Atacul de la Smârdan este o pictură de mari dimensiuni, realizată de pictorul român Nicolae Grigorescu în perioada 1878-1885. Lucrarea a fost comandată de Primăria București în anul 1878, contractul de execuție prevăzând realizarea sa într-un termen de trei ani de zile. Termenul a fost cu mult depășit, Grigorescu terminând pictura în anul 1885. Prin prezența continuă și substanțială în spațiul public, tabloul a intrat definitiv în conștiința publicului, ca una din reprezentările emblematice ale efortului militar al tinerei armate române pentru câștigarea independenței naționale.

Nicolae Grigorescu a luat parte, ca reporter, la Războiul de Independență din 1877-1878, observând și înregistrând în sute de desene, adevărate stenograme, desfășurarea luptelor și a vieții zilnice de pe front. În acest fel, pictorul a realizat o documentare amplă, care i-a permis ulterior să realizeze unele din cele mai izbutite picturi istorice din arta plastică românească, în special cele consacrate scenelor de înalt dramatism și eroism, la care au luat parte soldații români.

Tabloul redă o scenă din asaltul executat de trupele Regimentului VI de Linie, din Tecuci asupra satului Smârdan, la 12/24 ianuarie 1878, ca parte a operației de cucerire a Vidinului.

Pentru executarea comenzii de la primărie, artistul a folosit documentarea realizată pe front, făcând numeroase crochiuri și schițe în creion, cărbune, laviu sau ulei. Din cele cunoscute până în prezent, în perioada în care a lucrat la această lucrare, Nicolae Grigorescu a creat cel puțin trei tablouri finalizate ale Atacului de la Smârdan. Tabloul de la Muzeul Național de Istorie este considerat de critica de artă ca fiind cel mai bine realizat, fapt pentru care fost clasat în Patrimoniul cultural național al României, secțiunea Tezaur. Mai există încă trei tablouri finalizate, considerate a fi studii premergătoare înfăptuirii capodoperei finale. Toate sunt de mari dimensiuni. Unul se află la Muzeul Național de Artă al României, unul la Muzeul de Artă din Craiova și unul într-o colecție privată la Ploiești.

Prin dimensiunile sale, Atacul de la Smârdan este unic în arta românească, ridicându-se la nivelul reputației pe care pictorul o avea în România. Nimeni înaintea lui, nici măcar Theodor Aman, nu a încercat să facă o asemenea lucrare de o așa mare importanță. Tabloul este impresionant prin senzația de mișcare pe care o redă în raport cu monumentalitatea și dimensiunile lui. Imaginea înfățișată este de un puternic dramatism, ea având în primul plan două leșuri în mărime naturală: un turc care zace pe spate în zăpadă cu mâinile întinse, simbolizând renunțarea, și în dreapta lui un român căzut cu mâinile încleștate pe pușcă. Pe lângă aceștia trec în fugă infanteriștii români cu baioneta la armă, într-o avântată poziție de atac. Atitudinea soldatului din prim-plan este reluată la fiecare soldat român, fapt care amplifică motivul inițial ca într-o simfonie, sporind astfel efectul eroic de ansamblu. Capelele căzute în zăpadă, flacăra exploziilor, cenușiul mantalelor, sumbrul cer hibernal și roșul fesurilor, întregesc atmosfera pâcloasă și plumburie a câmpului din zorii dimineții de 13 ianuarie 1878.

Astăzi opera se află în proprietatea Muzeului Național de Istorie a României, tabloul fiind una dintre cele mai importante opere de artă românească ce se află pe teritoriul Românei, exceptând operele lui Constantin Brâncuși.

Pictura istorică în opera lui Nicolae Grigorescu
Ca o caracteristică generală, pictura istorică a fost prima cale pe care au mers majoritatea artiștilor români, care s-au format în prima jumătate a secolului al XIX-lea. Această direcție, abordată la debutul lor și de Constantin Lecca, Barbu Iscovescu, Constantin Rosenthal, Theodor Aman, Gheorghe Tattarescu și mulți alții, a fost și prima opțiune a lui Nicolae Grigorescu în domeniul picturii de tip laic, de șevalet. Reprezentările istorice s-au încadrat astfel grupului de opere care au modelat calea mai multor generații în ceea ce privește înțelegerea istoriei naționale românești. De asemenea, picturile istorice făcute de Nicolae Grigorescu aparțin grupului de opere ale căror imagini au fost replicate în cărți și manuale sau au fost folosite ca surse de inspirație pentru reprezentări ulterioare. Utilizarea acestor picturi împreună cu opere literare cu tematică similară, a contribuit la articularea și consolidarea în rândul conștiinței publice a unei identități vizuale unitare asupra istoriei naționale.

Până să realizeze picturile în care a înfățișat scene din Războiul de la 1877, artistul a avut mai multe încercări de reprezentări ale unor scene istorice: Mihai scăpând stindardul (1856), Mihai Viteazul la Călugăreni (1857), Unirea principatelor (1863-1864), Dragoș și zimbrul (1863-1864) sau Bătălia de la Călugăreni (1868).

Dacă în Mihai scăpând stindardul și în Mihai Viteazul la Călugăreni avem de-a face cu niște fantezii, închipuiri rezultate dintr-o imitație a unei tendințe specifice epocii în care au fost realizate, anii petrecuți în Franța și-au pus amprenta în ultimele lucrări enumerate. Acestea sunt mai convingătoare, mai spontane, și marchează evidentul interes al lui Grigorescu în a avea o continuitate pentru acest gen al picturii istorice. Pictorul nu și-a dat măsura priceperii în acest domeniu decât atunci când a avut posibilitatea de a vedea pe viu miezul evenimentelor istorice la care a luat parte. Toată creația sa din perioada 1877-1878 și ulterioară în această direcție s-a bazat pe schițele și crochiurile pe care le-a făcut la fața locului în timpul operațiunilor de pe front și ea nu fost datorată unei imaginații care duce la final, indiscutabil, spre fantastic.

Epopeea Atacului de la Smârdan

Războiul
Participarea la războiul desfășurat în perioada anilor 1877 - 1878, a fost o etapă importantă în procesul realizării unității național-statale a României. Folosindu-se de conflictul dintre Imperiul Rus și Imperiul Otoman, România și-a proclamat unilateral independența față de puterea suzerană - Imperiul Otoman, independență ce avea apoi să fie susținută prin participarea la operațiile militare. După ce în anul 1876 relațiile dintre cele două imperii s-au deteriorat, România prin guvernul său, a încheiat la 4/16 aprilie 1877 cu Imperiul Rus o convenție secretă, care a permis armatei țariste să ajungă spre sud, la Dunăre, trecând prin teritoriul românesc. În scurt timp Guvernul României a declarat război Imperiului Otoman în contextul existenței de facto a unei stări conflictuale pe toată linia Dunării, iar la data de 9 mai Adunarea Deputaților a votat actul de independență care a fost sancționat de către regele Carol I la 10 mai 1877. De facto, independența a trebuit să fie obținută pe câmpul de luptă, pentru a putea fi impusă Porții Otomane.

Teatrul principal de operații militare a fost în zona balcanică, trupele române trecând Dunărea ca urmare a unei solicitări telegrafice a marelui duce Nicolae I al Rusiei către principele Carol.

Armatei române de operații, conduse de către principele Carol, i-a fost destinată în luna august 1877 ca linie de operații valea Vidului, iar ca efort principal Plevna unde se afla un puternic grup de forțe, sub comanda lui Osman Pașa într-un lagăr întărit de o putere considerabilă. Participând la ce-a de-a treia bătălie de la Plevna, finalizată la sfârșitul lunii august cu un insucces ca urmare a deciziei ruse de a se adopta soluția unui atac direct în contextul unor forțe de atac insuficiente, trupele române au obținut singura realizare notabilă a bătăliei, cucerirea redutei Grivița 1. După încercuirea completă a Plevnei la jumătate lunii noiembrie de către trupele ruso-române, aceasta a căzut la 28 noiembrie. Au apărut astfel ample posibilități de acțiune asupra celorlalte zone de concentrare a trupelor otomane: Vidin, Cadrilater, Sofia, Adrianopole și de finalizare cu succes a războiului.

La sfârșitul lunii noiembrie 1877, continuarea operațiunilor militare de către armata română aflată a sud de Dunăre, a avut în vedere puternica concentrare de trupe otomane de la Vidin. Printre punctele înaintate de rezistență aflate în calea unei ofensive spre Vidin ce ar fi fost declanșată de pe malul drept al Dunării, se afla și cel de la Smârdan. Acesta din urmă era organizat împreună cu Inova într-un punct de rezistență înaintată, care era cea mai importantă poziție de apărare de acest tip, aflată pe căile de acces spre Cetatea Vidinului. Deși împresurarea cetății s-a făcut până pe 10 ianuarie 1878, avându-se în vedere izolarea sa definitivă, a fost necesară ocuparea prealabilă a punctelor sale înaintate de rezistență. În ziua de 12 ianuarie, Smârdanul a fost atacat de infanteria și cavaleria română cu sprijinul artileriei proprii. Asaltul a fost efectuat în condiții de ceață, fiind întâmpinat cu un foc violent de artilerie și infanterie. După ce contraatacul otoman a fost oprit de șarje de cavalerie, la intrarea în Smârdan, trupele române au fost angajate în lupte de stradă finalizate cu succes de abia la căderea serii.

"... Calităților combatante etalate în foc de către trupele teritoriale și de către cele ale armatei regulate, la Smârdan, li s-au adăugat măsurile luate de comandamentul român, atât de omogenizare a unităților tactice – cu efecte dintre cele mai pozitive pentru capacitatea de luptă, cât și de organizare compozită a coloanelor de atac. Astfel se întâmplase și la Grivița, dar tot la fel ca acolo, biruința de la Smârdan a fost una obținută cu mari sacrificii. Cu toate acestea, numele satului Smârdan a devenit un simbol pentru victorie."

Asaltul final al Vidinului a fost amânat atât pentru ca cetatea să fie supusă unui bombardament eficace de artilerie, cât și din cauza vremii nefavorabile. Între timp datorită armistițiului intervenit între armatele ruse și otomane, ostilitățile au luat sfârșit pe 22 ianuarie. Bombardamentul de artilerie din acea zi, a fost ultimul act de război al armatei române în campania de la sud de Dunăre.

Documentarea vizuală
Practica autorităților de a aduna documente artistice, autentice, cu privire la evenimentele cu caracter militar datează de la începutul secolului al XIX-lea, el generalizându-se o dată cu Războiul Crimeii (1853-1856). În timpul campaniei pentru Războiul pentru Independența României din 1877, armata română a fost secondată de un grup de artiști a căror menire a fost surprinderea pe viu a unor scene de luptă sau de tabără ce se derulau pe tot întinsul frontului. Din acest grup au făcut parte Nicolae Grigorescu, Carol Popp de Szathmári care era pictorul oficial al Casei Regale a României, Sava Henția ce tocmai revenise de la studii din străinătate și G.D. Mirea care tocmai terminase Școala de Belle Arte din București. Alături de artiști s-au alăturat corespondenții de război (jurnaliștii) ai celor mai importante ziare din Europa Occidentală.

Dintre aceștia, Grigorescu este probabil cel mai cunoscut pictor al războiului de independență, datorită marelui număr de tablouri pe care le-a făcut cu acest subiect. Cooptarea lui și a lui Sava Henția în grupul pictorilor reporteri de război s-a făcut la intervenția generalului medic Carol Davila, care era șeful serviciului medical al armatei române. Invitația oficială a fost primită de Grigorescu pe când se afla la Paris iar la jumătatea lunii iunie pictorul se afla deja la Poiana Mare, unde era instalat Marele Cartier General al armatei române. Suferind de friguri, Grigorescu a fost nevoit să se deplaseze într-o trăsură de campanie, în care avea "tot ce-i trebuia pentru a picta, mânca și dormi", după cum afirma doctorul Constantin I. Istrati. A putut astfel să asiste la toate marile momente ale Războiului de Independență, mai puțin la atacul de la Smârdan.

Nicolae Grigorescu a observat și înregistrat în sute de desene - adevărate stenograme, desfășurarea luptelor și a vieții de pe front. În acest fel, pictorul și-a format un adevărat bagaj vizual care i-a permis ca ulterior să realizeze cele mai izbutite picturi istorice din arta plastică românească. Toate acestea au fost consacrate evenimentelor cu un înalt dramatism și eroism la care au luat parte soldații români. Unul dintre aceste tablouri avea să fie Atacul de la Smârdan, tablou care constituie prin el însuși mărturie de prim rang a modului cum artistul a interpretat și a știut să înfățișeze evenimentele. Atât factura compozițională cât și materia picturală au subliniat cu mare veridicitate dinamismul și atmosfera luptelor care s-au dat în acele vremuri.

Cronicar al războiului, Nicolae Grigorescu a rămas singurul artist care a reușit să se exprime plastic cu mijloacele remarcabile ale picturii și a figurat elanul sufletului românesc într-o mare bătălie a neamului său. După cum s-au exprimat criticii de artă George Oprescu sau Adrian-Silvan Ionescu, nivelul maxim de creație al artistului din al treilea deceniu al sfârșitului de secol al XIX-lea, a fost reprezentat de desenele pe care le-a făcut sub imperiul primului impuls. Pictorul a fost atras de oamenii obișnuiți angajați în conflict și de existența cotidiană puțin spectaculoasă a călărașilor, infanteriștilor, vânătorilor și a santielelor de rând. I-a înfățișat sub cort, în campament, odihnindu-se sau mâncând. Compozițiile Atacului de la Smârdan sau Rahova, au fost niște cazuri de excepție pe care, poate, Grigorescu nu le-ar fi abordat niciodată. Fiind rezultatul unor comenzi, ele nu erau pe gustul artistului deoarece era partizanul și maestrul necontestat al păcii și al calmului de după-amiază și nu unul al violenței belicoase. Nicolae Grigorescu a evitat a se erija într-un participant activ la război. El s-a folosit de toate avantajele realismului și ca urmare, a devenit un observator din linia a doua a momentului.

Tabloul
Atacul de Smârdan este unul dintre cele câteva tablouri cu tematică militară de mari dimensiuni (zece metri părați) pictate de Nicolae Grigorescu. Lucrarea a fost comandată de către Primăria Capitalei, în timp ce  Ministerul de Război a comandat alte trei tablouri de dimensiuni mari: Spionul, Dorobanț trâmbițând din goarnă și Lupta din Valea Rahova.

La 27 martie 1878, Procopie Ioan Dumitrescu, viceprimarul Bucureștiului, a propus consiliului primăriei ca sala de ședințe unde veneau cetățenii pentru a lua parte la ședințele administrației locale să fie decorată cu un tablou care să aibă ca motiv Războiul de Independență. Ideea viceprimarului a avut un mare ecou în opinia publică, propunerea fiind discutată pe larg în presa vremii și ca urmare, ziarele au subliniat valoarea educativă pentru populația Bucureștiului. Cel mai fervent susținător al demersului artistic a fost doctorul D. Sergiu. Consiliul a acceptat propunerea ca Nicolae Grigorescu să execute pictura ce urma a fi comandată, ținând cont de faptul că Grigorescu fusese delegat ca pictor de front în campania de război care tocmai se încheiase. A fost hotărâtoare și susținerea lui Grigorescu de către personalități importante ca doctorul Carol Davilla, V.A. Urechia, Mihail Kogălniceanu, Dimitrie Ghica, Nicolae Blaremberg, Constantin I. Stăncescu și ziaristul Nae Bassarabescu.

Ca urmare a propunerii lui Procopie Dumitrescu, doctorul D. Sergiu a fost mandatat să poarte discuțiile cu Nicolae Grigorescu în vederea stabilirii termenelor contractuale, precum și a scenei de război care să fie realizată. Cei doi au selectat trei posibile teme principale: o luptă pentru trecerea unui râu, bătălia de la Rahova și atacul de la Smârdan. D. Sergiu s-a prezentat în ziua de 3 aprilie 1878 în fața consiliului primăriei cu cele trei variante tematice și acesta din urmă a hotărât ca Nicolae Grigorescu să primească contractul de execuție, cu toate că au fost aduși în discuție, pe lângă Sava Henția și Carol Popp de Szathmary și pictorii Theodor Aman si Gheorghe Tattarescu, care nu participaseră la campania militară.

Oficialitățile timpului au făcut presiuni asupra artistului în vederea finalizării la termen a picturii comandate, fapt care îi displăcea lui Grigorescu, mai ales atunci când avea impresia că i se fac propuneri despre modul de abordare a compoziției artistice. Oficialitățile au încercat să-i impună o anumită viziune pe care acesta s-o urmeze, dar Grigorescu a refuzat să cedeze la acele ingerințe care i-ar fi putut afecta propria-i concepție artistică.

Pictura a fost realizată pe parcursul unei perioade de șapte ani de la lansarea comenzii, fiind finalizată în anul 1885. În ziua de 14 aprilie 1885, Atacul de la Smârdan era gata și cetățenii capitalei au fost invitați să-l vadă în salonul Casei Covezdi, din hotelul cu același nume aflat la intersecția străzii Academiei cu strada Regală. Impactul asupra populației Bucureștiului a fost unul major. Expunerea operei a stârnit o mare curiozitate. După două săptămâni de la deschiderea salonului, Primăria Capitalei a recepționat tabloul și Nicolae Grigorescu a fost declarat cetățean de onoare al Bucureștiului. Atacul de la Smârdan a fost expus permanent în sala de consiliu a Primăriei Capitalei până în anul 1910, când, în contextul creșterii riscului de degradare generat de numărul mare de vizitatori care doreau să vadă tabloul, Consiliul Primăriei a hotărât, la 25 iulie 1910, ca tabloul să fie cedat Pinacotecii statului ca bun de patrimoniu național.

Prețul inițial negociat al tabloului a fost de 3.000 de lei, (după alte surse 10.000 lei,), sumă ce urma a fi plătită la terminarea perioadei de execuție, estimată la trei ani, începând cu anul 1878. La finalizarea picturii, în anul 1885, tabloul a fost reevaluat la 10.000 de lei. În locul banilor însă, primăria i-a oferit lui Nicolae Grigorescu un teren la Șoseaua Kiseleff. Artistul l-a lăsat spre vânzare unui intermediar, cu care avea să aibă un lung șir de procese, care au durat cel puțin zece ani, deoarece în anul 1897 soluția juridică definitivă încă nu era dată și Grigorescu nu își primise încă banii. În 1897, Grigorescu a intenționat să achiziționeze încă un teren de circa 1000 mp, vecin cu proprietatea sa, dar nu a ajuns la un acord cu primăria. Într-un final, prințul Grigore Mihail Sturdza a cumpărat acest teren pe care a construit un palat (1897-1901) care i-a purtat numele și pe care, ulterior, a fost construit Palatul Victoria.

Considerații critice

Aprecierile comentatorilor și cercetătorilor

Imaginea înfățișată în Atacul de la Smârdan este de un puternic dramatism, ea având în primul plan două leșuri în mărime naturală: un turc zace pe spate în zăpadă cu mâinile întinse, simbolizând renunțarea, și în dreapta lui un român căzut cu mâinile încleștate pe pușcă. Pe lângă aceștia trec în fugă infanteriștii cu baioneta la armă figurând o avântată poziție de atac. Atitudinea soldatului din prim-plan este reluată la fiecare soldat român, fapt care amplifică motivul inițial ca într-o simfonie, sporind astfel efectul eroic de ansamblu. Capelele căzute în zăpadă, flacăra exploziilor, cenușiul mantalelor, sumbrul cer hibernal și roșul fesurilor, întregesc atmosfera pâcloasă și plumburie a câmpului din zorii dimineții de 13 ianuarie 1878.

"Privindu-l, rămâi uimit de nespusa simplitate a compoziției, dar mai ales de pasiunea ce respiră din toată această pânză; e războiul văzut cu ochii soldaților, nu cu al șefilor. Trebuie să știi, însă, că impresia asta așa de puternică ce ți-o dă tabloul e datorită pasiunii de care-a fost stăpânit pictorul în momentul execuției: niciodată un pictor de război n-a fost așa de adânc răscolit în sufletul lui. Nici Meissonier, nici Detaille, nici de Neuville n-au presimțit că bătălia, văzută printr-un singur episod, ar putea da o astfel de sinteză. Nici lui Menzel, nici lui Werner nu le-a dat în gând să-și sacrifice demnitatea de diplomați și de înalți slujbași ai statului, ca să înțeleagă răcnetul sălbatec al soldatului în vârtejul luptei. Aci cu adevărat vezi furia în artă, și e zugrăvită de cineva care, pe când lucra, își plătea foarte scump clipele acelea. Dar ceea ce e mai de mirat e că această uriașă pânză, în care personajele sunt înfățișate în mărime naturală, îți face impresia că a fost pictată, cu iuțeala fulgerului, pe câmpul de război. Nimeni nu-și închipuie că există în București o astfel de operă. Îi îndemn pe toți care trec prin capitala României să nu părăsească orașul fără a se duce la primărie, pentru a-și umplea sufletul de măiestria și de puterea de vrajă a acestei uimitoare picturi."
___ William Ritter, în "Die Kunst für Alle", 1 februarie 1897, München

Prin dimensiunile sale, Atacul de la Smârdan este unic în arta românească. Efortul și demersul pictorului este demn de reputația pe care și-a făcut-o în România. Nimeni înaintea lui, nici măcar Theodor Aman, nu a încercat să facă o asemenea lucrare de o așa mare importanță. Atacul de la Smârdan este impresionant prin senzația de mișcare pe care o redă în raport cu monumentalitatea și dimensiunile lui. Critica de specialitate a identificat, în schimb, trei minusuri importante: brațul drept al sergentului de linie este mult prea lung, piciorul drept pare că l-ar trage cu greutate după el și zăpada are o albăstrime prea accentuată. Din cauza acestor critici, cu toată notorietatea de care s-a bucurat, Atacul de la Smârdan este considerat de critica de artă ca având o valoare oarecum inegală, prin comparație cu alte lucrări ale lui Grigorescu, cum ar fi picturile de la Barbizon, capetele de evrei, Evreul cu gâscă, Portretul marelui ban Năsturel Herescu, peisajele și vederile de la Vitré, portretele și studiile de la Rucăr și chiar Prizonierii turci, cu cele menționate.

Această stare de fapt este cauzată și de vidul compoziției, în sensul că nu există decât două figuri bine studiate: soldatul din primul plan, extraordinar ca reușită picturală și infanteristul care atacă, celelalte figuri reprezentate nefiind decât stereotipuri ale celor dintâi. Chiar și ostașul ce-și trage piciorul stâng după el este o considerat o caracterizare forțată a mișcării. Toate aceste aspecte, fac ca realizarea artistică a tabloului să fie nesatisfăcătoare din punct de vedere pictural.

Greșeala lui Grigorescu provine din faptul că a ales o suprafață prea mare pentru o compoziție astfel construită și nu a știut cum s-o umple într-un mod cât de cât satisfăcător. Ca urmare - după cum considera criticul George Oprescu, această situație l-a constrâns pe artist să supradimensioneze personajele și să le conceapă la dimensiuni cu care nu era obișnuit, care îi impuneau să le trateze într-un stil eroic, ca la Delacroix sau Rubens, fapt care nu se potrivea stilului realist dorit de Grigorescu. Altă greșeală, în opinia lui Oprescu, a fost că Grigorescu a ales ca subiect subiect o scenă a unui atac de infanterie privit din spate. Aceasta ar fi fost eroarea fundamentalăa pictorului, el văzându-se astfel obligat să realizeze stereotipia infanteristului atacând pe toată suprafața pânzei, adică până la orizont, recte - marginea pânzei. Stereotipia devine prin ea însăși obositoare, prin monotonia sa și prin faptul că a răpit orice posibilitate de individualizare a personajelor figurate. Nici realizarea coloritului, care este una din calitățile primordiale ale lui Grigorescu, nu se ridică la nivelul corespunzător. Zăpada din prim-plan, prin luminozitatea alb-albăstruie, nu face decât să creeze un gol în chiar centrul compoziției, aceasta având nevoie de o luminozitate mai pregnantă, mai puțin fumurie, pentru a da claritate imaginii.
 "... La Smârdan e o lucrare magistrală unde reînvie în câți-va metri de pânză un întreg eveniment mare din vieața noastră contimporană. E acolo toată turbarea românului în luptă, e toată strășnicia lui legendară, e toată îndurarea care poate să o suporte o ființă omenească. Iar ca moment, un cer cenușiu închis, cerul încărcat de ianuarie, pământul acoperit de zăpadă amestecată cu noroi, bătând într'un cenușiu albastru. Tot tabloul îți lasă o impresie adâncă de viață reală de luptă aprigă și de hotărîre nestrămutată din partea celor ce aleargă. Acolo nu e glumă, nu e tablou de pictură, ci e bătae curată. E ceea ce au făcut în mai mare pictorii francezi Detaille și mai cu seamă de Neuville spre deosebire de pânzele teatrale și imaginare ale lui Horace Vernet și ale altora. E acolo încă ceață reală de iarnă a văilor din Bulgaria."
___ Nicolae Petrașcu: Nicolae Grigorescu, București, 1930, pag. 31.

Atacul de la Smârdan nu este o lucrare artistică tocmai reușită, pare diluată la fiecare trecere, rece, de la desenul în cărbune, trecând prin studiul în ulei de la Muzeul de Artă al României și schițele în ulei, până la lucrarea finită. Din cauză că pictura a fost executată pe parcursul a șapte ani, s-a produs un fenomen de pierdere treptată din autenticitatea viziunii realiste și din focul creativ, întâmplându-se exact ce se întâmplă cu un lichid forte: își pierde tăria prin pritocire.

Toate aceste minusuri nu s-ar putea datora, în opinia lui George Oprescu faptului că artistul ar fi fost luat prin surprindere de comanda pe care Primăria Bucureștiului i-a făcut-o. Grigorescu însuși a declarat că el nu văzuse vreo scenă a bătăliei de la Smârdan, el neasistând la ea, localitatea fiind unul dintre ultimele centre urbane cucerite de către armata română înainte de retragerea ei din Bulgaria. Argumentul că pictorul nu a fost luat pe nepregătite este susținut și prin faptul că el a făcut numeroase studii și crochiuri înainte să se întoarcă în țară și că se aștepta să finalizeze un astfel de tablou de sfârșit de campanie militară. Cu siguranță, Grigorescu și-a pregătit terenul, prin schițele pe care le-a făcut pe front, pentru a realiza o posibilă comandă în acest sens. Evidența realizării dovedește însă, că artistul nu s-a așteptat să întâmpine dificultăți majore în executarea unei astfel de compoziții monumentale.

Din nefericire pentru pictura românească, rezultatul demersului său pentru a realiza o operă capitală a carierei sale, cu o tematică istorică care să-l impună într-un astfel de gen, s-a soldat cu un semieșec, nu nedemn de el și nu în raport cu munca depusă, cu așteptările consumatorului de artă și cu rezultatul pe care trebuia să i-l confere marele eveniment al războiului de independență care i-a ieșit în mod providențial în cale. Prin comparație cu grandoarea bătăliilor figurate de Rubens, 3 Mai a lui Goya și a mai multor opere inspirate din epopeea napoleoniană ale lui Antoine-Jean Gros, Grigorescu nu și-a dat seama de limitele propriilor posibilități și de dificultatea subiectului, pentru a încerca o abordare corespunzătoare și responsabilă a lui. Desigur, nu trebuiesc minimalizate calitățile întâlnite în această compoziție, cum ar fi reprezentarea soldatului mort din stânga tabloului, care nu este cu nimic inferior cu multe figuri realizate în aceeași tematică de marii maeștri amintiți mai sus.

Aceleași rezerve față de Atacul de la Smârdan ar putea fi reținute și în legătură cu Dorobanțul, care și el are proporții supradimensionate. Tabloul a fost executat cu o corectitudine aproape glacială însă, din păcate, nu se mai poate regăsi în el verva și energia adusă de schițele realizate pe viu. Ca și schițele pentru Atacul de la Smârdan, acestea sunt mult mai pline și concentrate decât tabloul imens de final. Aceasta este diferența dintre un tablou de mici dimensiuni pe care pictorul îl face dintr-o dată și cel de mari dimensiuni care necesită o perioadă mai mare de execuție. Cel mare necesită multe ezitări, amânări și reluări care în final duc la deconcentrări asupra subiectului. De altfel, chiar Grigorescu a mărturisit că:

"Numai într-o schiță poți rămâne sincer până la sfârșit, într-un tablou migălit, începi să te observi - iar în momentul acela este mai mult meșteșug decât artă. A face schițe este cel mai bun lucru. Altceva n-aș mai vrea să mai fac. Este monstruos a relua un subiect deja tratat; ar fi împotriva naturii să-l sfârșești rece, oricum, - numai să fie !
Lucrul finit e bun numai pentru cine nu pricepe la cea dintâi privire... Fă ce simți și atâta cât simți, unde nu te mai mișcă - însă paleta jos: lucrul tău fiind numai sinceritate, va crește și se va desăvârși în sufletul celorlalți, va trăi. Altfel, vrând să-l isprăvești - îl omori.
__ Krikor Zambaccian: Nicolae Grigorescu, Editura Cartea Românească, București, 1945, pag. 25

Studiul pentru Atacul de la Smârdan relevă o crucială inovare pentru interpretarea unui episod de natură istorică, ca un echivalent expresiv evocator al unei trăiri vii. Ocolind atât epicul elaborat, cât și descriptivul, Nicolae Grigorescu și-a concentrat atenția spre stenografierea acțiunii ce reiese indisolubil din plenitudinea năvalnică a desfășurării ei. El a sugerat printr-un continuu mobil intrarea și ieșirea din imaginea figurată, fluxul alert ce include virtualitatea conflictului. Momentul reprezentat este unul secvențial amplificat și el cristalizează într-un mod unic reflectarea faptelor în esența lor. Simbolizând masa angajată în tensiunea asaltului, el a dat expresie gestică unei singure figuri reprezentative care cumulează complexitatea elementelor semnificative într-o percutantă și laconică expunere. Pulberile de fum și încețările care apar ca voalări brumate ce adumbresc întregul ecran optic, accentuează libertatea formelor în mișcare. Individualitatea lor, distinctă totuși în înțețoșarea generală, fuzionează într-o generică articulare.

 "... Defectul capital la Grigorescu este desenul. Capețile lui sunt bine, uneori foarte bine. Trupurile însă sunt aproape toate defectuoase. (...) Din causa acestui defect, Grigorescu când a făcut o bătălie toți soldații au aceeași posiție, de multe ori o posiție falsă. Trebue să fii foarte tare în desen pentru ca să dai varietate posițiilor într'o învălmășeală; și Grigorescu este destul de slab. Exemplul cel mai doveditor este marea pânză care se află în salonul ședințelor de la Primărie. În această bătălie nu vezi de cât un singur sergent de linie de profil. Toți ceilalți soldați, caporali, ofițeri, dacă sunt, au exact aceeași posiție pe un picior, cu celălalt în aer, aproape să cadă, te miri de ce nu cad când centrul lor de gravitate a trecut mai în sus de mijloc, în atitudinea pe care o au. Și ce e și mai ciudat, toți au aceeași expresie. Lucrul se esplică. Slăbiciune în desen. Grigorescu s'a muncit d'a lua o atitudine și i'a venit mai ușor s'o copieze, micșorând sau mărind omul, dupe diferitele planuri în care'l pune. Pentru un tablou de composiție, și mai ales pentru o bătălie, trebue să fii un virtuoso în desen. Și Grigorescu este un virtuoso în colorit."
___ Barbu Ștefănescu Delavrancea: "Salonul Atheneului", Revista Nouă, No. 2/15 Fevruarie, 1889, pag. 64.

Alte tablouri din această epocă de creație a lui Grigorescu mai sunt: În recunoaștere, Spionul sau Dorobanțul cu goarna și Atac la Rahova, cele din urmă fiind comandate de către Ministerul de Război. În Atac la Rahova, Nicolae Grigorescu a folosit din nou din compoziția Atacului de la Smârdan, complicând-o, din vreme ce înaintea soldațului care se avântă în atac se găsește un pedestraș turc străpuns cu baioneta românului. Același mort din primul plan completează compoziția centrală care este mai bine rânduită ca în pictura similară de la Smârdan.

Erori ale criticii de artă

În mai toate comentariile și analizele ce privesc Atacul de la Smârdan și de la Rahova, criticii au comis greșeala să considere că atacatorii sunt dorobanți români și nu infanteriștii din Regimentele nr.4 și nr. 6 de Linie. Această rațiune a fost preluată la nesfârșit în toate comentariile care s-au făcut acestor două tablouri. Prin extensia eronată a termenului, datorită aurei de glorie căpătată de dorobanți, numele lor l-a substituit pe cel al infanteriștilor care nu erau cu nimic mai prejos în acte de sacrificiu suprem sau de bravură.

Diferența majoră dintre cele două arme terestre era că infanteria de linie constituia armata permanentă și dorobănțimea compunea armata teritorială sau neregulată. Aceasta din urmă era echipată mai simplu, pe cheltuială proprie și instrucția se făcea periodic fără a fi nevoie de încazarmarea membrilor ei. Existau diferențe semnificative și la capitolul uniformelor. Astfel, infanteriștii de line aveau în dotare un chipiu cu pampon sau o bonetă de cazarmă, tunică din postav cu paspoale, guler, manșete și contraepoleți, pantaloni și manta gri și cizme. Dorobanții erau echipați cu căciulă din pielicele de miel negru și pene de curcan, o cămașă albă cu manșete, guler cu marginea de culoare albastru dechis, ițari și opinci care au fost înlocuite cu cizme ( de fapt mulți dintre dorobanți au făcut întreaga campanie în opinci ). Mantaua era fără glugă de culoare gri cu un singur rând de nasturi. Toată vestimentația dorobanților era menită să amintească de costumul țărănesc și era gândită și utilitar în sensul ușurinței de a fi procurată cu mijloacele casnice de tip rural.

La Smârdan, grosul trupelor care au acționat a fost format din Regimentele 4 și 6 a Infanteriei de Linie la care s-a alipit și un escadron de călărași din Județul Suceava. Aceasta a fost armata care a adus victoria de la Smârdan și cea care a fost omagiată de pictorul Nicolae Grigorescu.

În data de 12 ianuarie 1878, data la care s-a declanșat atacul, la Smârdan era zăpadă și conform regulamentului soldații trebuiau să poarte chipie acoperite cu husă de mușama neagră peste care se putea aplica, pe față, pamponul de lână roșie, exact cum apar ei figurați în tabloul lui Grigorescu. Nu face excepție similitudinii realității cu scena figurată de artist nici echipamentul soldaților. Aceștia aveau cele două cartușiere în față și în spate și centurionul cu port-baionetă. Pe piept aveau curelele ce-o susțineau și plosca și traista cu merinde. Unele din detaliile desprinse din realitatea războiului, pot fi văzute doar în unele variante ale tabloului și cel mai bine în cea intitulată Pe Valea Rahovei care este ea însăși o variantă a Atacului de la Smârdan.

În critica de specialitate mai există și alte etichetări eronate. Astfel, acel roșior care apare în pictura ce are un nume omonim sau cavaleristul figurat în tabloul intitulat Spionul, erau de fapt călărași, și Cherchezul este un cazac de pe Don. Astfel de titulaturi eronate se regăsesc și la alte lucrări ale tuturor artiștilor care au participat la campanie. Erorile de acest gen nu sunt imputate artiștilor care fuseseră martori oculari, ci acelora care ulterior s-au hazardat să le eticheteze operele. Din aceste motive, există un întreg lanț de încurcături de identificare în arhivele muzeelor din România.

Traseul și rolurile operei
Din punctul de vedere al dimensiunii tabloului, Atacul de la Smârdan (253x390cm) este probabil cea mai mare pictură care a documentat Războiul de la 1877. Cu ocazia Expoziției Cercului artistic-literar "Intim-Club" din 1885, cronicarul monden Claymoor al ziarului Românul (în fapt Mișu Văcărescu) a elogiat pictura comandată de Primăria Capitalei. La acel moment, lucrarea făcea deja parte din compozițiile lui Grigorescu intrate definitiv în conștiința publicului, ca repere certe ale creației sale.

Secolul al XX-lea: de la document la model și de la model la emblemă
În istoria României nu există foarte multe lucrări de artă plastică cu tematică istorică. Unor opere precum România Revoluționară și România rupându-și cătușele pe Câmpia Libertății ale lui Constantin Rosenthal și minuțioaselor reconstituiri istorice ale lui Theodor Aman, precum Tudor Vladimirescu, Vlad Țepeș și solii turci sau Atacul de noapte ( Bătălia cu facle ), li s-au adăugat în secolul al XIX-lea lucrările Dorobanțul și Atacul de la Smârdan aflate printre primele tablouri-document privitoare la războaiele românilor. Amândouă operele au intrat ca modele-reper iconografic direct în conștiința populară, iar expunerea tabloului Atacul de la Smârdan la Primăria Bucureștiului până în anul 1910 a avut un impact major. Acestora li s-a alăturat fresca interioară de la Ateneul Român, realizată de Costin Petrescu și inaugurată în anul 1937, operă ce reprezintă o completă și expresivă sinteză a istoriei românilor de la Traian și Decebal până la Alexandru Ioan Cuza și Carol I.

Atât Dorobanțul cât și Atacul de la Smârdan au căpătat valoare de simbol. Ultimul dintre acestea însă conform specialiștilor, este imaginea emblematică a întregului efort militar de obținere a independenței naționale, descriind în același timp – așa cum a specificat în 1897 criticul german William Ritter, "războiul văzut cu ochii soldaților, nu cu al șefilor".

Secolul al XX-lea: repere postbelice

Cu ocazia sărbătoririi a 75 de ani de la independența României din anul 1877, în anul 1952, în plină epocă stalinistă, s-a tipărit un timbru inedit. Machetatorul timbrului s-a folosit de imaginea Atacului de la Smârdan și în loc de a figura cei doi soldați români pe care artistul i-a reprezentat, el a înlocuit unul dintre soldați și a pus unul rus. Scopul acestei acțiuni a fost unul propagandistic de ilustrare a prieteniei ruso-române.

În anul 1957, cu ocazia împlinirii a 50 de ani de la decesul artistului Poșta Română a emis un timbru comemorativ pe care s-a înfățișat Atacul de la Smârdan. Timbrul a avut o valoare nominală de 1,75 lei.

Secolul al XXI-lea
Din anul 2002, pe fondul blocării finalizării reabilitării clădirii Muzeului Național de Istorie al României, spațiul expozițional al muzeului care era deschis pentru vizitatori a fost restrâns la o optime. Din această cauză, tabloul se afla în luna martie a anului 2017 în depozitele muzeului pentru conservare, el neputând fi văzut de către public.

În anul 2007, un fragment din "Atacul de la Smârdan" a fost înfățișat pe aversul unui set de 3 monede dedicate aniversării a 130 de ani de la proclamarea independenței României. Monedele au fost puse în circulație de Banca Națională a României, pentru colecționari.

În anul 2007, Studiul Atacului de la Smârdan de la Muzeul Național de Artă al României a participat la expoziția dedicată aniversării centenarului decesului pictorului Nicolae Grigorescu organizată în sălile de expunere dedicate de către același muzeu.

Circulație

După cum a fost precizat mai sus, pictura a fost mai întâi expusă în salonul Casei Covezdi din București timp de 2 săptămni în 1885, după care tabloul a fost expus permanent în sala de consiliu a Primăriei Capitalei până în anul 1910. Ulterior, acesta a fost cedat Pinacotecii statului. Deținătorul actual al operei este Muzeul Național de Istorie al României,

Versiuni

Tablourile pe care Nicolae Grigorescu le-a făcut după terminarea războiului, cum sunt Atacul de Smârdan și Dorobanțul, au ajuns în contemporaneitate sub forma mai multor variante: mai multe studii în creion, în cărbune sau ulei, în care pictorul și-a fixat elementele principale ale compozițiilor pe care le va face ulterior. Au mai rămas unele studii sub formă de schițe sumare, în fuga penelului, și altele, picturi finalizate.

Este de remarcat că schița primitivă a Atacului de la Smârdan, aflată astăzi într-o colecție la Ploiești, este mult mai tumultuoasă în compoziție și pare mai sinceră, mai avântată și mai personal și mai liber pictată. Mai există o variantă la Galeria de Artă Românească a Muzeului Național de Artă al României și una finală de mari proporții la Muzeul de Artă din Craiova. Comparând opera de la Craiova cu Rodica de la Banca Națională a României și cele două imense picturi cu care cu boi, unul în colecția Castelului Peleș și unul în cea a moștenitorilor profesorului Peretz, ea este net superioară.

Alte Studii pentru Atacul de la Smârdan sunt deținute de Muzeul de Artă din Constanța (ulei pe pânză) și de Muzeul Brukenthal (ulei pe pânză 34x40,5 cm). Un desen în cărbune și cretă albă pe hârtie (25,4 x 32,7 cm) și o acuarelă pe hârtie (32.5 x 55 cm) sunt deținute de către Muzeul Național de Artă al României.

O schiță în ulei pe pânză intitulată Infanteriști la atac, realizată după încheierea războiului și folosită ulterior la realizarea Atacului de la Smârdan, se găsește în colecția Muzeului Militar Național.

Incertitudini și controverse
  Pictura Bătălia de la Călugăreni  - în perioada când se afla în pădurea Fontainebleau, printre portrete de țărani și peisaje, Nicolae Grigorescu a pictat, conform unor vagi informații bibliografice neprecizate, o compoziție cu tematică istorică intitulată Bătălia de la Călugăreni. Ea a fost realizată în anul 1868, anterior cunoscutei lucrări a lui Theodor Aman cu același nume. Prin factura sa sau poate prin motivul folosit, acest tablou demonstrează preocupările pe care Grigorescu le avea în acea vreme. Pictura este o compoziție istorică văzută ca un peisaj, cu personaje grupate într-un mod liber, fără a fi grevate de vreo construcție de tip academist. Figurile umane participă prin cromatica folosită la vibrația atmosferei și a câmpului descris într-o gamă de brunuri sumbre. Profilată pe un nimb luminos de griuri, din mijlocul acestora se desprinde silueta eroului. Întreaga lucrare nu este decât o idee sumară a unei compoziții prin care pictorul a dovedit că a știut să conceapă o scenă vastă de luptă, pornind totul de la o idee și intuiție picturală și nu de la folosirea unor tipare abstracte.
  Realizarea operelor de mari dimensiuni la Paris - după spusele criticului și istoricului de artă George Oprescu. Se pare că picturile de mari dimensiuni pe care Grigorescu le-a realizat despre Războiul de Independență al României din 1877 au fost expuse la Paris și nu au fost făcute în întregime în România. Prietenul din ultimii ani ai artistului, C.I. Istrati, a declarat că puteau fi făcute tablouri de mari dimensiuni în atelierul pe care Grigorescu îl avea la Paris. Atacul de la Smârdan a fost cu siguranță început la București, așa cum reiese dintr-o informație publicată în L'Independence Roumanie.
  Încă un studiu pentru Atacul de la Smârdan la Cluj - există informații neverificate că s-ar mai fi descoperit un studiu pentru Atacul de la Smârdan într-o colecție privată din Cluj. Lucrarea ar avea pe verso o însemnare olografă (după mărturia proprietarului) potrivit căreia pânza ar fi aparținut inițial familiei lui Dimitrie Sturdza.
  Terenul de la Câmpina pe care a Nicolae Grigorescu și-a construit casa, se pare că ar fi fost achiziționat cu banii primiți pe lucrarea Atacul de la Smârdan.
  Atacul de la Smârdan aflat la Muzeul de Artă de la Craiova se pare că ar fi fost primul tablou pe care Nicolae Grigorescu l-ar fi făcut pentru Primăria Bucureștiului. Din motive necunoscute, Nicolae Grigorescu a realizat încă o lucrare, de dimensiuni mai mari, cea aflată în prezent la Muzeul de Istorie al României. Datorită dimensiunii mai mici a celui de la Craiova se presupune că primăria a dorit de fapt un tablou mai mare decât cel prezentat inițial de pictor.

Subiectul luptei de la Smârdan în pictura românească
După trei ani de la terminarea Războiului de Independență al României din anul 1877, Nicolae Grigorescu realizase deja mai multe variante ale luptei de Smârdan. În anul 1881, Ministerul de Război l-a invitat pe Theodor Aman prin adresa nr. 3696 ce i-a fost adresată în ziua de 10 iunie, să-și spună doleanțele pecuniare pentru realizarea unei compoziții cu același subiect:
"... Dom'le, Ministerul, pentru a memora episodele Campaniei din Bulgaria, doresce a poseda un Tablou lucrat de Dv. representând lupta de la Zmârdan (sic) în apropiere de Vidin. Daca aveți timpul necesar a lua acesta sarcină, vă rog a comunica Ministerului condițiile cu care doriți să luați acest angajament. În condiții se va specifica că tabloul să fie colorat, dimensiunile ce va avea, timpul în care'l veți lucra și suma de bani ce trebue să vi se plătescă. Vi se pate da de la Minister descripția detaliată a acestei lupte, și dacă credeți necesar ca Dv se mergeți în localitate pentru studiu posiții, Ministerul de Resbel este gata a interveni spre a vi se da autorisație să o visitați."

Theodor Aman nu a onorat comanda Ministerului de Război. Istoricul și criticul de artă Adrian Silvan-Ionescu a cercetat arhivele timpului dar nu a identificat nici răspunsul pe care Aman ar fi trebuit să-l dea Ministerului și nici motivele pentru care comanda nu a fost executată.

G.D. Mirea a realizat după mai mulți ani - după unele surse în anul 1889, de la terminarea Războiului de Independență din anul 1877 o pictură în care a figurat Bătălia de la Smârdan. Folosind schițele pe care le-a făcut cu ani în urmă pe front, a executat scena în stilul lui Nicolae Grigorescu, nu prea întunecoasă dar învăluită în fum într-un mod similar. Punctul de vedere al celui care privește scena confruntării este din spatele românilor adunați într-un atac de infanterie similar scenei imaginată de Grigorescu. Drumul soldaților este presărat cu morți și în mijlocul compoziției a figurat un vânător aplecat înainte într-o avântată poziție de atac la baionetă. Pentru acest detaliu principal al scenei, G.D. Mirea a folosit unul dintre crochiurile realizate direct pe front în anul 1877. Comparând cu imaginea creată de Nicolae Grigorescu, efectul pe care Mirea l-a făcut nu a reușit să devină electrizant ca în tabloul maestrului de la Câmpina, unde privitorul apare în mod evident acaparat de iureșul atacului, trăind senzația de participare la acțiunea pe care o contemplă.

Conform criticii dure aduse de către Ion Frunzetti, Mirea a încercat să realizeze compoziția Bătălia de la Smârdan cu materialele adunate în caietul său de schițe de pe timpul campaniei din Bulgaria. Tabloul este expus astăzi pe simezele Muzeului Militar Central. După spusele lui Frunzetti, el este departe de a putea fi alăturat eboșelor în ulei ale lui Grigorescu. Prin comparație cu numeroasele variante făcute de Nicolae Grigorescu, preferințele publicului amator de artă din acele timpuri pentru portretistica convențională afișată de Mirea, par a fi neavenite. Opera definitivă a acestuia referitoare la Smârdan, îl relevă pe artist la o distanță de mai mult de un deceniu de la terminarea războiului și de autenticitatea lui vie, ca fiind intrat într-o zonă de preocupări tematice la care a vrut să se alinieze prin anecdotică sau literatură și nu printr-un efort concentrat în realizarea unei opere adevărate. Nici gama cromatică, nici arabescul grafic și nici măcar unitatea compozițională a lucrării nu dovedesc că aceasta ar fi rezultatul unui proces psihic. Evident, pictura lui Mirea este un artefact care a rezultat ca urmare a unei comenzi.

Absolvent al Academiei Regale de Arte Frumoase de la Viena, artistul polonez refugiat în România - Henryk Dembitzky (n. 1830 - d. 1906) a debutat ca litograf la București. Fiind stabilit la Brăila el a colaborat cu publicația Calendarul pentru toți românii unde a prezentat o serie de litografii colorate cu subiecte din Războiul de Independență: Căderea redutei Grivița (1881), Trecerea armatei române în Dobrogea, Căderea Plevnei și predarea lui Osman Pașa, Bătălia de la Schit-Rahova (1879), Proclamarea Regatului României și Bătălia de la Smârdan (1880).

La Institutul de Arte Grafice al lui J. Haupt din Viena, Johann Nepomuk Schonberg a tipărit o litografie intitulată Carol I al României în capul Armatei Sale din campania Războiului din 1877-1878. Pe planșă apar traducerile în franceză și germană alături de textul în limba română. În mijlocul litografiei se află scena Carol I al României înaintea Griviței la 30 august 1877. În jurul scenei centrale se găsesc o serie de zece scene mai mici, fiecare dintre ele având consemnată datarea și localizare ei. Câteva dintre acestea au fost publicate anterior acestei litografii în periodicele ilustrate. Privind în sensul orar, ele sunt: (18 Aprilie) Oltenița (30 Apr); (15 Mai) Calafat (27 Mai) inspirată de una din fotografiile lui Szathmari din albumul Suvenir din Resbelul 1877-78; (20 August) Calafat (1 Septembrie); (27 August) Grivița (8 Septembrie); (8 Noiembrie) Rahova (21 Noiembrie); (12 Februarie) Vidin (24 Februarie); (8 Noiembrie) Plevna (10 Decembrie); (12 Ianuarie) Smârdan (24 Ianuarie); (30 August) Grivița (11 Septembrie); (19 Iulie) Nicopole (31 Iulie).

Există o lucrare atribuită lui Carol Popp de Szathmári care a fost publicată ca ilustrată în periodicul Resboiul nr. 527/ 3 ianuarie 1879, ea fiind intitulată Soldați români în fața redutei de la Smârdan. Schița originală a fost realizată în tuș și creion și se află astăzi la Muzeul Național de Artă al României. În ea au fost înfățișați doi dorobanți care scrutează depărtarea în picioare prin ambrazura propriului retrasament. În același timp, alții stau așezați cu genunchii la gură și cu brațele strânse la piept într-o încercare de a se încălzi. Prin comparație, lucrarea este mult mai vie față de copiile făcute în tehnica litografiei și nu a xilografiei. După cum se poate observa din schiță, fizionomiile sunt caracteristice modului de reprezentare a lui Szathmári.

În România comunistă, este menționată în anul 1952 într-un referat al aparatului de propagandă Ecaterina Zăinescu, autoarea lucrării
Veteranul Mihai Buțureanu explicând atacul de la Smârdan.

Note

  După moartea lui Grigore M. Sturdza, Palatul Sturdza a devenit sediul Ministerului de Externe. În perioada celui de-al Doilea Război Mondial, în anul 1944, palatul a fost bombardat de aviația americană și ca urmare, în anul 1945, a fost demolat. În spatele palatului, tot pe proprietatea Sturdza, s-a construit, între 1937-1944, actualul Palat "Victoria" (sediul Guvernului României).
  Există trei schițe pentru personajul principal: una la Muzeul Memorial "Nicolae Grigorescu" din Câmpina și două la Muzeul Național de Artă al României. Tot trei schițe au fost identificate și pentru compoziție: una la Muzeul Județean de Artă Prahova "Ion Ionescu-Quintus" și două la Muzeul Național de Artă al României.
  În vederea realizării acestei figuri (infanteristul care atacă), Nicolae Grigorescu a făcut un studiu foarte bun - în mărime mijlocie și, după cum arată lucrarea, la fața locului - cu o siguranță și o autoritate rar întâlnită pentru el. Pictura fost expusă la retrospectiva din anul 1957, împreună cu celelalte tablouri care s-au întors în acel an de la Moscova.
  Defectele pe care critica de artă i le reproșează execuției lucrării Atacul de la Smârdan nu apar în schița făcută în cărbune.
  Lucrarea de mari dimensiuni Atacul de la Smârdan nu a fost terminată în termenul stabilit prin contract, fapt care a dus la discuții cu Primăria Capitalei.
  Nicolae Grigorescu a ocupat un atelier la Paris, în mod continuu, în perioada 1881-1894. Se știe din corespondența sa că Atacul de la Smârdan și Dorobanțul au fost duse la Paris, din moment ce lucrările au fost heliogravate împreună cu Gh. Chardon Aíné, care era calcograful Muzeului Luvru, deci specialist parizian.
  "N. Grigorescu, simpaticul nostru pictor, întors din Paris, s-a pus imediat pe lucru, anume cu execuția unui mare tablou, reprezentând un atac din ultimul război, comandat de primărie."
  Atribuirea lucrării realizate de Johann Nepomuk Schonberg intitulată Carol I al României în capul Armatei Sale din campania Războiului din 1877-1878, precum și localizarea atelierului și editorii, sunt trecute în partea de jos a planșei: "Comp. et Lith. par J. Schonberg, Vienne"; în stânga apare "Etabl. Lith. artist. J. Haupt, Vienne"; în dreapta: "Ziarul Resboiul" se grabea să anunțe apariția acestei planșe făcând o descriere sumară a ei fără da în schimb o informație despre autor:
 "... Avem înaintea nostră un tablou care a eșit zilele acestea și care coprinde momentele cele mai însemnate din faptele militare ale armatei nostre peste Dunăre precum: Nicopoli (19 Julie), Grivița (27 și 30 August), Smârdan (12 Ianuarie), Rahova (9 Noemvrie), Plevna (28 Noemvrie) etc. În mijlocul tabloului se vede M.S. Domnitorul înaintea Grivișei la 30 August."

Referințe

Bibliografie
 Adrian-Silvan Ionescu: Penel și sabie. Artiști documentariști și corespondenți de front în Războiul de Independență 1877 - 1878, Editura Biblioteca Bucureștilor, 2002
 Alexandru Cebuc: Grigorescu, Editura Monitorul Oficial R.A., București, 2008
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, București, 1910
 Barbu Brezianu: Nicolae Grigorescu, București, 1959
 Constantin Căzănișteanu și Mihail E. Ionescu: Războiul neatârnării României – Împrejurări diplomatice și operații militre 1877-1878, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1977
 George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol., București, 1961-1962
 George Sorin Movileanu și Vasile Florea: Grigorescu, Editura Meridiane, București, 1978
 George Sorin Movileanu și Vasile Florea: Grigorescu, Editura Meridiane, București, 1986
 Iulia Iliescu și Marina Motroc: Viața și opera lui Grigorescu, Editura Monitorul Oficial R.A., București, 2009, ISBN 978-606-539-105-5
 Mircea Popescu: N. Grigorescu, seria Arta pentru toți, Editura Meridiane, București, 1962
 Rodica Matei (coord.), Mariana Vida și Monica Enache (texte): Grigorescu - Album comemorativ la 100 de ani de la decesul artistului, editat de Muzeul Național de Artă al României cu ocazia expoziției retrospective "Grigorescu pictor al naturii" desfășurată la Galeria de Artă Românească Modernă a muzeului, București, 25 octombrie 2007
 www.romanialibera.ro: Atacul de la Smârdan la Primaria Capitalei
  Silviu, Hariton, War Commemorations in Inter-War Romania, a Dissertation in History, Budapest, Hungary, 2015, see pp. 191-193
 Vasile Radu: Câte "Atacuri de la Smârdan" a pictat Nicolae Grigorescu?, România Liberă, 15 martie 2012, accesat la 12 iunie 2017
 Virgil Cioflec: Grigorescu, Editura Cultura Națională, București, 1925
 Ion Frunzetti: Arta românească în secolul XIX, Capitolul Contribuția pictorilor la plastica Independenței, Editura Meridiane, București, 1991, pag. 410-411, ISBN 973-33-00-77-2

Lectură suplimentară
 Crăciun, Cornel, Reprezentări ale războiului în pictura românească, Anuarul Institutul de Cercetări Socio-Umane "Gheorghe Șincai" al Academiei Române, vol. V-VI/2002-2003, Târgu Mureș, pp. 284-296

Legături externe

  www.historia.ro: Cum a ajuns pictura istorică instrument al propagandei - articol de Călin Hentea, accesat 28 iulie 2017
  www.zf.ro: Iconografia mitului național și a specificului identității românești - articol de Călin Hentea din 28 septembrie 2012, accesat 27 iulie 2017
Carte digitală:
  Alexandru Vlahuță: N. I. Grigoresco : Sa vie et son oeuvre - Editură Bucarest: Imprimerie Socec & C-ie, Société Anonyme, 1911 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
  George Oprescu: Grigorescu și Franța: Studiu asupra formației spirituale și artistice a maestrului - Editura Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, Imprimeria Națională București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
  George Oprescu: Franța văzută de pictori români - ALBUM - Editura Casei Școalelor, București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017

Nicolae Grigorescu
Războiul de Independență al României

Atacul de la Smârdan (pictură de Nicolae Grigorescu)


Tatjana Politeo (Zagreb, 1976.), hrvatska slikarica. Živi i radi u Zagrebu.

Životopis
Rodila se je u Zagrebu. U rodnom gradu studirala je na Akademiji likovnih umjetnosti na kojoj je diplomirala 2003. godine. Izlagala na više od četrdeset samostalnih izložbi u Hrvatskoj i inozemstvu te na brojnim skupnim izložbama i projektima. Stvara primjenom kolaža, slikarskog morta, akrila, spreja, grafita i pastela i inog. Članica je HDLU-a i HZSU-a.

Nagrade i priznanja
Dobitnica druge nagrade na II međunarodnom bijenalu slikara i kipara – Mediteran 2010., Hrvatska, Split.

Izvori

Životopisi, Zagreb
Hrvatski slikari

Tatjana Politeo


Epik tiyatro, siyasal amaçlı bir tiyatro düşüncesidir. Bertolt Brecht'in doğrudan Marksizm-Leninizm etkilenimiyle oluşturduğu ve seslendiği seyirci kitlesini de emekçi sınıf olarak belirlemiş bir kuramdır. Epik kelime anlamıyla halk arasında söylenen destansılık anlamıyla epik kelimesi kullanılmamaktadır.

Asıl amacı tiyatronun; yalnızca lüks olarak toplumun elit kısımlarına hitap ediyor oluşu değil, aynı zamanda sıradan halkın sorunlarını da konu edinebilen bir anlayış üzerine kurulu olabileceğini göstermektir.

Teoride ve pratikte Marksizmin felsefi, siyasal ve ekonomik tahlillerini tiyatro sahnesine yansıtmaya çalışır. Brecht tarafından bilim çağının tiyatrosu olarak değerlendirilen epik tiyatro, kapitalizm ve sınıflı toplum eleştirisi yapar; oyunlar bir devrimin gerekliliğini çoğu kez doğrudan işaret etmese bile, var olan sistemin olumsuzlanması yoluyla, seyircisini başka alternatifler üzerine düşünmeye çağırma iddiasındadır.

İşte yazarın seyircisini sokmayı arzuladığı bu aktif eleştirel tutum, Brecht tarafından ilk kez 1927 yılında kullanılan epik tiyatro nitelemesinde karşılığını bulur. Brecht canlandıran, taklit eden, seyirciyi yanılsamaya sokan gerçekçi tiyatro düşüncesinin karşısına koyduğu epik tiyatronun, yanılsamacı yönü yok edilmiş, anlatımcı bir tiyatro olmasını hedefler. Brecht'e göre, görünenin ardındaki gerçeği göstermek, burjuva gerçekçiliğiyle ve bütünlüklü bir tiyatro algısıyla mümkün değildir. Tam tersine bu algıyı kıracak, seyirciyi determinist neden-sonuç ilişkisinin cenderesinden kurtaracak ve böylece yanılsamayı kıracak bir tiyatroya ihtiyaç vardır.

Yazarın siyasal amaçlı tiyatrosunu Piscator'unkinden ayıran, seyirciyi üstlenmeye çağırdığı bu aktif tutumdur. Epik tiyatro seyirciyi bir gözlemci yapar, ondan yargıya varmasını ister. Yazar bunu sağlamak için çeşitli araçlar kullanır. Oyunlar episodik olarak bölümlenmiştir ve bu episodlar arasındaki neden sonuç bağı olabildiğince gevşek tutulur. Hatta Brecht episodların başına açıklayıcı şarkılar ve notlar koyar; bu yolla merak öğesi olabildiğince yok edilir. Seyircinin oyuna olan mesafesini koruyabilmesi için tarihselleştirme kullanmak da yazarın bir diğer yöntemidir. Tarihselleştirme kullanarak, oyunlarının geçmiş bir zamanda ve/ya da başka bir toplumda geçirir. Bunu yaparken Brecht'in endişesi, şimdiki zamanda ve şimdiki toplumda geçen bir oyunun seyircinin özdeşlik kurmasına yol açarak, aktif eleştirel tutumunu kaybetmesine yol açacağıdır.

Brecht'in kullandığı araçlar arasında en bilineni yabancılaştırma efektidir ve en genel anlamıyla, sahnedekinin bir oyun olduğunun seyirciye hatırlatılması amacını taşır. Böylece seyircinin oyuna kapılması, akla dayanan eleştirel tutumunu bırakarak duygularına kapılması engellenecektir. Episodik anlatım ve tarihselleştirme gibi araçların yöneldiği amaca hizmet eden yabancılaştırma, oyunun tüm yapısından bağımsız olarak düşünülemez. Althusser'e göre Brecht'in yabancılaştırması, diyalektik materyalizm felsefesiyle doğrudan ilişkilidir. İnsanı, olayları ve toplumu bitmiş, tamamlanmış olarak almaz. Somut durumların irdelenmesine yardımcı olur. Brecht, "hiç düşünmeden öylece zaten anlaşılıyor sanılan bir şey, [yabancılaştırmayla] özellikle anlaşılmaz duruma bile getirilebilir. Ama bir koşulla: Böylece sonunda gerçekten anlaşılmasını sağlamak adına" der. Bu Althusser'e göre diyalektik bir bakıştır: Bildiğini sanan seyircinin yabancılaştırmayla gerçek bilgiye ulaşmasını sağlamak.

Walter Benjamin yazılarında Brecht'in gestus kavramından söz eder. Bu kavram oyun metinlerine ilişkin olmaktan çok, gösterimsel anlam taşır. Daha çok Brechtyen Oyunculuk altında incelenebilecek bu kavramın temel mantığı, sahnedeki oyun kişisinin sınıfsal konumunu belli edecek bir yüz ya da beden tavrıdır. Örneğin oyun kişisinin yerleri nasıl süpürdüğü bir gestus olabilir. Yerleri her zaman süpürmeye alışkın olan bir hizmetçinin tavrıyla bir prensesin yerleri süpürmek zorunda kaldığında göstereceği tavır, onların sınıfsal farklılıklarını ortaya koymak için bir araç olacaktır.

Brecht Küçük Organon'unda, tiyatronun eğlendirici yönünü ne kadar önemli bulduğunu da anlatır. Ancak bunu burjuva tiyatrosunun eğlence anlayışını eleştirerek yapar. Epik Tiyatro'nun ulaşmaya çalıştığı seyircinin kandırmacadan değil, öğrenmekten, bilmekten ve çözümlemekten zevk alan bir seyirci olduğunu söyler.

Epik tiyatro örnekleri

Brecht'in oyunlarından
 Adam Adamdır
 Cesaret Ana ve Çocukları
 Kafkas Tebeşir Dairesi
 Sezuan'ın İyi İnsanı
 Önlem
 Puntila Ağa ve Uşağı Matti
 Galilei'nin Yaşamı
 Schweyk
 Dilenci veya ölü köpek
 Lukullus'un sorgulanması
 Ova
 Şeytan kovma
 Karanlıkta ışık
 Gecede trampet sesleri
 Üç kuruşluk opera
 Mahagonny kentinin yükselişi ve düşüşü
  Balıkçı

 Türk Tiyatrosundan örnekler
 Zengin Mutfağı, Asiye Nasıl Kurtulur?, (Vasıf Öngören)
 Bir Ölümün Toplumsal Anatomisi, (Oktay Arayıcı)
 Ayak Bacak Fabrikası, (Sermet Çağan)
 Keşanlı Ali Destanı, (Haldun Taner)
 Sanatçının Ölümü (oyun), (Yılmaz Onay)
 Kadınlık bizde kalsın (oyun), (Yılmaz Erdoğan)

 Kaynakça
 Bertolt Brecht, Tiyatro İçin Küçük Organon, Çev: Ahmet Cemal. Mitos Boyut Yayınları.
 Marianne Kesting, Epik Tiyatro, Çev: Yılmaz Onay. Adam Yayınları
 Sevda Şener, Dünden Bugüne Tiyatro Düşüncesi. Dost Yayınları
 Derleme: Estetik ve Politika, Derleyen, Çeviren: Ünsal Oskay. Eleştiri Yayınevi.
 Elizabeth Wright, Postmodern Brecht, Çev: Ayşegül Bahcıvan. Dost Kitabevi
 Louis Althusser, Notes on a Materialist Theatre.
 Walter Benjamin, Brecht'i Anlamak'', Çev: Haluk Barışcan, Güven Işısağ. Metis Yayınları

Tiyatro terimleri

Epik tiyatro


An Eulophia ephippium in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Friedhelm Reinhold Butzin. An Eulophia ephippium in nahilalakip ha genus nga Eulophia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Madagascar. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eulophia

Eulophia ephippium


An Eria lineoligera in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Eria lineoligera in nahilalakip ha genus nga Eria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eria

Eria lineoligera


FC Barcelona kan henvise til:

 FC Barcelona (organisation) – en sportsklub i Barcelona i Spanien
 FC Barcelona – fodboldsafdelingen for herrer i sportsklubben
 FC Barcelona B - reserve-/ungdomsholdet i fodboldklubben
 FC Barcelona C - tidligere ungdomshold for fodboldklubben
 FC Barcelona (kvinder) – fodboldsafdelingen for kvinden i sportsklubben
 FC Barcelona (basketball) – basketballafdelingen i sportsklubben
 FC Barcelona (futsal) – håndboldafdelingen i sportsklubben
 FC Barcelona (håndbold) – håndboldafdelingen i sportsklubben
 FC Barcelona (ishockey) – ishockeyafdelingen i sportsklubben
 FC Barcelona (rugby) – rugbyafdelingen i sportsklubben

FC Barcelona (flertydig)


Rodman Edward "Rod" Serling () a fost un scenarist american, scriitor, dramaturg, producător de televiziune și narator. Este cel mai cunoscut pentru crearea serialului SF dramatic din anii 1950 Zona crepusculară.  Serling a fost activ în politică, atât pe micul ecran cât și în afara acestuia. A fost cunoscut ca "tânărul furios" de la Hollywood, având conflicte cu directorii de televiziune și cu sponsorii pe o gamă largă de probleme, inclusiv cenzura, rasismul și războiul.

Biografie
Serling s-a nascut la 25 decembrie 1924, în Syracuse, New York, într-o familie de evrei. A fost al doilea din cei doi fii născuți de Esther (născută Cooper) și Samuel Lawrence Serling. Tatăl lui Serling a lucrat ca secretar și inventator amator înainte de a avea copii, dar a preluat profesia de băcan a socrului său pentru a avea un venit constant. Mai târziu, Sam Serling a lucrat ca măcelar după ce Marea criză economică l-a forțat să închidă magazinul. Rod a avut un frate mai mare, scriitorul Robert J. Serling. Mama sa a fost casnică.

Serling și-a început cariera militară în 1943, la Camp Toccoa, Georgia, sub conducerea generalului Joseph May "Joe" Swing și a colonelului Orin D. "Hard Rock" Haugen și a servit în Regimentul 511 de Paraşutişti - Infanterie și  Divizia 11 Aeropurtată. A servit ca tehnician gradul al patrulea. Anul următor în timpul formării sale ca parașutist, a fost antrenat și ca boxer. La 25 aprilie 1944, Serling a primit ordinul de a pleca peste mări; și-a dat seama că urma să se lupte cu japonezii, deși el dorea să lupte cu naziștii. Acest lucru l-a dezamăgit,deoarece el a sperat să ajute la înfrângerea lui Adolf Hitler. La  5 mai, divizia sa a traversat Pacificul, a debarcat în Noua Guinee, unde a servit ca rezervă pentru câteva luni.

În noiembrie 1944, divizia sa a văzut prima luptă, după ce a aterizat în Filipine. Soldații Diviziei 11 Aeropurtate nu au fost folosiți ca parașutiști, ci ca infanterie ușoară în timpul bătăliei de la Leyte.

Lucrări (selecție)

Filmografie
1953: Old MacDonald Had a Curve
1955: Patterns (Kraft Television Theatre)
1956: The Arena (Studio One)
1956: Requiem for a Heavyweight (Playhouse 90)
1957: The Comedian (Playhouse 90)
1958: Bomber's Moon (Playhouse 90)
1958: A Town Has Turned to Dust
1958: The Velvet Alley
1959–64: The Twilight Zone (serial TV)
1960: The Man in the Funny Suit
1962: Requiem for a Heavyweight (adaptare pentru film)
1963: The Yellow Canary
1964: Seven Days in May
1964: A Carol for Another Christmas (film TV)
1965: The Loner (serial TV)
1966: The Doomsday Flight (film TV)
1968: Planet of the Apes (co-scris cu Michael Wilson)
1968–75: The Undersea World of Jacques Cousteau (serial TV; narator)
1970–73: Night Gallery (serial TV)
1972: The Man (poveste și scenariu)
1974: UFOs: Past, Present, and Future (documentar)
1975: Encounter with the Unknown (narator)
1994: Rod Serling's Lost Classics (film TV lansat postum)

Cărți
Stories from the Twilight Zone, Bantam (New York City), 1960
More Stories from the Twilight Zone, Bantam, 1961
New Stories from the Twilight Zone, Bantam, 1962
From the Twilight Zone, Doubleday (Garden City, NJ), 1962
Requiem for a Heavyweight: A Reading Version of the Dramatic Script, Bantam, 1962
Rod Serling's Triple W: Witches, Warlocks and Werewolves; A Collection,(Editor)  Bantam, 1963
The Season to Be Wary (3 novellas, "Escape Route", "Color Scheme", and "Eyes"), Little, Brown (Boston, MA), 1967
Devils and Demons: A Collection, Bantam, 1967 (Editor și prefață)
Night Gallery, Bantam, 1971
Night Gallery 2, Bantam, 1972
Rod Serling's Other Worlds, Bantam, 1978

Referințe și note

Legături externe

Serling entry  in Unitarian Universalist Biographical Dictionary
Rod Serling Archives at Ithaca College — scripts, screenplays, films, published works by Serling, and secondary materials

Nașteri în 1924
Decese în 1975
Scenariști americani
Scriitori americani de literatură de groază
Evrei americani
Americani ai celui de-al Doilea Război Mondial
Scriitori americani de literatură științifico-fantastică
Scriitori din statul New York
Soldați ai United States Army
Activiști anti-război americani
Decorați cu Bronze Star Medal
Nuveliști americani
Democrați din statul New York
Scriitori americani din secolul al XX-lea
Scenariști de televiziune americani
Science Fiction Hall of Fame
Zona crepusculară (franciză)

Rod Serling


بلدية كارافيا (بالإسبانية: Caravia) هي بلدية تقع في منطقة أستورياس شمال غرب إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية كارافيا 522 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية كارافيا

بلديات أشتورية

كارافيا


Kognitivno-bihevioralna psihoterapija jedan je od najpopularnijih psihoterapijskih pristupa. Najveća prednost ovog oblika psihoterapije je njezina znanstvena dokazanost, istraženost i adaptiranost s obzirom na specifične forme psihičkih poremećaja i problema. Kognitivno-bihevioralnim psihoterapeutima mogu postati samo liječnici - doktori medicine te magistri psihologije. Ako se odluče za edukaciju u ovom vidu psihoterapije, specijalizacija traje oko 5 godina.

Kognitivno-bihevioralna psihoterapija posebno je efikasna za anksiozne poremećaje, panične napade, PTSP, depresiju, poremećaje u prilagođavanju i rješavanje svakodnevnih psihičkih poteškoća i problema (npr. odnosu u vezi, problemi na poslu, disfunkcionalnost u obiteljskim odnosima itd.). Bihevioralne intervencije posebno su efikasne u terapiji djece s neruorazvojnim poremećajima kao što su autizam, različiti oblici intelektualnih teškoća, sindrom Down, itd.

Kada se netko odluči za ovaj oblik terapije (ili ako mu ga ponudi sam terapeut - stručnjak kognitivno-bihevioralne intervencije), osoba ima pravo upitati terapeuta što je po struci, te gdje je i kako završio specijalističko usavršavanje iz područja kognitivno-bihevioralne terapije. Ako navedeni terapeut nije liječnik (doktor medicine) ili psiholog, nije mu dopušteno tvrditi da provodi ovakav oblik terapije, niti se ustvari mogao za njega obrazovati.

Izvori

Vanjske poveznice
 Kognitivno-bihevioralna terapija
Psihologija

Kognitivno-bihevioralna psihoterapija


Waterval Onder est un petit village situé au pied de l'Escarpement du Mpumalanga, sur les rives de la rivière Elands et en bas des chutes Elands, en Afrique du Sud.

Histoire et géographie
Le nom afrikaans signifie "sous la cascade", en raison de sa position sous une chute de 75 m (Elands River Falls). Le village ne s'est pas développé en une ville comme sa ville sœur de Waterval Boven, qui est au-dessus de la cascade. Les deux cités ont été établies en 1895 en raison de la construction de la ligne de chemin de fer Pretoria - Delagoa Bay construite par la Netherlands–South African Railway Company (NZASM).

Le président Paul Kruger a vécu à Waterval Onder avant de quitter l'Afrique du Sud via le Mozambique pendant la guerre anglo-boer. Sa maison, nommée Krugerhof, a été proclamée monument national.

Notes et références

Liens externes
 Waterval Onder

Ville dans la province du Mpumalanga

Waterval Onder


خليج تونس هو خليج من البحر الأبيض المتوسط يقع في الشمال الشرقي للجمهورية التونسية، شمال الوطن القبلي.

مراجع

انظر أيضا
 خارطة خليج تونس عام 1764 م.

خلجان البحر المتوسط
تونس

خليج تونس


Araucaria montana er tegund af barrtrjám sem vex í Nýju-Kaledóníu. Það verður 10-40 m hátt.

Tilvísanir

Araucaria montana


ألفيوسا (Αλφειούσα) هي مدينة في إليا في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 931   نسمة.

مراجع

أماكن مأهولة في إيليا
مدن اليونان

ألفيوسا


Haláčovce este o comună slovacă, aflată în districtul Bánovce nad Bebravou din regiunea Trenčín, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 358 de locuitori.

Istoric
Localitatea Haláčovce este atestată documentar din 1407.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Haláčovce


An Festuca ovina in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Festuca ovina in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Festuca

Festuca ovina


Autodrom Internacional do Algarve ili staza Portimão je trkača staza, smještena u mjestu Portimão u Portugalu, te je trenutno domaćin Velike nagrade Portugala u Formuli 1. Nakon što su mnoge utrke Formule 1 2020. bile otkazane zbog pandemije koronavirusa, vodstvo staze Algarve potvrdilo je da se nalaze u pregovorima s Formulom 1 oko mogućnosti održavanja ovogodišnje utrke. Mjesec dana nakon pregovora FIA je službeno objavila da se Formula 1 vraća u Portugal prvi put nakon 1996.

Izvori

Vanjske poveznice
Algarve – StatsF1

Algarve
Algarve
Športski objekti u Portugalu

Autodrom Internacional do Algarve


Lars Erik Pettersson (* 19. März 1925 in Västerås; † 8. Mai 1971 ebenda) war ein schwedischer Eishockeyspieler.

Karriere
Lars Pettersson begann seine Karriere als Eishockeyspieler in seiner Heimatstadt bei Västerås IK, für dessen Profimannschaft er von 1945 bis 1950 in der Division 1, der damals höchsten schwedischen Spielklasse, aktiv war. Anschließend verbrachte er zwei Jahre bei dessen Ligarivalen AIK Solna, ehe er von 1952 bis 1954 erneut für seinen Heimatverein Västerås IK auflief, bei dem er anschließend seine Karriere im Alter von 29 Jahren beendete.

International
Für Schweden nahm Pettersson an den Olympischen Winterspielen 1952 in Oslo teil, bei denen er mit seiner Mannschaft die Bronzemedaille gewann. Als bestes europäisches Team wurde Schweden zudem Europameister.

Erfolge und Auszeichnungen
 1952 Bronzemedaille bei den Olympischen Winterspielen

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Schweden)
Eishockeyspieler (AIK Solna)
Eishockeyspieler (Västerås Hockey)
Olympiateilnehmer (Schweden)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1952
Europameister (Eishockey)
Schwede
Geboren 1925
Gestorben 1971
Mann

Lars Pettersson


المغناطيسية المسايرة أو البارامغناطيسية  هي شكل من أشكال المغناطيسية، تظهر فقط في وجود مجال مغناطيسي خارجي وتزول بزواله. من المواد التي تتصف بالمغناطيسية المسايرة الألومنيوم والمنغنيز والبلاتين.

وتتسم المواد ذات المغناطيسية المسايرة بأنها إذا وقعت في مجال مغناطيسي خارجي فإنها تقوّي المجال المغناطيسي بداخلها. وتكون مغناطيسيتها متناسبة طردياً مع شدة المجال المغناطيسي الخارجي. وتحدد الخاصية المغناطيسية لمادة ما بما يسمى قابلية مغناطيسية.

وتظهر المغناطيسية المسايرة في المواد التي تحتوي ذراتها على إلكترونات غير مزدوجة مثل أيونات الفلزات الانتقالية (مثل العناصر ذات عدد ذري بين 21 - 30 و 39 - 48 وغيرها) وأيونات اللانثانيدات (العناصر ذات عدد ذري بين 57 - 71) وذراتها والجزيئات ذات عزم مغناطيسي. وترجع تلك الخاصية إلى العزم مغزلي للإلكترونات وإلى الزخم الزاوي للإكترونات (حيث تدور الإلكترونات في مدارات حول نواة الذرة) .

وبمقارنة المغناطيسية المسايرة بالمغناطيسية المعاكسة :

- تظهر المغناطيسية المسايرة تقريبا في جميع المواد،

- يرجع سببها إلى تغير اتجاه زخم المدار الذري بسبب المجال المغناطيسي الخارجي،

- تتنافر المواد المعاكسة المغناطيسية من مجال مغناطيسي خارجي.

وتصنف الفيزياء المواد بحسب قابليتها المغناطيسية فإذا كانت قابليتها المغناطيسية موجبة ولا تتسم بوجود ترتيب مغناطيسي فيها فتسمى مواد ذات مغناطيسية مسايرة.

أصلها

يمكن تصور مادة ذات مغناطيسية مسايرة بكونها تتكون من قضبان مغناطيسية صغيرة يمكنها الدوران في مواقعها. فإذا وضعنا تلك المادة في مجال مغناطيسي فإن المغناطيسات الصغيرة فيها تترتب في اتجاه خطوط المجال المغناطيسي. ومن أهم الظواهر هنا أن المغناطيسات الصغيرة لا يؤثر الواحد على جيرانه. كما يعمل الاهتزاز الحراري على أن اتجاه المغناطيسي لكل واحد منهم تتغير بسبب الاهتزاز. ونتيجة ذلك أن معظم المغناطيسات الدقيقة في المادة تتجه اتجاها عشوائيا بالنسبة للمجال الخارجي ولا يتبقى سوى عدد قليل من تلك المغناطيسات الدقيقة يأخذ اتجاه المجال المغناطيسي الخارجي، وتلك هي التي تنتج المحصلة المغناطيسية للمادة. لذلك يحتاج المرء إلى مجال مغناطيسي قوي لكي يزيد عدد المغناطيسات الدقيقة في المادة التي تترتب في اتجاه المجال المغناطيسي الخارجي.

الصيغة الفيزيائية

يكمن وجود المغناطيسية المسايرة في المادة في العزم المغناطيسي لذراته أو جزيئاته وترتيب اتجاهها في اتجاه مجال مغناطيسي خارجي. وفي تلك الحالة تتصرف كل مغناطيس دقيق في المادة على حده بدون التأثير على جيرانه. والاختلاف بين تلك الظاهرة والمغناطيسية الحديدية هو أن المغناطيسية المسايرة تختفي تماما بعد إزالة المجال المغناطيسي الخارجي بسبب الاهتزاز الحراري للذرات.
ولهذا تكون المغناطيسية  لمادة متناسبة مع شدة المجال المغناطيسي الخارجي ، وتنطبق المعادلة:

، حيث

وكلما زادت القابلية المغناطيسية للمادة كلما كان من السهل على المغناطيسات الدقيقة في المادة لأن تأخذ اتجاه المجال المغناطيسي الخارجي. وتكون بذلك القابلية المغناطيسية للمادة مقياساً لشدة المغناطيسية المسايرة. ونظرا للعلاقة البسيطة بين القابلية المغناطيسية والنفاذية المغناطيسية النسبية:
لمادة فقد تستخدم الأخيرة أيضا كمقياس للمغناطيسية المسايرة (حيث  النفاذية المغناطيسية).

المغناطيسية المسايرة والمغناطيسية الحديدية

كثيرا ما يخلط الناس بين قابلية مغناطيسية عالية ويعتقد أن المادة لها مغناطيسية حديدية. ولكن هذا ليس بصحيح. فإن المواد ذات المغناطيسية الحديدية لها بالفعل قابلية مغناطيسية عالية جدا ولكن السبب يرجع إلى الترابط القوي بين المغناطيسات الدقيقة في المادة ذات المغناطيسية الحديدية. وتبين المواد ذات خاصية المغناطيسية الحديدية وجود مغناطيسيتها أيضا بعد زوال المجال المغناطيسي الخارجي. وهي ظاهرة تعرف باسم. أما المواد ذات الخاصية المغناطيسية المسايرة فهي كما سبق القول تفقد مغناطيسيتها بعد زوال المجال المغناطيسي الخارجي.

ويعمل التآثر القوي بين الذرات المغناطيسية في المواد المغناطيسية الحديدية على تكون حبيبات مغناطيسية تشمل ملايين الذرات تكون مغناطيسيتها في اتجاه واحد. ولكن توجد في المادة المغناطيسية الحديدية آلاف أو ملايين من تلك الحبيبات المغناطيسية موزعة توزيعاً عشوائياً بحيث لا تظهر محصلتهم ظاهرة المغناطيسية. أما المواد ذات المغناطيسية المسايرة فتكون الذرات أو الجزيئات المنفردة هي مصدر المغناطيسية، وليست حبيبات تشتمل على ملايين الذرات المترابطة المغناطيسية.

ماجنتيت
يُظهر الماجنتيت (Fe3O4) عادة خاصية المغناطيسية الحديدية. ولكن عندما تكون الحبيبات فيه أصغر من 20 - 30 نانومتر تظهر فيه خاصية المغناطيسية المسايرة الفائقة عن درجة حرارة الغرفة. وعند تسليط مجال مغناطيسي عليه من الخارج تترتب الحبيبات المغناطيسية جميعا في اتجاه المجال المغناطيسي. وبعد زوال المجال المغناطيسي الخارجي ينفك الترتيب وتعود عشوائية اتجاه مغناطيسية الحبيبات بفعل الحرارة، وتعود محصلة المجال المغناطيسي للعينة ثانيا إلى الصفر.

اقرأ أيضاً
 مغناطيسية حديدية
 مغناطيسية معاكسة
 مغناطيس
 عزم مغناطيسي
 عزم مغزلي
 قابلية مغناطيسية
 تحليل حجمي حراري

المراجع

ظاهرة فيزيائية
مغناطيسية
مفاهيم فيزيائية

مغناطيسية مسايرة


Schuhmacher getur átt við eftirfarandi:
 Harald Schumacher
 Michael Schumacher
 Peder Schumacher Griffenfeld

Ættarnöfn

Schuhmacher


حتب حرس (عاشت نحو 2650 قبل الميلاد)، هو اسم ملكة مصرية قديمة وهي ابنة ملك وزوجة ملك وأم ملك. أبوها حوني آخر فراعنة الأسرة الثالثة، وزوجها سنفرو هو مؤسس الأسرة الرابعة، وإبنها خوفو الذي بنى الهرم الأكبر في الجيزة. عثر على كنوز قبرها إلى جوار الهرم الأكبر، فوجدت المقبرة سليمة كاملة، في حين وجد تابوتها خاويا وتم نقله إلى متحف القاهرة.

كيف عرفت؟

عرفت الملكة حتب حرس أساسا من مقبرتها المبنية في هيئة بئر تحت الأرض ينتهي بغرفة بالقرب من الهرم الأكبر. وجد في الغرفة أثاث وأواني وأختام تحمل اسمها. ويعتقد أن اسمها من ضمن أسماء ملوك مصر المذكورين في حجر باليرمو، كما يوجد اسمها مكتوبا على النافذة السنوية للفرعون خوفو، مما يؤكد انها كانت أم خوفو.

ألقابها

عائلتها

يعرف عنها أنها أم خوفو باني الهرم الأكبر؛ وبذلك تعتبر زوجة سنفرو. ويشير إلى ذلك ما عثر في مقبرتها من ستائر تخص خيمتها المشكلة في هيئة تكعيبة، وصندوق يحوي أقمشة الخيمة. ومن الأثات ما يحمل اسم سنفرو. وعلى هذا الأساس يعتقد انها كانت زوجة سنفرو. وكانت تحمل لقب «سات نيثر» بمعنى ابنة الإله ، وكان هذا اللقب خلال الدولة القديمة لا يحمله إلا أم الملك .

مقبرتها

كانت حجرة المقبرة صغيرة لكنها كانت تعم بالأشياء.

وجد الغذاء الذي كان محفوظا لها فاسدا ، وكانت جميع الموجودات مغطاة بالغبار. ووجدت صفائح من الذهب كانت تزين الأثاث منثورة على الأرض؛ ولكن عالم الآثار الأمريكي «رايسنر» استطاع إعادة تركيب الأثاث. ومع ان إعادة تركيب الأشياء من الأعمال المعتادة لعالم الآثار إلا أنها أخذت منه في تلك المرة وقتا طويلا وصبرا.

موجودات المقبرة
وجد كرسيان في الحجرة ، وخيمة في شكل تكعيبة ، وسرير ، وكرسي محمول. وبجانبهم وجدت صناديق وحلي وعدد كبير من الأواني الفخارية .
أعيد تكوين السرير وهو معروض في المتحف المصري بالقاهرة ، ويحب الزائرون تصويره لأنه يعطي صورة عن طريقة نوم قدماء المصريين .

وبالقرب من حائط حجرة المقبرة وجد التابوت الخاص بالملكة حتب حرس ، إلا أنه وجد فارغا. ولا يعرف حتى الآن مقر وجود المومياء. يختلف العلماء على تفسير ذلك.

مراجع

وصلات خارجية
 Das Grab der Hetepheres. Archiviert vom Original am 30. April 2010.

اقرأ أيضا
 مقبرة حتب حرس
 خوفو
 حتب حرس الثانية
 حم إيونو
 إيونو

أساطير مصرية
المرأة في القرن 26 ق م
المرأة في القرن 27 ق م
خوفو
سنفرو
ملكات الأسرة المصرية الثالثة
ملكات الأسرة المصرية الرابعة
ملكة فرعونية
مواليد الألفية 3 ق م
وفيات الألفية 3 ق م

حتب حرس


El arroyo del Mellado es un curso de agua uruguayo que atraviesa el departamento de  Salto perteneciente a la cuenca hidrográfica del Río de la Plata.

Nace en la Cuchilla de Salto y desemboca en el río Daymán.

Referencias

Mellado
Mellado
Mellado

Arroyo del Mellado


Oxalis frutescens er jurt af smæruættkvísl sem er upprunnin frá Ameríku, frá Mexíkó til Brasilíu.

Tilvísanir

Súrsmæruætt

Oxalis frutescens


Le Joueur de luth est une peinture à l'huile sur toile réalisée au début du  par l'artiste français Valentin de Boulogne, représentant de l'école caravagesque. Le tableau représente un jeune soldat jouant du luth. Le tableau appartenait à l'origine à la collection du cardinal Mazarin et il a été acquis en 2008 par le Metropolitan Museum of Art de New York.

Histoire
Le Joueur de luth a été peint par Valentin de Boulogne entre 1625 et 1626 à Rome. Le français, grand suiveur du Caravage, était l'un des artistes les plus en vue à cette époque à Rome. L'œuvre est ensuite vendue et apparaît pour la première fois dans la collection du cardinal Mazarin, ministre français qui possédait neuf autres œuvres de Boulogne. Le titre et la figure centrale du tableau peuvent être autobiographiques car le surnom de de Boulogne à Rome était « Amador », qui a été vaguement traduit de l'espagnol par « garçon amoureux ».

Description
La peinture elle-même représente un jeune homme jouant du luth. Le personnage est vêtu de riches vêtements et d'un hausse-col en acier, indiquant qu'il est un soldat - probablement un mercenaire espagnol. Comme beaucoup de peintures de Boulogne, ce tableau est fortement influencé par le ténébrisme, un style d'art popularisé par Le Caravage, contemporain de Boulogne.

Voir aussi

 Le Joueur de luth, Le Caravage, 1596, musée de l'Ermitage.

Références

Liens externes

Tableau de Valentin de Boulogne
Tableau des années 1620
Luth dans la peinture
Partition musicale dans la peinture
Œuvre conservée au Metropolitan Museum of Art

Le Joueur de luth (Boulogne)


Henry Shakespear Stephens Salt (20 de setembro de 1851 - 19 de abril de 1939) foi um escritor inglês e ativista pela reforma social nas áreas de prisões, escolas, instituições econômicas e o tratamento de animais. Ele era um notável vegetariano ético, anti-vivissecionista, socialista e pacifista, e era bem conhecido como crítico literário, biógrafo, erudito clássico e naturalista. Foi Salt quem primeiro apresentou Mohandas Gandhi às obras influentes de Henry David Thoreau, e influenciou o estudo do vegetarianismo de Gandhi. Salt é considerado, por alguns, como o "pai dos direitos dos animais",  tendo sido um dos primeiros escritores a argumentar explicitamente a favor dos direitos dos animais, em vez de apenas melhorias no bem-estar animal, em seu Animals' Rights: Considered in Relation to Social Progress (1892).

Publicações selecionadas

 A Plea for Vegetarianism (1886)
 A Shelley Primer (1887)
 Flesh or Fruit? An Essay on Food Reform (1888)
 The Life of James Thomson (B.V.) (1889)
 Life of Henry David Thoreau (1890)
 Animals' Rights: Considered in Relation to Social Progress (1892)
 Richard Jefferies: A Study (1894)
 Selections from Thoreau (1895)
 Percy Bysshe Shelley: Poet and Pioneer (1896)
 The Logic of Vegetarianism: Essays and Dialogues (1899)
 Richard Jefferies: His Life and His Ideas (1905)
 The Faith of Richard Jefferies (1906)
 Cambrian and Cumbrian Hills: Pilgrimages to Snowdon and Scafell (1908)
 The Humanities of Diet (1914) (two excerpts)
 Seventy Years among Savages (1921)
 Call of the Wildflower (1922)
 The Story of My Cousins (1923)
 Homo Rapiens and Other Verses (1926)
 Our Vanishing Wildflowers (1928)
 Memories of Bygone Eton (1928)
 The Heart of Socialism (1928)
 Company I Have Kept (1930)
 Cum Grano (1931)
 The Creed of Kinship (1935)

Links externos

 Henry Stephens Salt - Find Old Etonians
 The Books of Henry S. Salt, 1887-1937

 Henry S. Salt Society

Escritores do Reino Unido

Henry Stephens Salt


Murzuk (arabisk: مرزق; eller Murzuch, Mursuc, Murzuq) er en oaseby og hovedstad i distriktet Fezzan i Libyen.

Frem til omkring 1900 var Murzuk et vigtigt led i karavanetrafikken mellem Sudan og Tripoli.

Oaser
Byer i Libyen

Murzuk


John Campbell (Richmond, Virginia, 30. rujna 1972.) je američki heavy metal basist najpoznatiji kao basist metal sastava Lamb of God. S Markom Mortonom je jedini izvorni član sastava.

Privatni život
Campbell je vegetarijanac. Također je diplomirao na vojnoj školi Fishburne u Waynesboru u državi Virginiji.

Diskografija
Lamb of God
New American Gospel (2000.)
As the Palaces Burn (2003.)
Ashes of the Wake (2004.)
Sacrament (2006.)
Wrath (2009.)
Resolution (2012.)
VII: Sturm und Drang (2015.)
Lamb of God (2020.)

Izvori

Američki basisti heavy metala

John Campbell (glazbenik)


Tarchonanthoideae, potporodica glavočika opisana 2020. g. Sastoji se od dva tribusa,  sa tri roda, a ime je dobila po rodu tarhonantus (Tarchonanthus), mirisnim, vazdazelenim grmovima i drveću.

Prema drugima tribusi ove potporodice, Oldenburgieae  i Tarchonantheae  dio su potporodice Carduoideae.

Tribusi i rodovi
 Tribus Oldenburgieae S. Ortiz
 Oldenburgia Less. (4 spp.)
 Tribus Tarchonantheae (Cass.) S. C. Keeley & R. K. Jansen
 Brachylaena R. Br. (12 spp.)
 Tarchonanthus L. (6 spp.)

Izvori

Glavočike

Tarchonanthoideae


Tarragona İspanya Katalonya'da şehir. Şehrin alanı 65.6 km² nüfusu 145,000 kişidir. Tarragonès ilçesinin merkezidir. Romalılar zamanında şehrin ismi Colonia Iulia Urbs Triumphalis Tarraco 'dur.

Tarragona


Kisteglad er en dansk kortfilm fra 1991, der er instrueret af Lars Christiansen efter eget manuskript.

Handling
Et grønt parti, et grønt miljø, grøn mad, ja endda grønne afgange på flyruter findes der. Men hvad med en grøn begravelse? En sort humoristisk historie om genbrug af ligkister, der udspilles i krydsfeltet mellem idealisme og kynisme.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1991

Kortfilm fra Danmark

Kisteglad


Vught kan henvise til:

 Vught; kommune og by i Nederlandene
 Vught (institution); institution for åndssvage
 Kamp Vught; KZ-lejr i anden verdenskrig

Vught (flertydig)


Catherine Labonté est une artiste verrière québécoise.

Ses œuvres sont distribuées à travers sa société, Cat designer verrier.

Ses sculptures de verre soufflé représentent principalement des animaux très colorés, inspirés des dessins animés.

Biographie
Catherine Labonté est diplômée du Cégep du Vieux Montréal en arts plastiques (2001) et en métiers d'art, option verre (2002). Elle fonde son entreprise Cat designer verrier dès l'obtention de son diplôme en 2002.

Elle enseigne la technique du thermoformage à l'Espace Verre depuis 2009. Elle est artiste invitée au musée du verre de Corning aux États-Unis à plusieurs reprises. Elle participe également à l'activité annuelle Adopt-a-Glass-Pet Day au musée depuis 2015.

En 2020, elle s'installe dans son nouvel atelier de production à Bedford (Québec) dans les Cantons-de-l'Est.

Musées et collections publiques

 Musée des métiers d'art du Québec
 Musée du verre de Corning
 Musée national des beaux-arts du Québec
 Collection Loto-Québec

Distinctions

 2007 : Niche Award aux États-Unis
 2008: Prix François-Houdé décerné par la ville de Montréal

Notes et références

Article connexe
 Liste de verriers québécois

Liens externes

Maître verrier canadien

Catherine Labonté


Beata Maria Szydło rođ. Kusińska (Oświęcim, 15. travnja 1963.), poljska političarka i ekonomistica, 16. po redu predsjednica poljske vlade. Na dužnost predsjednice vlade stupila je nakon premoćne pobjede na parlamentarnim izborima 2015. sa svojom strankom Pravo i pravda, čija je potpredsjednica.

Treća je premijerka u poljskoj povijesti i prva koja je na toj dužnosti naslijedila ženu. Američki časopis Forbes svrstao ju je 2017. među 10 najutjecajnijih političarki svijeta.

Izvori

Vanjske poveznice

 Beata Szydło  na stranicama Sejma

Predsjednici poljske vlade
Ekonomisti
Poljski znanstvenici

Beata Szydło


El romero blanco (Salvia jordanii) es una especie de plantas de la familia de las lamiáceas.

Descripción
Planta leñosa, parecida al romero común, pero con las cálices florales cubiertos de una aparente lanosidad, a la que alude el epíteto específico. Las hojas aparecen algo más pequeñas y los tallos más grisáceos, a la vez que las flores muestran gran variabilidad de colores desde el añil puro hasta el celeste. Puede mantenerse recostada pero cuando pisa suelo tierno, se yergue erecta y puede superar el metro de altura.

Distribución y hábitat
Desde el norte de África, donde se descubrió, pasa a unas cuantas poblaciones situadas en la zona de la provincia de Almería comprendida entre Gérgal y Carboneras. No se comporta como rupícola estricta, antes bien, prefiere arenales y ramblas.

Se encuentra en peligro de extinción en España.

Taxonomía
La especie fue descrita inicialmente como Rosmarinus eriocalyx por Claude Thomas Alexis Jordan y Jules Pierre Fourreau y publicada en Breviarum Plantarum Novarum 1: 44, en 1866, actualmente es un sinónimo de esta; y ulteriormente, sería descrita como Salvia jordanii por Jay B. Walker en Taxon 66(1): 141, en 2017.

Etimología
Ver: Salvia

jordanii: epíteto latinizado otorgado en honor del botánico francés Claude Thomas Alexis Jordan (1814–1897), quién descubrió originalmente esta especie junto con su homólogo Jules Pierre Fourreau (1844–1871), bajo el nombre Rosmarinus eriocalyx.

Referencias

Enlaces externos

Género Rosmarinus en Flora Ibérica - CSIC

jordanii
Especies epónimas
Plantas descritas en 2017

Salvia jordanii


Die Indische Badmintonmeisterschaft der Saison 1985/1986 fand Anfang 1986 in Kota statt. Es war die 50. Austragung der nationalen Titelkämpfe im Badminton in Indien.

Finalergebnisse

Weblinks
https://badmintonindia.org/application/index.php?url=beta/players/national-winners/

1986
Badminton 1986
Sport (Rajasthan)
Distrikt Kota

Indische Badmintonmeisterschaft 1985/86


In distributed computing, CSIv2 (Common Secure Interoperability Protocol Version 2) is a protocol implementing security features for inter-ORB communication.  It intends, in part, to address limitations of SSLIOP.

CSIv2 also facilitates secure EJB-CORBA interoperability.

External links
 OMG Website CSIv2
 Specification (OMG website)

Common Object Request Broker Architecture

CSIv2


Alexis Antunes, né le  à Genève en Suisse, est un footballeur suisse, qui évolue au poste de milieu offensif au Servette FC.

Biographie

En club
Né à Genève en Suisse, Alexis Antunes est formé par le Servette FC. Il fait sa première apparition avec l'équipe première le , lors d'une rencontre de coupe de Suisse contre le FC Altdorf. Il entre en jeu et son équipe l'emporte par six buts à zéro.

Alors que le club vient d'être promu en première division, Antunes prolonge son contrat avec le Servette le , avant d'être prêté pour une saison au FC Chiasso le .

De retour au Servette, Antunes est intégré à l'équipe première. Il fait alors sa première apparition en Super League le , lors de la première journée de la saison 2020-2021, contre le FC Lausanne-Sport. Il entre en jeu à la place de Koro Koné lors de ce match perdu par son équipe par deux buts à un. Le , Alexis Antunes prolonge son contrat avec le Servette jusqu'en .

Le , Antunes se fait remarquer lors d'une rencontre de coupe de Suisse en marquant trois buts face au FC Amical Saint-Prex. Il s'agit de son premier triplé, et il contribue ce jour-là à la victoire des siens par six buts à zéro.

En sélection
Alexis Antunes commence sa carrière internationale avec l'équipe de Suisse des moins de 15 ans. Il joue quatre matchs avec cette sélection entre 2014 et 2015.

Alexis Antunes représente l'équipe de Suisse des moins de 17 ans de 2016 à 2017, pour un total de quatre matchs joués.

Avec les moins de 19 ans, Antunes joue deux matchs en 2019, il marque dès son premier match contre le Danemark (victoire 2-3 de la Suisse).

Alexis Antunes joue son premier match avec l'équipe de Suisse espoirs le , à l'occasion d'un match amical face à la Géorgie. Il entre en jeu et son équipe remporte la partie par trois buts à zéro.

Vie privée
Alexis Antunes possède des origines espagnoles de par sa mère originaire de Galice et Portugaises de par son père, supporter du Benfica. Son père a également joué pour le US Colorado Genève. C'est lui qui a transmis la passion du football à Alexis.

Notes et références

Liens externes

Footballeur suisse
Joueur du Servette FC
Joueur du FC Chiasso
Naissance en juillet 2000
Naissance à Genève

Alexis Antunes


Bhalki (en canarés: ಭಾಲ್ಕಿ ) es una ciudad de la India en el distrito de Bidar, estado de Karnataka.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 582  a 739 km de la capital estatal, Bangalore, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 43 188 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Karnataka
Lingayatismo

Bhalki


Oliver Gray (Woking, 28 de abril de 2004) é um automobilista britânico que atualmente compete no Campeonato de Fórmula 3 da FIA pela equipe Rodin Carlin, tendo competido anteriormente pela Carlin no Campeonato Britânico de Fórmula 4 de 2022, onde terminou como vice-campeão. Ele é membro da Williams Driver Academy desde março de 2022.

Carreira

Fórmulas inferiores
Gray começou sua carreira em monopostos em 2021, pilotando pela Fortec Motorsport no Campeonato Britânico de Fórmula 4.

Fórmula 3
Em 16 de janeiro de 2023, foi anunciado que Gray faria parte da escalação da equipe Rodin Carlin para a disputa da temporada de 2023 do Campeonato de Fórmula 3 da FIA ao lado de Hunter Yeany e Ido Cohen.

Fórmula 1
Em março de 2022, foi anunciado que Gray ingressaria na Williams Driver Academy.

Ligações externas

Pilotos de automóvel do Reino Unido
Pilotos do Campeonato de Fórmula 3 da FIA
Naturais de Woking

Oliver Gray


5433 Kairen este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5433 Kairen este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Chiyoda de Takuo Kojima. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,54 ua, o excentricitate de 0,22 și o înclinație de 7,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1988
Centura de asteroizi

5433 Kairen


Bochum, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde, Ruhr bölgesinin merkez şehridir. Bölgenin en önemli şehirlerinden biri olmakla birlikte, 397.000'lik nüfusuyla Kuzey Ren Vestfalya'nın en büyük 6. şehridir, ayrıca Bochum Almanya'nın en büyük 20 şehri arasında yer alır.

Bochum'da 6 yüksekokul bulunmaktadır. Bochum'da 1962'de kurulmuş olan ve Almanya'nın en büyük üniversitelerinden biri olan Ruhr Üniversitesi'nde 30.000'den fazla öğrenci okumaktadır. Şehirde bulunan Alman Madencilik Müzesi kentin görülmeye değer yerleri arasındadır. Yine şehirde 1964 yılında kurulmuş olan Bochum Zeiss Planetaryumu, dünyanın en modern ve büyük gezegen evleri arasında yer alır.

Kültür

Bochum Şehir Tiyatrosu köklü tarihi ve yüksek oyun sayısıyla Almanya'nın değerli tiyatroları arasında yer alır. Şehirde 1988 yılından beri oynanmakta olan Starlight Express müzikali, 12 milyondan fazla izleyicisiyle dünyanın tek noktada en çok izlenen ve böylece en başarılı müzikalidir. Ruhr bölgesinin ile Bochum 2010 Avrupa Kültür Merkezi'dir.

Alışveriş ve Sosyal Yaşam
Bochum alışveriş yönünden zengin bir şehirdir. Şehir merkezindeki birçok kapalı alışveriş merkezinin yanında 113.000 metrekare alışveriş alanı, 6.500 otopark kapasitesi ve içinde bulundurduğu alışveriş merkezleriyle Almanya'nın en büyük alışveriş köyü olan Ruhr Park'ta bu şehirde bulunmaktadır.
Şehir tren istasyonuna oldukça yakın bir konumda bulunan ve üçgen formundan dolayı 'Bermuda Üçgeni' (Bermudadreieck) olarak adlandırılmış olan 2 km² alanlı bölge şehrin önemli buluşma noktalarından biridir. Yaklaşık 60 bar, restoran ve sinemaya ev sahipliği yapan bu bölgeyi yılda yaklaşık 3 milyon misafir ziyaret etmekte, bu rakam yaz akşamlarında 30 bine kadar çıkmaktadır.

Spor
Şehirde 1848 yılında kurulmuş olan VfL Bochum futbol kulübü, ülkenin en köklü spor kulüplerinden biridir. Profesiyonel futbol takımı şu sıralarda Almanya İkinci Futbol Ligi 2. Bundesliga'da mücadele eden ekip, tarihinde 2 kez UEFA kupasına katılma başarısı göstermiştir. Millî futbolcu Yıldıray Baştürk profesyonel futbol hayatına bu ekipte başlamıştır. Diğer bir millî futbolcu Fatih Akyel bir süre bu kulüpte oynamıştır. Sinan Kaloğlu, 2008-2009 sezonunda VfL Bochum formasıyla 18 maça çıkmış ve 3 gol kaydetmiştir.

Türk Nüfusu
Almanya'daki en yoğun Türk nüfusunun bulunduğu bölge olan Ruhr bölgesinin bir şehri olan Bochum'da yaklaşık 30 bin Türk yaşamaktadır. Şehirde toplam 12 camii bulunmaktadır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Bochum Belediyesi*
 Ruhr Üniversitesi
 Bochum gezilecek yerler

Ayrıca bakınız
Ruhr Üniversitesi

Hansa Birliği üyeleri

Bochum


Mascarades es una película del año 2008.

Sinopsis
Un pueblo en Argelia. Mounir, fanfarrón y orgulloso, quiere que todos le admiren, pero tiene un talón de Aquiles: su hermana Rym, que se duerme en cualquier sitio. Una noche, a su regreso de la ciudad, bastante ebrio, anuncia en la plaza del pueblo que un rico hombre de negocios extranjero le ha pedido la mano de su hermana. Todos los habitantes le envidian. Atrapado por su mentira, cambiará el destino de los suyos sin habérselo propuesto.

Premios
 Fespaco 2009 (Burkina Faso)
 Festival Francophone de Namur 2008 (Bélgica)
 Festival Francophone d'Angoulême 2008 (Francia)
 Dubai International Film Festival 2008

Referencias

Mascarades


Silas Adams (* 9. Februar 1839 im Pulaski County, Kentucky; † 5. Mai 1896 in Liberty, Kentucky) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1893 und 1895 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Bereits im Jahr 1841 kam Adams mit seinem Vater in das Casey County, wo er die öffentlichen Schulen besuchte. Danach studierte er an der Kentucky University in Harrodsburg und an der Transylvania University in Lexington. Während des Bürgerkrieges stieg er im Heer der Union vom Oberleutnant bis zum Oberst auf. Bis zum 31. Dezember 1864 blieb er beim Militär. Nach einem anschließenden Jurastudium an der Lexington Law School und seiner Zulassung als Rechtsanwalt begann er in diesem Beruf zu arbeiten. Außerdem wurde er zwischenzeitlich für zwei Amtszeiten Bezirksstaatsanwalt.

Neben seinen juristischen Tätigkeiten schlug Adams als Mitglied der Republikanischen Partei eine politische Laufbahn ein. Zwischen 1889 und 1892 war er Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Kentucky. Im Jahr 1892 kandidierte er erfolglos für den US-Senat. Bei den Kongresswahlen des Jahres 1892 wurde er im elften Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1893 die Nachfolge von John Henry Wilson antrat. Im Jahr 1894 bewarb er sich erfolglos als unabhängiger Kandidat um seine Wiederwahl. Daher musste er nach nur einer Legislaturperiode im Kongress sein Mandat am 3. März 1895 wieder aufgeben.

Nach seinem Ausscheiden aus dem US-Repräsentantenhaus praktizierte Silas Adams wieder als Anwalt. Er starb am 5. Mai 1896 in Liberty und wurde in Humphrey beigesetzt.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied des Repräsentantenhauses von Kentucky
Mitglied der Republikanischen Partei
Staatsanwalt (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1839
Gestorben 1896
Mann

Silas Adams


තාප සමතුලිතතාවය ස්වභාවිකව සිදුවේ මෙයට මිනිසා මැදිහත් විමත් සමග මෙම කිුයාවලියට බාදා පැමිනේ.

තාප සමතුලිතතාවය


Şili'nin bölgeleri (), Şili'nin birinci düzey idari bölümleridir. Şili, 15 adet bölgeye ayrılmakta olup her bölge cumhurbaşkanı tarafından atanan bir idareci (intendente) ile doğrudan seçilen bölgesel kurullar (consejo regional) tarafından yönetilmektedir. Bölgeler, ek olarak illere ve belediyelere ayrılmaktadır.

Bölgeler

Ayrıca bakınız
 Şili'nin idari bölümleri

Kaynakça

Şili'nin bölgeleri