeția. Acta Mvsei Devensis, număr XV, 1981; pp. 278–286

Legături externe
 Popescu, George; Istorica: Voluntari și prizonieri români din Marele Război – Fișier audio; Radio România Actualități; 5 noiembrie 2013

Vezi și

 Armata Comună
 Ministerul Imperial și Regal de Război

Unități militare române din Primul Război Mondial
Viena
Corpuri de voluntari români care au luptat în acțiunile militare postbelice (1918-1920)


Makine dili, mikroişlemci ya da mikrodenetleyici gibi komut işleme yeteneğine sahip entegrelerin işleyebilecekleri, yapısına göre değişebilen ama genellikle her biri 8 adet 0-1'den (bit) ibaret komutlardan oluşan dile verilen addır. Her bir komutun mnemonic olarak adlandırılan bir tanımı ve işlem kodu (İngilizce: op code) olarak adlandırılan bir sayı karşılığı vardır. Mnemonic'ler, op kodun ne işe yaradığını hatırda tutmaya yarar. Örneğin Z-80 mikroişlemcisinde bir alt yordamı çağırmak için kullanılan komutun mnemonic'i Call NNdir ve program yazarken Call NN mnemonic'inin işlem kodu olan "205" sayısı programa konur. Yani bir makine dili program 205 14 45 195 22 15 gibi ardışık sayılardan, daha doğrusu bu sayıların binary karşılığı olan 0 ve 1'lerden oluşur. Makine dili, işlemcinin verilen komutlar doğrultusunda çalıştırılmasını sağlayan ve işlemci mimarisine göre değişen en alt seviyedeki programlama dilidir. Bu dil sadece 0 ve 1 ikililerinin anlamlı kombinasyonlarından meydana gelmektedir. 0 ve 1 ikilileri işlemcinin talimat seti doğrultusunda işleme uygulanacak operasyon, operasyonun gerçekleştirileceği verinin hafızada bulunduğu adres ve hafızaya ulaşım yolları gibi bilgileri ifade edecek şekilde bir araya gelmekte ve işlemci tarafından kodu çözülerek gerekli işlemin yerine getirilmesi sağlanmaktadır. Diğer programlama dillerin gerektirdiği derleyici ya da yorumlayıcı kullanımını gerektirmediğinden ve donanımı doğrudan kontrol etme gücü olduğundan kullanılır.

Kullanılan işlemcinin komut setinden ibaret olan makine dili komutları donanıma bağımlıdır. Günümüzde kullanılan i386 (32 bit intel) ve i486 gibi işlemci standartlarının her birine ait birer komut seti bulunmaktadır. Bu komut seti yalnız o mimariye yöneliktir. Bunun temelinde yatan asıl sebep işlemcinin hafıza birimi üzerinden okuduğu bir veri parçasının (bir ya da birkaç bayt) işlemciye bir emir teşkil edecek bir ifade olabilmesi için bu veri parçasının işlemci üzerinde donanımsal olarak bir işleme karşılık gelmesi gerekliliğinden kaynaklanır.

Makine diline "birinci kuşak programlama dili" denir. Genellikle ikinci kuşak programlama dili olan Assembly ile karıştırılır. Assembly'de işlem kodu yerine mnemonic'ler yazılır. Bu sayede program insanlar açısından anlaşılır olur. Daha sonra assembler denen bir program kullanılarak, yazılan bu assembly program, makine diline çevrilerek kullanılabilir.

Makine dili


Snart kommer tiden er en kortfilm fra 2006 instrueret af Christian Dyekjær efter manuskript af Line Knutzon og Christian Dyekjær.

Handling
»Snart kommer tiden« er en surrealistisk fortælling om ægteparret Hilbert og Rebekka og deres syvårige søn Granberg. På Rebekkas 35 års fødselsdag sendes sønnen på spejdertur, mens de voksne fejrer dagen med en idyllisk frokost i det grønne. Da de kommer hjem, venter deres nu 57-årige søn med gave og blomster. 50 år er gået uden at nogen opdagede det, og Hilbert og Rebekka konfronteres med det liv, de har levet, deres uforløste drømme og den forsømte kærlighed.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2006

Snart kommer tiden


An Arisaema clavatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Samuel Buchet. An Arisaema clavatum in nahilalakip ha genus nga Arisaema, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Arisaema

Arisaema clavatum


Planetary Invasion é o quinto álbum de estúdio do grupo de R&B Midnight Star. Lançado em 1984 e produzido pelo integrante do grupo Reggie Calloway, este álbum alcançou a sétima posição na parada de álbuns de R&B liderado pelo single número um "Operator". Este single também rendeu ao grupo seu primeiro e até hoje único single no top 20 nas paradas pop, chegando a décima oitava posição no início de 1985.

Faixas
"Body Snatchers"  (Reggie Calloway, Vincent Calloway, Melvin Gentry, Bill Simmons, Bo Watson)  6:55
"Scientific Love" (Calloway, Gentry, Kenneth Gant, Belinda Lipscomb, Watson)  6:19
"Let's Celebrate"  (Calloway, Jeff Cooper, Gentry, Lipscomb, Bobby Lovelace, Watson)  4:57
"Curious"  (Gentry, Lovelace, Watson)   4:19
"Planetary Invasion"  (Calloway, Calloway, Lovelace, Simmons, Watson)  6:10
"Operator"  (Calloway, Calloway, Lipscomb, Watson)  7:30
"Today My Love"  (Calloway, Watson)  4:59
"Can You Stay with Me"  (Calloway, Cooper, Lipscomb, Lovelace, Simmons, Watson)  4:03

Singles

Álbuns de 1984
Álbuns em língua inglesa

Planetary Invasion


El Tercer Informe de Evaluación del Panel Intergubernamental sobre Cambio Climático (IPCC) de las Naciones Unidas, (también conocido como AR3) es el tercero en una serie de informes con el fin de evaluar científica, técnica y socioeconómicamente la información conocida con respecto al cambio climático, sus efectos potenciales, y las alternativas de mitigación y adaptación al mismo.

El IPCC fue establecido en 1988, por el Programa de las Naciones Unidas para el Ambiente (UNEP) y la World Meteorological Organization (WMO, también de ONU) "... para evaluar la información científica, técnica y socioeconómica relevante, para la comprensión del cambio climático, sus impactos potenciales y opciones de adaptación y mitigación." Este Tercer Informe de Evaluación (TAR por el acrónimo en inglés) fue el tercero de una serie de evaluaciones, que ha sido reemplazado por el Cuarto Informe de Evaluación del IPCC (AR4), lanzado en 2007.

Las declaraciones del IPCC, y la información de la TAR, se utilizan a menudo como una referencia que muestra un consenso científico sobre la conjetura del calentamiento global, aunque una pequeña minoría de los científicos están en desacuerdo con las evaluaciones de la ONU (véase controversia sobre el calentamiento global y políticas del calentamiento global).

Grupos de trabajo
El IPCC está organizado en tres grupos de trabajo (WG) y en una task force :

 WGI: aspectos científicos del cambio climático (véase )
 WGII: vulnerabilidad, consecuencias y opciones (véase )
 WGIII: limitaciones y las opciones de mitigación (véase )
 Task Force: programa de Inventarios Nacionales de Gases de Efecto Invernadero

El WG I cubre las mismas áreas del Segundo Informe de Evaluación del IPCC (SAR del IPCC) de 1995, aunque los WG II & III cubren áreas ligeramente diferentes al Tercer Informe.

Conclusiones
Las principales conclusiones del Grupo de Trabajo I (The Scientific Basis, Summary for Policymakers , en ) fueron:

 Un creciente cuerpo de observaciones ofrecen una visión de un mundo en calentamiento y otros cambios en el sistema climático (las Tº promedio de superficie globales, se habrían incrementado en el  0,6 °C; las temperaturas habrían aumentado durante las últimas cuatro décadas en los 8 km inferiores de la atmósfera; la cubierta de nieve y la extensión del hielo habrían disminuido (véase glaciares Silvretta, Pío XI)
 Las emisiones de gases de efecto invernadero y de aerosoles debidas a actividades humanas, siguen modificando la atmósfera de forma que se espera que afecten el clima (los aerosoles antropogénicos son de corta duración y producen principalmente un forzamiento radiativo negativo, los factores naturales han intervenido poco en el forzamiento radiativo en los últimos siglos)
 La confianza en la capacidad de los modelos para proyectar el clima futuro ha aumentado (los complejo de modelos climáticos basados en la física están obligados a proporcionar estimaciones detalladas de feedbacks, y de las características regionales. Estos modelos todavía no pueden simular todos los aspectos del clima (por ejemplo, todavía no pueden explicar ni mínimamente las tendencia en la diferencia de temperatura de la superficie de la troposfera desde 1979) y hay determinadas incertidumbres con las nubes y su interacción con la radiación y los aerosoles. Sin embargo, la confianza en la capacidad de estos modelos para facilitar proyecciones útiles del clima futuro ha mejorado debido a su rendimiento demostrado en una amplia gama de escalas espaciales y temporales-   )
 Habría nuevas pruebas menos endebles de que la mayor parte del calentamiento observado durante los últimos 50 años es atribuible a actividades humanas
 La influencia humana seguirá cambiando la composición atmosférica durante el siglo 21
 La temperatura media global y el nivel del mar se elevarán en todos los escenarios IPCC SRES.

Las estimaciones del TAR en sensibilidad climática es de 1,5 a 4,5 °C; y la temperatura media de la superficie proyecta un aumento de 1,4 a 5,8 °C en el periodo 1990 a 2100, y el nivel del mar se elevará por 1 a 9 dm en el mismo periodo. La amplia gama de predicciones se basa en diferentes escenarios asumiendo diferentes niveles de futuras emisiones de CO2. Cada escenario tiene un rango de posibles resultados asociados a ella. El resultado más optimista supone una agresiva campaña para reducir las emisiones de CO2, mientras que el más pesimista es un "status quo". Los escenarios más realistas se sitúan entre ambos.

Base de las predicciones
Las predicciones del IPCC se basan en los mismos modelos utilizados para establecer la importancia de los diferentes factores en el calentamiento global. Estos modelos necesitan datos sobre las emisiones antropogénicas de aerosoles y gases de efecto invernadero.
Esos datos se predicen a partir de modelos económicos basados en 35 diferentes escenarios.
Los escenarios van desde pesimista a optimista, y las predicciones del calentamiento global dependen del tipo de escenario considerado.

El IPCC usa las mejores predicciones disponibles y sus informes están bajo escrutinio científico.
El IPCC reconoce que hay una necesidad de mejorar los modelos y mejorar la comprensión científica de los fenómenos climáticos, así como las incertidumbres

Los críticos afirman que los datos disponibles son insuficientes para determinar la importancia real de los gases de efecto invernadero en el cambio climático

La sensibilidad del clima, a algunos de los gases de efecto invernadero (como saber si el CO2 es transparente al pasaje de radiación infrarroja Tierra-Espacio) puede ser sobrestimado o subestimado, debido a algunas fuertes fallas en los modelos, y debido a la importancia de algunos factores externos que han sido desestimadas. Las predicciones se basan en escenarios, y el IPCC no ha asignado ninguna probabilidad a los 35 escenarios utilizados.

Referencias
El Tercer Informe de Evaluación se compone de los siguientes informes de cada uno de los tres Grupos de Trabajo, y un Informe de Síntesis. El texto en línea y los PDFs están en la Base de Datos de Recursos Globales (GRID-Arendal (centro colaborativo del Programa de las Naciones Unidas para el Ambiente (UNEP). Más informes y documentos se pueden encontrar en el sitio del IPCC  página web de documentos.

Véase también
 Primer Informe de Evaluación del IPCC
 Informe Complementario de 1992 del IPCC
 Segundo Informe de Evaluación del IPCC
 Cuarto Informe de Evaluación del IPCC
 Quinto Informe de Evaluación del IPCC
 Sexto Informe de Evaluación del IPCC
 Evitar un cambio climático peligroso
 Individual and political action on climate change
 Acción empresarial en el cambio climático
 Política energética
 Eficiencia energética
 Modelos de circulación general
 Post-Kyoto Protocol negotiations on greenhouse gas emissions
 Principio de precaución
 Renewable Energy Sources and Climate Change Mitigation
 Consumo y recursos energéticos a nivel mundial

Enlaces externos
 Climate Change 2001, IPCC Third Assessment Report (TAR)
 IPCC Assessment & Special Reports (including TAR)
 Resumen del Tercer Reporte, por GreenFacts
 Texto en inglés del IPCC (Quinto Informe de Síntesis, noviembre de 2014)

Informes ambientales

Tercer Informe de Evaluación del IPCC


Historien om Lantrian er en dansk kortfilm fra 2013 instrueret af Filip Max Müller efter eget manuskript.

Handling
Lantrian er en 10 årig dreng der sammen med sin far prøver at komme igennem den hårde hverdag i jernalderen. De kommer ved uheldige omstændigheder til at give husly til en kriminel og ser sig nødsaget til at flygte fra deres landsby. De bliver kastet ud i et episk eventyr, i en verden hvor alt ikke er som det ser ud.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2013

Historien om Lantrian


Klára Szekeres (n. 1 decembrie 1987, în Békéscsaba) este o handbalistă maghiară care joacă pentru clubul FTC-Rail Cargo Hungaria și echipa națională a Ungariei. Szekeres evoluează pe postul de intermediar stânga.

Palmares
Magyar Kupa:
 Câștigătoare: 2017

Campionatul European:
 Medalie de bronz: 2012

Referințe

Jucătoare de handbal din Ungaria
Nașteri în 1987
Sportivi maghiari în viață
Oameni din Békéscsaba
Handbaliste ale Ferencvárosi TC

Klára Szekeres


Ischia er lítil eldfjallaeyja í Tyrrenahafi undan strönd Ítalíu, um 30 km frá Napólí. Eyjan er mjög þéttbýl með yfir 60 þúsund íbúa. Hún er frá fornu fari þekkt fyrir heitar laugar og baðstaði og er í dag vinsæll áfangastaður ferðamanna. Eyjan er sögusvið Tinnabókarinnar Tintin et l´alph-art sem höfundi Tinna, Hergé, auðnaðist ekki að ljúka fyrir andlát sitt og kom út að honum látnum árið 1986. Ischia kemur sömuleiðis við sögu í bókum ítalska rithöfundarins Elenu Ferrante, þ.e. svonefndum Napólífjórleik um tvær vinkonur í Napólí á fimmta áratugnum.

Heimildir
Fyrirmynd greinarinnar var "Ischia" á ensku útgáfu Wikipediu. Sótt 27.11.2022.
Ítalskar eyjar

Ischia


Proba de schi alpin, Super-G masculin de la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 de la Pyeongchang, Coreea de Sud a avut loc pe 16 februarie 2018 la Jeongseon Alpine Centre. Inițial cursa trebuia să aibă loc pe 15 februarie, dar cursa de coborâre masculin a fost amânată de pe 11 februarie pe 15 februarie, astfel că s-a decis ca proba de Super-G să fie amânată pentru 16 februarie.

Program
Orele sunt orele Coreei de Sud (ora României + 7 ore).

Rezultate
Proba va începe la ora 11:00.

Note

Schi alpin la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018

Schi alpin la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 - Super-G (masculin)


නීනෝර්ස්ක් (නව නොර්වේජියානු භාෂාව) සුපිරි උපභාෂාවකි. නෝර්වේජියානු උපභාෂා මූලාශ්‍ර කර ගනිමින් Ivar Aasen විසින් 1850 දී නිර්මාණය කොට අවසන් කළ උපකාරක භාෂාවකි.  Bokmålට පසුව වඩාත් ව්‍යාප්තිත නෝර්වේජියානු ලිඛිත භාෂා ව්‍යවහාරයයි.

තවද බලන්න
 නොර්වේජියානු භාෂාව

 සම්මත උපභාෂාව

 සුපිරි උපභාෂාව

 Bokmål

භාෂා

නීනෝර්ස්ක්


Poshtova ploscha () est une station de la ligne Obolonsko-Teremkivska (M2) du métro de Kiev. Elle est située dans le raïon de Podil de la ville de Kiev en Ukraine.

Mise en service en 1976, elle est desservie par les rames de la ligne M2. Le service est arrêté ou perturbé depuis l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, la station Poshtova ploscha, est une station, de passage, de la Ligne Obolonsko-Teremkivska (M2) du métro de Kiev. Elle est située, entre la station Kontraktova ploscha, en direction du terminus nord Heroïv Dnipra, et la station Maïdan Nezajelnosti, en direction du terminus sud, Teremky.

Elle dispose d'un quai central encadré par les deux voies de la ligne.

Histoire
La station, Poshtova ploscha, est mise en service le , lors de l'ouverture à l'exploitation de la première section de la ligne. Elle est réalisée par les architectes AT. Bogdanovsky, I. Maslenkov, et T. Tselikovskaya.

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte
Poshtova ploscha, est desservie par les rames de la ligne Obolonsko-Teremkivska (M2).

Intermodalité
La station de métro se trouve place de la poste et est reliée à la Halte fluviale de Kyiv.

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Kiev
 Ligne Obolonsko-Teremkivska (M2)

Liens externes
 .
 .

Station de la ligne M2 du métro de Kiev
Station de métro mise en service en 1976

Poshtova ploscha (métro de Kiev)


Nine nuclear submarines have sunk, either by accident or scuttling. The Soviet Navy lost five (one of which sank twice), the Russian Navy two, and the United States Navy (USN) two.

Three submarines were lost with all hands – the two from the United States Navy (129 and 99 lives lost) and one from the Russian Navy (118 lives lost), and are amongst the largest losses of life in a submarine (along with the non-nuclear  with 102 lives lost and  with 130 lives lost). All sank as a result of accident except for , which was scuttled in the Kara Sea when proper decommissioning was considered too expensive. The Soviet submarine  carried nuclear ballistic missiles when it was lost with all hands, but as it was a diesel-electric submarine, it is not included in the list. (K-129 was partly recovered by the U.S. Project Azorian.)

The two USN submarines belonged to Submarine Force Atlantic, in the U.S. Atlantic Fleet. All five of the Soviet/Russian nuclear submarines that remain sunken belonged to the Northern Fleet, while the refloated  was in the Pacific Fleet.

Of the nine sinkings, two were caused by fires, two by weapon explosions, two by flooding, one by bad weather, and one by scuttling due to a damaged nuclear reactor. Only 's reason for sinking is unknown. Eight of the submarines are underwater wrecks in the Northern Hemisphere, five in the Atlantic Ocean and three in the Arctic Ocean. The ninth submarine, K-429, was raised and returned to active duty after both of her sinkings.

United States
, the first submarine in her class, sank April 10, 1963 during deep-diving trials after flooding, loss of propulsion, and a failed attempt to blow the emergency ballast tanks, causing it to exceed crush depth. All 129 on board died, including shipyard personnel supporting the deep-diving tests. Location:  east of Cape Cod.
, a , sank May 22, 1968, evidently due to implosion upon reaching crush depth. The results of the U.S. Navy's various investigations into the loss of Scorpion are inconclusive. There are various theories about the loss. All 99 men on board died. Location:  southwest of the Azores.
: sank May 15, 1969 while pier-side in shipyard due to improper ballasting. The submarine was eventually completed and commissioned.

Soviet Union

: The only Project 645 submarine (a variant of the Project 627 , with liquid metal cooled reactors), K-27 was decommissioned in 1979 after many years of difficulty with its reactor. On September 6, 1982, the Soviet Navy scuttled it in shallow water () in the Kara Sea after sealing the reactor compartment. This sinking in shallow water was contrary to the recommendation of the International Atomic Energy Agency (IAEA).
: A Project 627 November-class submarine was lost on April 11, 1970 while being towed in rough seas after a fire on board. The submarine's crew was initially evacuated to a surface vessel, but 52 re-boarded the surfaced submarine for the towing operation. All 52 sailors died when the submarine flooded and sank, for total losses of 60 crew when counting the 8 who perished on April 8 in the initial fire. Location: Bay of Biscay,  northwest of Spain in the North Atlantic Ocean.
: A Project 667A Yankee I-class submarine was damaged by a fire in a missile tube and explosion on October 3, 1986. It then sank suddenly while being towed after all surviving crewmen had transferred off. Six crew members were killed. Location:  east of Bermuda in the North Atlantic Ocean.
K-278 Komsomolets: The only Mike-class sub built sank due to a raging fire April 7, 1989. All but five crewmen evacuated before it sank. A total of 42 crew died, many from smoke inhalation and exposure to the cold waters of the Barents Sea, while 27 crew members survived.
: A Project 670A Charlie I-class sub sank twice, once at sea from flooding during a test dive (23 June 1983), then two years later (13 September 1985), from flooding at her moorings. Sixteen crew died in the first incident. K-429 was raised after both sinkings, and was decommissioned two years after the second.

Russia
: The Oscar II-class sub sank in the Barents Sea on August 12, 2000 after an explosion in the torpedo compartment. See Kursk submarine disaster. All 118 men on board were killed. All except the bow section was salvaged.
: Left to rust for 14 years after being decommissioned, this Soviet-era November-class submarine sank in the Barents Sea on August 28, 2003, when a storm ripped away the pontoons necessary to keep it afloat under tow. Nine of the ten salvage men on board were killed.

See also
Nuclear submarine accidents
List of sunken aircraft carriers
List of sunken battlecruisers
List of sunken battleships
List of military nuclear accidents
Lists of nuclear disasters and radioactive incidents

References

General
C. Tingle, "Submarine Accidents: A 60-Year Statistical Assessment", Journal of Professional Safety, American Society of Safety Engineers, September, 2009, pages 31–39. Ordering full article: Error-404; or Reproduction less graphics/tables.

External links

Nuclear submarines
Nuclear, sunken
Submarine, sunken
Nuclear submarines, sunken
Submarine, sunken
Sunken nuclear submarines

List of sunken nuclear submarines


Robert Edgar Konrad (auch Robert E. Conrad, * 24. April 1926 in Zürich; † 8. August 1951 in Bedano, Tessin) war ein deutscher Schriftsteller, Lyriker, Übersetzer und Maler.

Leben
Konrad wurde in Zürich als Sohn eines deutschen Vaters und einer schweizerischen Mutter geboren, die er im Alter von drei Jahren verlor. 1942 zog er in die Heimat seines Vaters nach München, wo er Lehrerseminare und Kurse in der Kunstakademie belegte. 1944, während des Zweiten Weltkrieges, kehrte er in die Schweiz zurück. In einer Fabrik in Zürich war er vier Jahre als einfacher Arbeiter beschäftigt, da er von seiner Kunst, dem Malen und Dichten, nicht leben konnte.

Werk
Nach seiner Heirat 1949 und finanziell unterstützt von seiner Frau begann er künstlerisch zu arbeiten. Er schuf 48 Gedichte, Erzählungen, Übersetzungen der amerikanischen Dichterin Emily Dickinson, des französischen Dichters Henri Rousseau und des Dichters Andri Peer und rund 70 Gemälde. Ausserdem schuf er Zeichnungen, von denen eine Bleistiftzeichnung in der monatlich erscheinenden Schweizer Kulturzeitschrift du im Dezember 1951 veröffentlicht wurde. Von 1950 bis 1951 gab er die monatlich erschienene Literaturzeitschrift Essence heraus. Am 8. August 1951 kam der Künstler bei einem Besuch in Bedano bei Verwandten zu Tode, als durch sintflutartige Niederschläge bei einem Unwetter ein Murenabgang das Haus verschüttete, in dem er sich gerade aufhielt.

Rezeption
Er hinterliess ein bisher zum grössten Teil unveröffentlicht gebliebenes dichterisches und malerisches Werk, das von einer überragenden Doppelbegabung zeugt. Einiges wurde posthum veröffentlicht und auch im Ausland rezipiert. Im September und Oktober 1951 fand eine Gedächtnisausstellung Robert E. Konrads unter dem Patronat der Graphischen Sammlung der ETH Zürich im Museum Strauhof in Zürich statt. 1955 wurden Arbeiten von Konrad in Albert Wieners ABC-Galerie in Winterthur ausgestellt.

Schriften
 Dichtung und Bild. Gesammelte Werke des Malerdichters, Arche Verlag, Zürich, 1961 Gedichte, Erzählungen, Übersetzungen, Zeichnungen
 Monika Laederach, Robert E. Konrad: Poèmes pour U.; Chevaux de l'amour et de l'adieu
Lieder für U. (Margaret Unholz). Privatdruck, 1947, 33 Bl. Original-Schreibmaschinen-Typoskript

Literatur
 Manfred Gsteiger: Kindlers Literaturgeschichte der Gegenwart: Autoren, Werke, Themen, Tendenzen seit 1945, Band 8, Fischer Taschenbuch Verlag, 1980, ISBN 978-3-596-26468-1, S. 364.

Weblinks

 Eintrag zu Robert E. Konrad in der SIKART-Datenbank
 Robert E. Konrad, Kurzporträt von Charles Linsmayer
 Robert Edgar Konrad Bibliographie auf worldcat.org/identities/

Einzelnachweise

Übersetzer aus dem Englischen
Übersetzer aus dem Französischen
Übersetzer aus dem Rätoromanischen
Übersetzer ins Deutsche
Autor
Lyrik
Literatur (Deutsch)
Literatur (20. Jahrhundert)
Maler (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1926
Gestorben 1951
Mann

Robert E. Konrad


Glenea pujoli é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae. Foi descrita por Stephan von Breuning em 1970.

Referências

Borneo catalog 2005

pujoli
Coleópteros descritos em 1970

Glenea pujoli


Halligan est un nom propre référant notamment à :

Patronyme

 Daryl Halligan (1966- ), commentateur de rugby à XIII et ancien joueur néo-zélandais de rugby à XIII.
 Dick Halligan (1943-2022), musicien et compositeur américain.

Autres

 , un destroyer de classe Fletcher en service dans la Marine des États-Unis de 1943 à 1945.
 Barre Halligan, également nommée outil Halligan, un outil d'effraction.

Halligan


ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් කණ්ඩායම 2006-07 ක්‍රිකට් වාරයේදී ක්‍රිකට් තරඟ සඳහා නවසීලන්තයේ සංචාරයක නිරත විය. 2005-06 සංචාරය නවත්වා 2005-06 ශීත ඍතුව සඳහා නැවත සකස් කිරීමෙන් පසුව, ශ්‍රී ලංකාව නවසීලන්තයේ සංචාරය කළ තුන්වන වාරය එය විය. මුලින්, මෙම සංචාරයට ටෙස්ට් තරග තුනක් සහ එක්දින ජාත්‍යන්තර තරග පහක් ඇතුළත් කිරීමට නියමිතව තිබූ නමුත් නවසීලන්ත ක්‍රිකට් ප්‍රධාන විධායක මාර්ටින් ස්නෙඩන් ජුනි මාසයේදී නිවේදනය කළේ ඉන් එකක් ටෙස්ට් තරගයක් විස්සයි20 ජාත්‍යන්තර තරග දෙකක් සමඟ ප්‍රතිස්ථාපනය කරන බවයි.

ශ්‍රී ලංකාව අවසන් වරට නවසීලන්තයට ගිය විට ඔවුන්ගේ එක්දින තරගමාලාව 1-4 ලෙසත් ටෙස්ට් තරගමාලාව 0-2 ලෙසත් පරාජයට පත් වූ නමුත් 2006 චැම්පියන්ස් කුසලානයේදී නවසීලන්තය පරාජය කරන ලදී. කෙසේ වෙතත්, නවසීලන්තය එම කාණ්ඩයෙන් ඉදිරියට ගිය බැවින් කණ්ඩායම් අදියරේ ඔවුන්ගේ එකම ජයග්‍රහණය එය විය. ICC ටෙස්ට් ශූරතා වගුවේ ශ්‍රී ලංකාව නවසීලන්තයට වඩා ස්ථාන දෙකක් ඉදිරියෙන් සිටි නමුත් නවසීලන්තය එක්දින ශ්‍රේණිගත කිරීම් අනුව ශ්‍රී ලංකාවට වඩා ස්ථාන තුනක් ඉදිරියෙන් තෙවැනි ස්ථානයට පත්විය.

කාලසටහන
කාලසටහන ජුනි 22 දින ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී.

සංචිත

පුහුණු තරගය

ටෙස්ට් තරගමාලාව

පළමු ටෙස්ට් තරගය

දෙවන ටෙස්ට් තරඟය

වි20ජා තරගමාලාව

1 වන වි20ජා තරගය

2 වන වි20ජා තරගය

එක්දින තරගමාලාව

1 වන එදිජා තරගය

2 වන එදිජා තරගය

3 වන එදිජා තරගය

4 වන එදිජා තරගය

5 වන එදිජා තරගය

යොමු සහ සටහන්

ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්
ක්‍රිකට්

ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ නවසීලන්ත තරග සංචාරය 2006-07


La Constitución Política de la República Peruana de 1839 fue la quinta carta política del Perú, elaborada y aprobada por un Congreso General reunido en Huancayo, por lo que se le conoce también como la Constitución de Huancayo. Fue promulgada el 10 de noviembre de 1839 por el presidente provisorio de la República, mariscal Agustín Gamarra. De tendencia conservadora, reforzaba las atribuciones del Poder Ejecutivo y acentuaba el centralismo, a manera de reacción con las anteriores constituciones de cuño liberal (las de 1823, 1828 y 1834), a las cuales se culpó del desorden político que sufría el país, por favorecer más al Legislativo y por intentar aplicar el descentralismo administrativo.

Contexto

Tras la batalla de Yungay y la caída de la Confederación Perú-Boliviana, a principios de 1839, se dio pase en el Perú al llamado período de la Restauración, llamado así pues el estado peruano volvió tal como había estado constituido antes de 1836. El grupo de peruanos que bajo el mando del mariscal Gamarra habían luchado contra los confederados (en alianza con los chilenos), tomó el mando del país. Gamarra se propuso inmediatamente reorganizar el gobierno y fortalecer al estado. En el aspecto legislativo y constitucional optó por la recurrida fórmula de convocar a un Congreso cuya misión fundamental sería promulgar una nueva Constitución...

Reunión del Congreso de Huancayo
Gamarra convocó a un Congreso General que se reunió en Huancayo (sierra central), por estar todavía la capital  (Lima) ocupada por las tropas chilenas. El Congreso  sus funciones el 15 de agosto de 1839, con la presencia de Gamarra y sus ministros Ramón Castilla y Benito Laso, y bajo la presidencia de Manuel Bartolomé Ferreyros. Una de sus primeras medidas fue declarar insubsistente la Constitución de 1834, por ley del 22 de agosto de 1839, arguyendo, entre otras razones, que tal carta no proveía el remedio adecuado ante los actos de traición del presidente, ni el modo de sostener la independencia del país frente a las amenazas foráneas, aludiendo así a los hechos políticos anteriores al establecimiento de la Confederación (el presidente traidor aludido era Luis José de Orbegoso, quien autorizó la invasión boliviana de 1835). Luego puso como única base para la nueva Constitución «la forma de gobierno popular representativo consolidado en la unidad, responsable y alternativo, delegando su ejercicio en los Poderes Legislativo, Ejecutivo y Judicial». Enseguida, pasó a discutir la nueva carta constitucional. Sus principales redactores fueron el coronel Bernardo Soffia y el sacerdote Higinio Madalengoitia.

Espíritu autoritario

Usando la expresión de Basadre, este Congreso tuvo un «espíritu autoritario». La Constitución que elaboró fue la primera de tipo conservador, si se descuenta la Constitución Vitalicia de 1826, que en la práctica apenas rigió. Frente a las constituciones liberales anteriores (1823, 1828 y 1834) que consagraban todas las libertades del ciudadano y debilitaban al Poder Ejecutivo subordinándolo al Legislativo, la Constitución de 1839 fue un robustecimiento de la autoridad del Presidente de la República. Creían los legisladores de Huancayo que los principios conservadores se adecuaban a la realidad del país, y culpaban los desórdenes vividos hasta entonces a la influencia del liberalismo en la política nacional.

El Congreso aprobó la Constitución el 10 de noviembre de 1839, que fue promulgada el mismo día por el presidente Gamarra. Luego los congresistas dieron por concluida sus labores el 29 de noviembre de 1839. Apenas tres meses les tomó para dar una nueva constitución al país, lo que contrastaba con las dilatadas asambleas legislativas que dieron las constituciones liberales de 1823, 1828 y 1834.

La mediocridad de los legisladores

Se ha criticado la mediocridad de los legisladores de Huancayo, que hicieron de dicha asamblea un opaco y anodino cuerpo, sin contrastes ni apasionamientos ideológicos. El notable polígrafo José de la Riva Agüero y Osma, que décadas después revisó los archivos del Congreso huancaíno, no pudo contener su desolación ante el deplorable nivel de los políticos de entonces:

Principales disposiciones

Sin duda, la nota más destacada de esta Constitución fue su autoritarismo nacionalista, según se puede comprobar leyendo sus principales artículos:

 El Poder Ejecutivo fue robustecido en desmedro del Legislativo. El período presidencial fue ampliado de cuatro a seis años, aunque se rechazó la reelección sucesiva. Se suprimió la posibilidad de acusar al Presidente de la República por obra del Congreso, salvo en el caso de un ataque a la independencia y unidad del país. El Presidente podía también suspender las garantías constitucionales durante un tiempo determinado (quien le concedía dicha facultad era el Consejo de Estado, un organismo asesor cuyos miembros eran elegidos por el Congreso de dentro o fuera de su seno).
 No se restituyó el cargo de Vicepresidente de la República, siendo el Presidente del Consejo de Estado el encargado de reemplazar al Presidente de la República. Se establecieron además dos vicepresidentes del Consejo de Estado.
 El Poder Legislativo estaría conformado por dos cámaras, la de diputados y la de senadores. La primera se renovaría por terceras partes cada dos años, y la de segunda por mitad cada cuatro años. Este Congreso debía tener reuniones bienales.
 Se estableció un fuerte centralismo, con el predominio del gobierno central en desmedro de las autoridades locales. Así, se suprimieron las Municipalidades elegidas por voto popular, y no se restituyeron las Juntas Departamentales establecidas en la Constitución de 1828.
 Se redujeron los derechos individuales. Al señalar el artículo 5 que eran ciudadanos peruanos los «hombres libres nacidos en el Perú», se reconocía implícitamente la existencia de la esclavitud en el país, si bien el artículo 155 establecía que "nadie nace esclavo en el Perú."
 Estableció como requisitos para la ciudadanía:
 Ser casado y mayor de 25 años.
 Saber leer y escribir («excepto los indígenas y mestizos hasta el año de 1844, en las poblaciones donde no hubiere escuelas de instrucción primaria».)
 Pagar alguna contribución.
 El ejercicio de la  ciudadanía se suspendía por ineptitud física o espiritual, por tacha de deudor quebrado, por hallarse procesado criminalmente y por ser notoriamente vago, jugador, ebrio o divorciado por culpa suya. Se perdía la ciudadanía por estar sentenciado con pena infamante, por naturalización en otro Estado, por quiebra fraudulenta judicialmente declarada y por rebelión con armas, entre otras causales,
 Otra nota característica de esta Constitución fue lo que Basadre calificó como «la hostilidad a la juventud».  Para ser diputado se impuso como requisito ser mayor de 30 años de edad, y para senador, ministro o presidente de la república, 40 años. Fue indudablemente una reacción contra el espíritu revoltoso de la juventud, que había tenido como símbolo al general Felipe Santiago Salaverry, quien fue el primer y único mandatario joven del Perú, con sus 28 años de edad. Actualmente, la edad mínima para ser Presidente de la República es de 35 años.

Estructura

Constaba de 192 artículos, ordenados en 19 títulos.

 Título I: De la nación
 Título II: De la religión.
 Título III: De los peruanos.
 Título IV: De la ciudadanía.
 Título V: De la forma de gobierno.
 Título VI: Del poder legislativo.
 Título VII: Cámara de Diputados.
 Título VIII: Cámara de Senadores.
 Título IX: Funciones comunes a ambas cámaras.
 Título X: Atribuciones del Congreso.
 Título XI: Formación y promulgación de las leyes.
 Título XII: Poder Ejecutivo.
 Ministros de Estado.
 Título XIII: Consejo de Estado.
 Título XIV: Poder Judicial.
 Corte Suprema de Justicia.
 Cortes Superiores de Justicia.
 Juzgados de primera instancia
 De la administración de justicia.
 Título XV: Régimen interior de la República.
 Municipalidades.
 Título XVI: Policía.
 Título XVII: De la fuerza pública.
 Título XVIII: Garantías nacionales.
 Garantías individuales.
 Título XIX: Observancia y reforma de la Constitución.

Longevidad

Esta Constitución rigió hasta 1855. Fue, en su momento, la que tuvo mayor vigencia en el Perú, pues si revisamos las anteriores constituciones (las de 1823, 1826, 1828 y 1834), resalta el hecho que todas tuvieron cortísima vida; incluso las dos primeras, en la práctica, nunca rigieron o solo lo hicieron nominalmente por unos meses.

Referencias

Bibliografía
 Basadre, Jorge: Historia de la República del Perú. 1822 - 1933, Octava Edición, corregida y aumentada. Tomo 2.  Editada por el Diario "La República" de Lima y la Universidad "Ricardo Palma". Impreso en Santiago de Chile, 1998.
 Chirinos Soto, Enrique: Historia de la República (1821-1930). Tomo I. Lima, AFA Editores Importadores S.A., 1985.
 García Belaunde, Domingo: Las Constituciones del Perú. Segunda edición, Lima, 2005.
 Tauro del Pino, Alberto: Enciclopedia Ilustrada del Perú. Tercera Edición. Tomo 5, CHO/CUZ. Lima, PEISA, 2001. ISBN 9972-40-154-1
 Riva Agüero y Osma, José de la: Paisajes Peruanos. Empresa Editora El Comercio. Biblioteca Peruanos Imprescindibles, tomo  11. Lima, 2005. ISBN 9972-205-91-6
 Vargas Ugarte, Rubén: Historia General del Perú. Sexto Tomo. Tercera Edición. Editor Carlos Milla Batres. Lima, Perú, 1981. ISBN 84-499-4818-5

Véase también

 Historia del constitucionalismo peruano

Enlaces externos

C 1839
Perú en 1839
Derecho en 1839
Política en 1839

Constitución Política del Perú de 1839


Alacağın temliki, hukuki bir işleme dayalı olarak bir alacağın bütün hak ve vecibeleri ile birlikte alacaklıdan (temlik eden, devir eden) başka bir kişiye (temellük eden, temlik alan, temlik edilen, devir alan) devir edilmesi. Değişik amaçlarla yapılan temlik, genellikle tediyenin sağlanması (borcun ödenmesi) için yapılmaktadır.

Temlik Çeşitleri

İradi Temlik
Alacağı temlik eden ile temlik alan arasındaki bir sözleşmeye dayalı olarak gerçekleşen bir temlik yöntemidir. İradi temlikin hukuki niteliği hukuksal işlemdir.

Kanuni Temlik
Alacağın, belli olayların gerçekleşmesi üzerine kanundan ötürü bir başkasına geçmesidir. Ölüm olayının gerçekleşmesi halinde ölen kimseye (murise) ait alacakların kanundan ötürü mirasçılara geçmesi gibi. Burada alacaklar, rızai temlikteki gibi bir hukuki muamele ile değil, kanun gereği olarak kendiliğinden devredilmiş olmaktadır.

Kanuni temlikte alacaklının rızasına dahi gerek olmadığı gibi, ayrıca bir hukuki işlem yapılmasına dahi gerek bulunmamaktadır.

Kazai Temlik
Alacağın bir mahkeme hükmüyle temlik edilmesidir. Örneğin mirasçılar mirasın taksiminde anlaşamadıkları için mahkemeye başvurarak taksimin hakim tarafından yapılmasını talep ettikleri takdirde hakim, bu talep üzerine payları taksim edip mirasçılara tahsis eder. İşte hakimin tahsis ettiği bu paylar içinde bulunan alacaklar mirasçıya mahkeme hükmüyle devredilmiş olur.

Kanuni temlikte olduğu gibi kazai temlikte de alacaklının rızasına dahi gerek olmadığı gibi, ayrıca bir hukuki işlem yapılmasına dahi gerek bulunmamaktadır.

Hukuk terimleri

Alacağın devri