Međupodsavezna nogometna liga Banja Luka je bila liga četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1961./62.  Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bio "Rudar" iz Ljubije.

Ljestvica

 ljestvica bez rezultata 4 utakmice

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Međuzonska liga BiH 1961./62.
 Zonska liga Zenica 1961./62.

Vanjske poveznice

Izvori

 Godišnjak FSJ 1961-62, Beograd, 1962., ISSN: 0351-2894, str. 202
 Limun Papić, Tomo Marić: "FK Kozara 1913-1988", Bosanska Gradiška, 1989., str. 210
 Tehvid Jakupović i d.: "60 godina FK "Podgrmeč"", 2004.
 Dario Hamzić: Fudbalski klub "Rudar" Ljubija : 1928. – 1992., Rijeka, 2014., , str. 32-34
 Dario Hamzić: Omladinski fudbalski klub "Prijedor" : 1919. – 1992., Rijeka, 2012., , str. 79-85

1961-62 2 Banja Luka
 Banja Luka
1961-62 2 Banja Luka

Međupodsavezna nogometna liga Banja Luka 1961./62.


හැරී පොටර් සහ මායා ගල යනු හැරී පොටර් කතා මාලාවේ පලමු කෘතිය යි.එය මායා ගලක් හා සම්බන්ධ රසවත් ලොමු දැහැ ගැන්වෙනා සුළු අන්දරයකි.

හැරී පොටර් සහ මායා ගල


Miyabeaceae, porodica pravih mahovina u koju su uklopljeni rodovi Bissetia i Homaliadelphus iz porodica Neckeraceae, i Miyabea iz porodice Thuidiaceae, obje iz reda Hypnales.

Porodica je opisana 2009. godine

Izvori

Hypnales

Miyabeaceae


An Epidendrum rhodovandoides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eric Hágsater. An Epidendrum rhodovandoides in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum rhodovandoides


بيت جدي مسلسل سوري ينتمي لنمط البيئة الشامية من تأليف مروان قاووق وعرض على فضائية السعيدة وقناة الراي وقناة الجماهيرية الليبية وقناة حنبعل والقناة السعودية الأولى. ولاقى المسلسل نجاحا أدى إلى إنتاج جزء ثاني بعنوان الشام العدية مع غياب الفنان ناجي جبر نتيجة وفاته ورجوع العديد من ممثلي الجزء الأول مع وجود الشخصيات الجديدة.

وصلات خارجية

مسلسلات تلفزيونية سورية بدأ عرضها في 2008
مسلسلات شامية سورية

بيت جدي (مسلسل)


Westfälischer Orgelbau S. Sauer ist ein Orgelbauunternehmen in der Nachfolge der Eggert Orgelbau-Anstalt, das 1973 von Siegfried Sauer übernommen, nach Höxter verlegt und dort im Jahr 1999 neu gegründet wurde.

Geschichte des Unternehmens
Die Geschichte des Unternehmens geht auf Georg Josias Eggert zurück. Der preußische Soldat aus Klein Oschersleben bei Magdeburg ließ sich 1805 in Paderborn nieder, wo er sich im heutigen Adam-und-Eva-Haus neben der Tischlerei auch dem Orgelbau zuwandte. Nachdem der Familienbetrieb in Paderborn über drei Generationen fortgeführt wurde, übernahm der Kölner Orgelbauer Anton Feith I. im Jahr 1902 das Unternehmen, dem er bis 1929 vorstand. In dieser Zeit war das Orgelbauunternehmen eines der bedeutendsten in Deutschland, Höhepunkt der Firmenchronik war der Auftrag für die 1926 errichtete Große Orgel im Dom zu Paderborn. Bis 1972 leitete Feiths Sohn Anton Feith II. die Firma. In der Ära Feith entstanden von 1902 bis 1972 rund 800 Orgeln.

Neuer Inhaber wurde zu Jahresbeginn 1973 Siegfried Sauer (* 1941 in Langenöls). Sauer erlernte den Orgelbau bei Orgelbau Kreienbrink (Osnabrück) und bei Späth Orgelbau AG (Rapperswil) und legte die Meisterprüfung in Ludwigsburg ab. Er übernahm die Firma Stegerhoff (Steinheim) und gründete in Godelheim bei Höxter einen weiteren Betrieb, der ins benachbarte Ottbergen verlegt wurde.

Die Firma lieferte von 1973 bis 2015 rund 300 Orgelneubauten, darunter viele drei- und auch viermanualige Werke. Hinzu kommen Restaurierungen historischer Instrumente.

Im Februar 2015 meldete die 15 Mitarbeiter große Firma Insolvenz an. Unter Sebastian Sauer und Thomas Heinemann erfolgte die Umbenennung der  Firma in "Sauer & Heinemann", die die Orgelbautradition am alten Standort fortführen.

Werkliste (Auswahl)

Literatur

Weblinks

 Homepage Sauer & Heinemann
 Organ index: Westfälischer Orgelbau S. Sauer / Orgelbau Sauer & Heinemann

Einzelnachweise

Orgelbauunternehmen
Organisation (Höxter)
Produzierendes Unternehmen (Kreis Höxter)
Kultur (Höxter)
Musik (Nordrhein-Westfalen)
Orgellandschaft Westfalen

Westfälischer Orgelbau S. Sauer


Un garçon apportant du pain (ou Garçon apportant le pain) est une peinture à l'huile sur toile réalisée vers 1663 par le peintre hollandais Pieter de Hooch. C'est un exemple de la peinture hollandaise de l'âge d'or. Elle fait partie de la Wallace Collection de Londres.

Description
Un garçon offre une corbeille de pain à une dame dans un intérieur ; derrière eux, une cour carrelée mène à un autre intérieur sombre, au-delà duquel on peut voir un canal avec une deuxième femme, peut-être la mère du garçon, observant de loin la transaction. Avec son illusion magistrale de profondeur fuyante, la toile démontre la sensibilité de De Hooch aux différents effets de la lumière du jour dans les espaces adjacents, dans ce cas à travers une série d'espaces intérieurs et extérieurs. À l'origine, une fille lisant un livre était assise dans l'embrasure de la porte, mais elle a été retirée en faveur de la dame et du garçon, dont la position fait écho à la verticalité de l'architecture et incite l'œil à voyager vers le haut dans l'espace de la toile. En épurant sa composition, De Hooch concentre l'attention du spectateur et imprègne la scène d'une quiétude accrue.

Provenance
Le tableau a été acheté par Richard Seymour-Conway,  marquis de Hertford pour sa collection vers 1856.

Références

Liens externes

 Wallace Collection

Tableau de Pieter de Hooch
Tableau des années 1660
Scène de genre
Femme dans la peinture
Pain dans la peinture
Collection de peintures de la Wallace Collection

Un garçon apportant du pain


La provincia de Nor Cinti es una provincia de Bolivia, ubicada en el departamento de Chuquisaca, con capital provincial la ciudad de Camargo. Tiene una superficie de 7.983 km² y una población de 77.370 habitantes (según el Censo INE 2012).

Historia
En 1825, año de la independencia de Bolivia se inició el proceso de organización territorial del país, creando los departamentos y junto con estos las provincias. En ese entonces el departamento de Chuquisaca estaba dividido en tres provincias: la provincia de Yamparáez, la provincia de Tomina y la provincia de Cinti.

El 23 de marzo de 1944, la provincia de Cinti se dividió en dos por decreto supremo en el gobierno del presidente Gualberto Villarroel. Fue así que se creó la provincia de Nor Cinti en la parte septentrional y la provincia de Sud Cinti en la parte meridional.

Mediante ley 4127 del 4 de diciembre del 2009, se creó el municipio de Villa Charcas, desprendiéndose del municipio de Incahuasi, al sur de la provincia, convirtiéndose en el municipio número 29 del departamento de Chuquisaca con una población aproximada de 13 mil habitantes.

Geografía
La provincia es una de las diez provincias que componen el departamento de Chuquisaca. Limita al norte y al oeste con el departamento de Potosí, al sur con la provincia de Sud Cinti, en el este con las provincias de Hernando Siles y Juana Azurduy de Padilla.

Demografía
La población de la provincia de Nor Cinti ha aumentado alrededor de una quinta parte en las últimas dos décadas:

Municipios
La provincia de Nor Cinti está compuesta de 4 municipios, los cuales son:
 Camargo
 San Lucas
 Incahuasi
 Villa Charcas

Véase también
 Provincias de Bolivia
 Vino de Bolivia

Referencias

Nor Cinti

Provincia de Nor Cinti


La Quellensammlung zur Geschichte der deutschen Sozialpolitik 1867 bis 1914 est un projet historique à long terme de l'Académie des sciences et des lettres de Mayence, qui commence en 1949 et achevé depuis.

L'édition
Le projet documente l'émergence de l'État-providence allemand dans des textes sources sélectionnés. Les 35 volumes sources (plus quatre suppléments) sont déjà imprimés avec environ  sources sur environ  de texte. La « collection source » est ainsi l'édition source la plus complète sur l'histoire du  en Allemagne et dans la documentation de l'émergence de l'État-providence unique au monde.

Dans la collection de sources, d'importantes sources sont éditées sur lesquelles l'émergence et le développement de l'État-providence moderne en Allemagne au  et au début du  peut être retracée. Les textes sources, qui sont jusqu'alors largement inconnus et se trouvent pour la plupart dans des dossiers ministériels, offrent également des informations de base sur la discussion des questions sociales en général et des questions de sécurité sociale en particulier, en particulier de sécurité sociale (assurance maladie, accident et pension), mais également les questions de travail des femmes et des enfants, de sécurité au travail et de droit du travail.

L'émergence et la mise en œuvre de l'assurance sociale de Bismarck avec les domaines de l'assurance accident, de l'assurance maladie et de l'assurance pension sont documentées dans un total de neuf volumes sources; ainsi que les thèmes de l'aide aux pauvres, du droit du travail et de la protection des travailleurs en trois volumes chacun.

Les sources – entre 77 et 342 documents par volume – sont accompagnées de notes explicatives, dont la plupart contiennent des références à d'autres sources. Les volumes sont rendus accessibles grâce à des index détaillés de personnes, de lieux et de sujets.

Après une évaluation détaillée des volumes sources, une monographie en deux volumes intitulée L'État social en devenir est publiée en 2021 à la fin du projet.

La Quellensammlung zur Geschichte der deutschen Sozialpolitik est dernièrement rattachée au département des sciences humaines de l'université de Cassel. Le chef de projet est Florian Tennstedt jusqu'en 2015, après quoi Wolfgang Ayaß reprend la direction.

L'édition numérique
Depuis 2018, la collection de sources numériques sur l'histoire de la politique sociale allemande offre un accès libre au matériel. Là, des fonctions de recherche étendues permettent une recherche dans tous les volumes. Le volume Bases de la politique sociale. La discussion de la question ouvrière au gouvernement et en public (Dept. II ) est le premier à être disponible sous forme numérique. Les autres tomes de la 2esection suivra, tous les autres volumes seront ajoutés successivement. Tous les volumes de la collection source sont également disponibles au format PDF. Les données de recherche sont disponibles pour une utilisation ultérieure sous une licence ouverte (CC-BY 4.0).

Les sources individuelles
L'édition est chronologiquement en soi-disant divisé en sections, chacune comprenant sept à dix volumes. Un volume d'introduction paraît dès 1966.

 section De la fondation de l'Empire au message social impérial (1867-1881) :

 Volume 1 : Questions fondamentales de la politique sociale de l'État. La discussion gouvernementale de la question ouvrière du conflit constitutionnel prussien à l'élection du Reichstag de 1881 (1994)
 Volume 2 : De la législation sur la responsabilité au premier projet de loi sur l'assurance accident (1993)
 Volume 3 : Protection du travail (1996)
 Volume 4 : Droit du travail (1997)
 Volume 5 : Fonds de prévoyance commerciaux (1999)
 Volume 6 : Caisses de retraite et d'invalidité (2002)
 Volume 7 : Mauvaises législations et liberté de circulation (2000, 2 demi-volumes)
 Volume 8 : Questions fondamentales de politique sociale dans le débat public : Églises, partis, clubs et associations (2006)

 section Du message social impérial aux décrets de février de  (1881-1890):

 Volume 1 : Questions fondamentales de politique sociale. Le gouvernement et le débat public sur la question du travail (2003)
 Volume 2 Partie 1 : De la deuxième proposition d'assurance-accidents à la loi du  sur l'assurance-accidents  (1995) ; Partie 2 : La législation d'extension et la pratique de l'assurance accident (2001)
 Volume 3 : Protection du travail (1998)
 Volume 4 : Droit du travail (2008)
 Volume 5 : L'assurance maladie légale et les fonds d'aide inscrits (2009)
 Volume 6 : L'assurance invalidité-vieillesse légale et les alternatives syndicales et d'entreprise (2004)
 Volume 7 : Soins communautaires aux pauvres (2015)

 section Expansion et différenciation de la politique sociale depuis le début du Nouveau Cours (1890-1904) :

 Volume 1 : Questions fondamentales de politique sociale (2016)
 Volume 2 : La révision des lois sur l'assurance accident et la pratique de l'assurance accident (2009)
 Volume 3 : Protection du travail (2005)
 Volume 4 : Droit du travail (2012)
 Volume 5 : L'assurance-maladie légale (2012)
 Volume 6 : La pratique de l'assurance pension et la loi de 1899 sur l'assurance invalidité (2014)
 Volume 7 : Mauvais bien-être et politiques locales de bien-être (2016)

 section. La politique sociale dans les dernières années de paix dans l'Empire allemand (1905-1914) :

 Volume 1: L'année 1905 (1982)
 Volume 2: L'année 1906 (1987)
 Volume 3 Partie 1 : L'année 1907 (1994) ; Partie 2 : L'année 1908 (1995) ; Partie 3 : L'année 1909 (1997) ; Partie 4 : L'année 1910 (2004)
 Volume 4 Partie 1 : Les années 1911-1914 (1993) ; Partie 2 : Les années 1911-1914 (1998) ; Partie 3 : Les années 1911-1914 (2002) ; Partie 4 : Les années 1911-1914 (2008)

Bibliographie
 Wolfgang Ayaß: Quellensammlung zur Geschichte der deutschen Sozialpolitik 1867 bis 1914, in: Jahrbuch der historischen Forschung in der Bundesrepublik Deutschland. Berichtsjahr 2005, Munich, 2006, p. 26–35.
 E. Peter Hennock: Sozialpolitik. Description and Documentation: The Quest for Clarity. In: German History 28 (2010), p. 214–218.
 : Sozialpolitik im Zeitalter Bismarcks. Ein Bericht über neue Quelleneditionen und neue Literatur. In: Historische Zeitschrift 265 (1997), p. 683–720.

Liens externes

 Recueil numérique de sources sur l'histoire de la politique sociale allemande de 1867 à 1914
 Recueil de sources sur l'histoire de la politique sociale allemande de 1867 à 1914
 Académie des sciences et des lettres (Mayence), projet de recueil de sources sur l'histoire de la politique sociale allemande

Références

Politique dans l'Empire allemand
Histoire sociale de l'Allemagne


SlamBall is a hybrid sport combining elements from basketball, football, hockey, and gymnastics played with four trampolines in front of each net and boards around the court edge. While SlamBall is based on basketball, it is a contact sport, with blocks, collisions and rough physical play as part of the game, similar to elements of American football and ice hockey.

Professional SlamBall games currently air on television for ESPN and stream on ESPN+. Previously, they aired on television with Spike TV for two seasons in 2002–2003, and the POWERade SlamBall Challenge was aired on CSTV (now CBS Sports Network) in 2007. SlamBall returned in August 2008, airing on Versus (now NBC Sports Network) and CBS. The 2008 SlamBall season aired at one point on weekends on Cartoon Network. SlamBall was shown on One HD in Australia during 2009. SlamBall held its first major international tournament in China in 2012.

History

SlamBall was invented in 1999 by Mason Gordon, who was working at the time for Tollin/Robbins Productions. The name SlamBall is owned by Gordon's company. Inspired by video games, Gordon sketched an idea on a napkin for a sport that combined several existent ones. He approached his boss, movie and television producer Mike Tollin, who liked the idea and thought Gordon was "onto something." Tollin helped finance the construction of a prototype court in an East Los Angeles warehouse six months later.

Gordon then tried to convince street basketball players to test his new idea; he wanted to find skilled, strong players who could compete comfortably while launching off trampolines and crashing into each other in mid-air.

Five recruits—James Willis, Sean Jackson, David Redmond, Michael Goldman and Jeff Sheridan—trained with Gordon to produce the first games. These original six players were part of the first two teams, the Los Angeles Rumble and the Chicago Mob. These two teams played an exhibition series in 2001, which the Chicago Mob won. Soon, more players were brought in, including Stan Fletcher, Rob Wilson and Dion Mays.

First played in Los Angeles, the game gained attention from street basketball players in the area. Within a year, 400 people had been enlisted as potential players. Open tryouts were held and the selection of players based on athletic ability, body control and court awareness started. Reducing numbers to about 60 players, the first ever SlamBall combine was held where players and coaches learned safety, the game and basic strategy.

In 2002, SlamBall made its television debut, on The National Network (later Spike TV and now the Paramount Network), soon after former Philadelphia 76ers owner Pat Croce had signed on as a partner. Six teams (the Bouncers, Diablos, Mob, Rumble, Slashers, and Steal) played in the inaugural season. Former NBA All-Star Reggie Theus served as studio co-host and color commentator. ReelSports served as the event organizers for the new league. SlamBall also aired on the British television station Trouble and ESPN aired a feature on the new league.

After the second season in 2003, SlamBall creator Mason Gordon and co-producer Telepictures Productions had a disagreement. The league was dissolved. Five years later the league resurfaced for one more season. The league opened its doors to open try-outs.

The first SlamBall draft in 2002 saw Canadian Robert Wilson drafted as the first No. 1 pick ever in the sport.
Before the second season of SlamBall debuted on the newly renamed Spike TV, two expansion teams (the Riders and Bandits) were added and a new court was built at Universal City, California.

In 2007, the  "POWERADE SlamBall Challenge" took place at Hoop City, a fan interactive event, at the 2007 Final Four in Atlanta, Georgia, and aired on CSTV in April 2007.

In Italy SlamBall made its debut on Italia 1 on 16 July 2007.

In 2008, SlamBall began planning for a new season, to be financed by IMG. The league accepted applications through its website for new players and coaches, and tryouts were held in three U.S. cities in April, 2008. A training camp for the 2008 season of SlamBall was held at IMG Academy in Bradenton, Florida from April to June 2008. Over 100 potential players participated in tryouts, eventually leaving 64 players after an 8-team draft. The league was cut to the 6 current teams. Some figures associated with the new season of SlamBall include: Commissioner Pat Croce and Coaches Kenny Anderson, John Starks, Raghib Ismail and Ken Carter. In summer 2008, SlamBall played its first season since 2003 at Universal Citywalk in Universal Studios, California. These games aired in a "Game of the Week" format on Versus beginning 31 August and led up to the finals on CBS on 2 November 2008.

In the 2008 season championship, the Slashers, led by Kevin Stapleton, defeated the Rumble. The coach of the Rumble was Ken Carter, of the famed Coach Carter. The season aired on Australia's One HD and Fuel TV.

SlamBall in China (2012–2016)
In 2012, SlamBall resurfaced in China, with the fourth series taking place in Hangzhou, and the formation of the Multinational SlamBall Athletic Association (MSAA) to scout and develop players from China.

After what appeared to be an extended courtship with the Chinese government, and community at large, new SlamBall facilities began construction in China. Eventually, the new partnership with Chinese entities created five teams to officially expand the league to Asia. SlamBall creator Mason Gordon played a significant role in advancing the process. In 2015 SlamBall started capturing the attention of the Chinese public. A fifth series was held in 2016 at venues in Beijing and Wuhan.

According to a report published by Vice Sports, Mason Gordon was quoted as saying, "We never left, we just needed to take the best path for us."

Current league (2023–present)
In August 2022, Mason Gordon announced that SlamBall would be returning in July 2023 as a live sports league. The league had investments from David Blitzer, Michael Rubin, Gary Vaynerchuk, and Blake Griffin. The younger generation is their target audience.

The 2023 SlamBall Season would take place in Las Vegas for a six-week season followed by a seventh week for playoffs, with eight teams competing. On June 5, SlamBall Mini Camp officially started with the "Super 24", where 24 selected groups of multi-sport athletes trained for two weeks of training, leading up to the SlamBall Draft where the eight teams would draft 56 players. Florida A&M University alumnus Bryce Moragne was selected as the first overall pick.

On June 21, SlamBall and ESPN announced an exclusive two-year broadcast partnership to air over 30 hours of games on ESPN, ESPN2, and ESPN+, with the opening night of the 2023 season set for July 21.A new logo for the league was unveiled on June 22, and on June 27, the names and logos of the eight teams participating in the rebooted league were publicly revealed. The Mob, Rumble, and Slashers names were carried over from the previous seasons of SlamBall, accompanied by five new teams - the Gryphons, Ozone, Lava, Wrath, and Buzzsaw.

Rules and regulations

Scoring is achieved by putting the ball into the net at the opponent's end of the court for points. Both teams simultaneously try to score points and prevent the opponent from scoring. The aim is to have outscored the opposing team when the game ends. A successful score can be worth two points if the ball is thrown through the hoop without the offensive player touching the hoop. Slam dunks are scored three points. All shots outside the three-point arc are worth three points as well. In the 2023 revival, a four-point arc measuring  from the basket. It replaces the original three-point arc. Four players from each team (out of an 8-10 player roster) may be on the court at one time. Substitutions are unlimited and can be done during play (as in the game of hockey). Each team has a coach and additional staff which includes assistant coaches, managers, statisticians, doctors, etc.

The game is controlled by two referees and the table officials. The table keeps track of the score, time, team possessions, fouls and the shot clock.

Playing regulations

Games are played in four 5-minute quarters, unlike the NBA, which plays for four 12-minute quarters. The game commences with "The Throwdown" - A "bounce-off" in which the ball is bounced at center court. The ball must reach its apex uninterrupted, at which point the players are allowed to "check" each other. Ten minutes are allowed for a half-time break; only one time-out is permitted to each team, which may only be used during the last two minutes of regulation play. A 20-second shot clock is utilized. Teams change ends for the second half. A tie score at the end of regulation time is settled by a series of "face offs" (see Fouls below).

Positions
Each team has four players on the court at any one time. There are three positions:

Handler: This is the primary ball handler on the team. It is his job to run the offense and organize the other members while controlling the flow of the game. Typically he would be responsible to set up the gunners to attack the basket while adding in his own offensive threat, comparable to a point guard in basketball.
Gunner: The primary scorer on the team. A team's gunner will be the player on the team that will attack the basket and finish plays against the opposing teams' stopper, comparable to a forward or wing player in soccer or hockey.
Stopper: This position is for the primary defensive player. He trails the offense only when necessary, and he protects the rim from attacking players by using himself as a shield. Goaltending is legal if the shot attempt is from inside the trampoline area.

Teams are free to choose their own configuration, the usual formations being either 1 stopper, 2 handlers, and 1 gunner or 1 stopper, 1 handler, and 2 gunners.

Fouls

Each player can commit just three personal fouls before he is removed from the match (the match is 20 minutes;  a FIBA-organised 40-minute game allows five, and a 48-minute game such as the NBA is six). A coach or player displaying poor sportsmanship (such as fighting, arguing vehemently against an official) may be charged with a technical foul. Two technical fouls results in a disqualification.

When a foul is called, the player who has committed it will then take position on the baseline of the lower trampolines while the player who was offended will take up offensive position at center court. This is called a face-off. Upon a signal from the referee the offensive player will be free to mount an attack at the basket, which the defender now must endeavor to stop. The defender must enter the lower trampoline only after bouncing in from the side trampoline. If the offensive player is successful, then points will be awarded depending on the shot converted and the offensive players' team will retain possession of the ball. In the case of any tie-ups, the defensive team always gain possession, but if the shot was blocked, the offensive team retains the ball from center court.

List of common fouls:
When an offensive player has the ball and a defensive player checks him in the back. Result: Faceoff
When an offensive player has the ball and a defensive player checks him before he has begun to dribble the ball. Result: Faceoff
When an offensive player has the ball and a defensive player checks him while he is attempting to enter the trampoline. Result: Faceoff
When two offensive players step/bounce on the same trampoline. Result: Turnover
When an offensive player bounces on a trampoline twice while in possession of the ball. Result: Turnover
When either a Player or the Coach of a team argues with the referee and uses physical or verbal abuse in anger. Result: Can either be a Faceoff or Turnover (referee decides)
When two players from the same team are on the same island or trampoline, or 'station' as it is called. Result: Turnover
Three-second violation: When any offensive player is stationed in an island area (sides of trampolines) for three seconds. Result: Turnover
When a shot is attempted from an island.  Result: Turnover
When the defense holds position on an island, a charge can be called against the opposition. Result: Turnover.
Popcorn effect: When a defensive player deliberately interferes with the offensive player's bounce, caused by standing on the offensive player's landing spot to cause the equivalent of a trip in basketball.  Result: Faceoff

Equipment

The spring floor lies adjacent to two sets of four trampolines or spring bed 'quads' which dominate each end of the court. Each trampoline surface measures . The shock absorbent panels pair with the competition bed trampolines to create a playing surface that both launches players into the air and cushions their landing upon returning to the floor. Specifically engineered pads are designed to cover the frame rails and their tapered design allows for safety for on-court play. This entire playing surface will be surrounded with an  Plexiglass wall much like in a hockey rink. Players wear protective cups and special equipment to protect various areas of the body. This consists of knee and elbow pads, and an optional SlamBall-specific helmet.

In the 2023 revival, however, scrum cap-style helmets are mandatory for all players. Game can still continue if it is removed during play, but they cannot participate on defense in the trampoline area. Gloves are optional.

Media exposure
On television, the sport has been seen on The Tonight Show with Jay Leno, One Tree Hill, CBS's King of Queens, Method & Red, ESPN's SportsCenter, The Best Damn Sports Show Period and Fuel TV. In print, SlamBall has been featured in The New York Times, Sports Illustrated, USA Today, Time and European editions of Maxim, GQ and FHM.

Athletes and training

Because of the nature of SlamBall, a broad scope is considered in the recruitment of the players. New players for the League have come from various areas. SlamBall has recruited players directly from college and pro basketball programs across the country, Football players are used to the full-contact, up-tempo style of play, and many players of SlamBall found their origins on the gridiron.

Teams

Active

Inactive

Seasons

2001 Original Season

This series consisted of 4 games at a warehouse in Los Angeles, California.

2002 Season

This season took place at a warehouse in Los Angeles, California.

The Bouncers stopper Rob Wilson was the 1st Pick of the 2002 SlamBall Draft

2003 Season

This season took place in Los Angeles, California.

2007 Powerade SlamBall Challenge

This tournament took place in Hoops City in Atlanta, Georgia.

2008 Season

This season took place at Universal CityWalk (within Universal Studios) in Los Angeles, California.

2012 Season (MSAA SlamBall China Championship Series 4)

This season took place in the Dragon Center in Hangzhou, China.

2016 Season (MSAA SlamBall China Championship Series 5)

This season took place in the Wuhan Sports University Area in Wuhan, China, and in the China Renming University Arena in Beijing, China.

2023 season
All games in this season are played at Cox Pavilion in Las Vegas, Nevada.

Standings current as of August 13, 2023.

Postseason

Bracket

All times are in Pacific Standard Time (PST).

Stats & Awards
On July 22, Wrath gunner Ty McGee set a new single-game scoring record with 43 points in a 65–55 victory over the Rumble.
On August 5, Mob's Gage Smith recorded the first triple double (10 PTS, 13 LBR, 11 STPS).
Gage Smith with the Mob was named Most Valuable Player and Defensive Player of the Year.
Brendan Kirsch with the Mob was named Coach of the Year.
Ty McGee with the Wrath was named Offensive Player of the Year.
Bryan Bell Anderson of the Ozone won the SlamBall Slam and Jam Dunk Contest
Cam Hollins of the MOB was named 5th Man Of The Year

Past champions

One-Off Tournament*

Popular culture

 In the 1989 movie Back to the Future Part II, "SlamBall" was mentioned as one of Douglas J. Needles' favorite sports during a scene that took place in 2015. This fact was listed in the databank captions shown on the videophone screen during a call between him and Marty McFly. SlamBall was also mentioned on the front page of a 2015 USA Today newspaper. The movie was released 13 years before SlamBall was ultimately founded in 2002.
In The King of Queens episode "Knee Jerk," Doug Heffernan lies to his wife Carrie about having a knee injury but is ultimately caught when she finds him playing SlamBall with his friends.
In the One Tree Hill episode "Choosing My Own Way of Life", Nathan is offered a position on a SlamBall team. The storyline ran five episodes and featured several of SlamBall's top players.
SlamBall was covered on VH1's Best Week Ever.

References

External links

 SlamBall Asia Official Site
 POWERade SlamBall Challenge Official Site

Ball games
Basketball leagues in the United States
Forms of basketball
Sports originating in the United States
Games and sports introduced in 2001

SlamBall


Grace Walton Roosevelt (gift navn Appleton Clark) (født 3. juni 1867 i Hyde Park, New York, USA, død 29. november 1945 samme sted) var en amerikansk tennisspiller, der var aktiv i slutningen af 1800-tallet.

Hun var datter af proprietæren John Aspinwall Rosevelt og Ellen Murray Crosby. Hun begyndte at spille tennis med sin søster, Ellen i 1879, da deres far anlagde en tennisbane ved deres landsted "Rosedale".

Hun vandt damedouble-titlen ved US National Championships 1890 sammen med sin søster, Ellen, hvor der besejrede Margarette Ballard og Bertha Townsend i to sæt.

I 1895 blev hun gift med advokaten Appleton LeSure Clark og fik to sønner, Russell og Roosevelt. Efter hendes mands død i 1930 vendte hun tilbage til "Rosedale".

Hun var kusine til Franklin D. Roosevelt, der blev USA's 32. præsident.

Noter

Kilder / eksterne henvisninger
 International Tennis Hall of Fame - Ellen Roosevelt

Tennisspillere fra USA

Grace Roosevelt


An metamorphosis, usa na biolohikal na proseso kun diin an hayop nagkakayaon pisikal na pagbag'o kahuman sa pag'anaka o pagpusa ngan tigda maliliwat an struktura han lawas pinaagi san pagtubo o pag'iba san cell. May'ada mga manananap, ampibyan, mollusc, crustacean, cnidaria, echinoderm ngan tunicate na nagme-metamorphosis, na nadungan sa pagbag'o san kanya habitat ngan behavior o batasan.

Metamorphosis han mananap

Natanan na mananap ilarum sa Pterygota nagkakamay'ada pagbag'o ha porma, pamanit ngan pisikal na anyo o metamorphosis, tikang san pagkabata ngadto san kaarug.  Ini na mga mananap pwede magkamay'ada hemimetabolous development, ngan maagi san ginsesering na diri tangpus o partial na metamorphosis, ug magkamay'ada naman holometabolous development, na naagi naman san kompleto na metamorphosis, kaapi na an pagiging pupa o  resting stage kahuman san pagigiging larva ngan ngadto sa kaarug o adult na porma.

Mga Kasarigan

zoolohiya

Metamorphosis


Le No. 4 Squadron est un squadron de la force aérienne royale australienne (RAAF). Il est composé de contrôleurs de combat () des forces spéciales de l'armée de l'air, de membres d'équipage du Pilatus PC-21 et d'instructeurs pour le cours de  (JTAC).

L'escadron était auparavant une unité de chasse et d'appui aérien pour l'armée de terre. Il a été actif durant la Première et la Seconde Guerre mondiale. Formé à la fin de 1917, il opère sur le front occidental dans le cadre de l'Australian Flying Corps jusqu'à l'armistice en . Il est dissous après la guerre au milieu de l'année 1919 mais est recréé en 1937 et 1940. En 1942, il est déployé en Nouvelle-Guinée où il appuie les forces militaires en effectuant des repérages pour l'artillerie et en fournissant une reconnaissance et un appui aérien rapproché. Au fil de la guerre, l'escadron participe aux campagnes de la péninsule de Huon, de Nouvelle-Bretagne et de Bornéo. Il est dissous au début de l'année 1948 mais est reformé le  pour assurer la formation des contrôleurs aériens et soutenir le .

Composition
Le No. 4 Squadron est un squadron de la force aérienne royale australienne (RAAF) et est composé de trois escadrilles désignés A, B et C ainsi que de sections de maintenance/logistique et d'une petite équipe administrative.

Escadrille A
L'escadrille A est composée d'équipages responsables de l'exploitation de Pilatus PC-21. Les avions sont basés à la base Williamtown de la RAAF et sont utilisés pour former les contrôleurs d'attaque terminale conjointe (JTAC ou ). L'escadrille était auparavant équipée de Pilatus PC-9A(F), variante  de l'avion.

Escadrille B - Combat Control Team (CCT)
L'escadrille B est la  (CCT) et est composée de contrôleurs de combat responsables de la reconnaissance, du contrôle des attaques terminales conjointes et des opérations des forces avancées, soit dans le cadre d'une force avancée plus importante (soutenant le  ou les commandos du  ou du ), soit de manière indépendante. Les contrôleurs de combat fournissent une variété de compétences, notamment le contrôle aérien avancé de l'appui aérien offensif, la reconnaissance des zones d'atterrissage, l'observation de la météorologie aérienne et la gestion de l'espace aérien.

Le  est créé en 2007 pour former le personnel de l'armée de l'air comme contrôleurs de combat, soit un rôle similaire aux contrôleurs de combat de l'US Air Force, à la suite d'une demande du  en 2006. Entre 2008 et 2009, trois groupes terminent la formation initiale et quatre membres sont déployés lors d'opérations de combat en Afghanistan avec le  (SOTG). Les contrôleurs de combat servent de façon continue avec le SOTG à partir de 2008 en effectuant une rotation des contrôleurs à chaque rotation du SOTG jusqu'au retrait final des forces. En , le Special Tactics Project devient l'escadrille B du No. 4 Squadron réformé.

Escadrille C
L'escadrille C dispense le cours de contrôleur d'attaque de terminal interarmées (JTAC) de l'ADF ainsi que l'accréditation continue des diplômés. En 2005, l'armée de l'air australienne devient la première armée de l'air étrangère à recevoir l'accréditation de contrôleur d'attaque terminale interarmées () du commandement des forces interarmées des États-Unis (USJFCOM). Plus de  ont été diplômés depuis 1997.

Histoire

Première Guerre mondiale

Le No. 4 Squadron est créé le , en pleine Première Guerre mondiale, en tant qu'unité de l'Australian Flying Corps (AFC) à Point Cook, dans l'Etat de Victoria. Selon le journal de guerre de l'unité, le capitaine Andrew Lang prend le commandement du squadron et de son effectif initial le , soit un officier et . Peu après sa formation, le squadron part pour l'Angleterre, arrivant à  pour un entraînement supplémentaire en .

L'unité arrive en France le . Pendant son séjour sur le front occidental, elle est affectée à la . Utilisant des Sopwith Camel et des Sopwith Snipe, elle effectue des missions de balayage aérien, fournissait un soutien aérien à l'armée et effectue des raids sur les pistes d'atterrissage allemandes. Le No. 4 Squadron revendique plus de victoires aériennes que toute autre unité de l'AFC :  ennemis détruits. En outre,  ennemis sont détruits ou abattus.

Parmi les membres de l'unité figurent le capitaine Harry Cobby, principal as de l'AFC pendant la guerre, crédité la desctruction de  et ballons d'observation, et le capitaine George Jones, qui abat sept avions et est ensuite chef d'état-major de la RAAF pendant dix ans. Les as Roy King, Edgar McCloughry, , Thomas Baker, , , Thomas Barkell,  et Garnet Malley  ont servi également dans le squadron.

Après l'armistice, le No. 4 Squadron reste en Europe et est basé à Cologne, en Allemagne, dans le cadre de l'armée d'occupation britannique. Il retourne en Australie en  et est dissous à Melbourne en juin.

Seconde Guerre mondiale
Le No. 4 Squadron est reformé le  en tant qu'unité de reconnaissance générale à la RAAF Station Richmond, en Nouvelle-Galles du Sud. L'unité utilise des Hawker Demon avant de prendre livraison de son premier Avro Anson le mois suivant. Re-numéroté No. 6 (General Reconnaissance) Squadron le , le No. 4 Squadron est reformé à nouveau à Richmond le , cette fois comme unité de coopération avec l'armée. Équipé à l'origine de Demon et de , il est converti à l'utilisation de CAC Wirraway en septembre et déménage à Canberra plus tard dans le mois. Le , le No. 4 Squadron est déployé à l', où il effectue des patrouilles anti-sous-marines ainsi que des sorties d'entraînement pour la coopération avec l'armée, avant d'être redéployé dans le Queensland, puis en novembre en Nouvelle-Guinée.

La tâche initiale du squadron en Nouvelle-Guinée est de soutenir les forces américaines et australiennes durant la bataille de Buna-Gona. Jusqu'à la fin de la guerre, l'escadron joue un rôle de coopération avec l'armée, en fournissant aux forces terrestres des services d'observation d'artillerie, de reconnaissance et d'appui aérien rapproché. Le , un des Wirraway de l'escadron, piloté par le pilot officer John Archer, abat un Nakajima Ki-43. Il s'agit du seul avion abattu par un Wirraway pendant la guerre, ce qui vaut à Archer la Silver Star américaine. Le , l'escadron envoie un de ses escadres à Wau, où il participe à la bataille de Wau.

En , le No. 4 Squadron est rééquipé d'avions de chasse CAC Boomerang. Ils sont destinés à être utilisés dans un rôle de reconnaissance tactique. Opérant avec ces nouveaux appareils ainsi qu'avec certains Wirraway qu'il a conservés, l'escadron soutient les 7e et 9e divisions d'infanterie australiennes pendant la campagne de la péninsule de Huon. Il utilise également six Piper Cub comme avions de liaison pendant ces campagnes. L'escadron continue à soutenir les unités de l'armée australienne, de l'armée américaine et du corps des Marines en Nouvelle-Guinée et en Nouvelle-Bretagne jusqu'en , date à laquelle il est déployé à Morotai puis sur l'île de Labuan pour soutenir les forces terrestres australiennes durant la campagne de Bornéo. L'unité soutient la campagne de la 9e division dans le nord de Bornéo et le débarquement de la 7e division à Balikpapan. Les pertes pendant la guerre s'élèvent à  tuées.

Les années d'après-guerre
Après la guerre, le No. 4 Squadron rentre en Australie le  et est à nouveau basé à Canberra. Il se rééquipe de P-40 Kittyhawk récent, ayant reçu quelques appareils de ce type à Bornéo, puis des CAC Mustang et Auster au début de 1947. Après avoir terminé l'entraînement sur ses nouveaux appareils, l'escadron fait une démonstration de sa puissance de feu pour les cadets du collège militaire royal de Duntroon lors d'un exercice à Braidwood en . Le , le No. 4 Squadron cesse d'exister, après avoir été renommé No. 3 Squadron.

Le No. 4 Squadron est reformé le  à la base Williamtown de la RAAF pour former des  ( ou FAC). L'unité de développement du contrôle aérien avancé (FACDU) de la , qui exploite des Pilatus PC-9, est fusionnée dans la nouvelle unité, ainsi que le . Cela permet de poursuivre la présence des FAC à Williamtown qui avait été maintenue par la FACDU et le No. 4 Flight, qui a exploité des Winjeel à partir de Williamtown de 1970 à 1989. Les Pilatus PC-9 du No. 4 Squadron sont remplacés par des Pilatus PC-21 en 2020.

Aéronef exploité

Le No. 4 Squadron a exploité les avions suivants :

 Sopwith Camel (1917–1918)
 Sopwith Snipe (1918–1919)
 Hawker Demon (1937 and 1940)
 Avro Anson (1937–1939)
  (1940–1941)
 CAC Wirraway (1940–1945)
 de Havilland Tiger Moth (1942–?)
 CAC Boomerang (1943–1945)
 Piper Cub (1943–1944)
 Curtiss P-40 Kittyhawk (1945–1947)
 CAC Mustang (1947–1948)
 Auster AOP III (1947–1948)
 Pilatus PC-9 (2009–2019)
 Pilatus PC-21 (2020–)

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Squadron de la RAAF
Unité ou formation militaire créée en 1916
Unité militaire australienne
Unité militaire australienne de la Première Guerre mondiale
Unité militaire australienne de la Seconde Guerre mondiale

No. 4 Squadron RAAF


Lady Alice Maud Sewell (1881 - 1971) foi a primeira mulher a ganhar a bolsa Wyselaskie em filologia e lógica clássica e comparativa. Ela foi co-fundadora do Lyceum Club, em Melbourne.

Biografia
Sewell, nome de baptismo Cunning, nasceu no dia 16 de fevereiro de 1881. Sewell frequentou o Presbyterian Ladies' College, em Melbourne. Sewell foi a primeira mulher a ganhar a bolsa Wyselaskie em filologia e lógica clássica e comparativa da Universidade de Melbourne, onde obteve o seu diploma de bacharel em artes em 1902 e o seu mestrado em artes em 1906.

Em 1908 casou-se com Sidney Valentine Sewell (1880-1949).

Em 1912 ela e Ethel Osborne co-fundaram o Lyceum Club, em Melbourne. O clube foi modelado a partir do London Lyceum Club, com associação aberta a mulheres com educação universitária.

Sewell também foi membro da Country Women's Association, da Victoria League e da Ormond Women's Association.

Ela faleceu no dia 16 de fevereiro de 1971, em Berwick.

Mortos em 1971
Nascidos em 1881
Ativistas da Austrália
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Alice Maud Sewell


Harry Edward Styles () este un cântăreț, textier, filantrop, model și actor englez ce și-a început cariera la vârsta de șaisprezece ani.

Styles a crescut în Holmes Chapel, Cheshire până la vârsta de șaisprezece ani. În 2010 a participat la audițiile emisiunii The X Factor, însă nu a avansat în fazele superioare ale competiției pe cont propriu. Tânărul interpret, alături de alți patru băieți eliminați, la recomandarea lui Nicole Scherzinger, care era invitată în juriul emisiunii, au revenit în concurs ca grup. Formația, numită One Direction, a terminat pe locul trei în cadrul emisiunii The X Factor. Ulterior, grupul a lansat cinci albume studio, a susținut mai multe turnee globale și a câștigat o serie de premii muzicale. Trupa și-a întrerupt activitatea muzicală la începutul anului 2016.

În iunie 2016, Styles a semnat un contract cu casa de discuri Columbia Records, iar debutul său ca artist solo avea să se materializeze prin piesa "Sign of the Times", care a urcat pe primul loc în clasamentele internaționale. Primul său album studio, Harry Styles (2017), a primit o serie de aprecieri și critice favorabile,debutând în vârful topurilor muzicale mondiale în 84 de țări.

În același an Harry Styles a debutat ca actor în filmul de război regizat de Christopher Nolan, Dunkirk,ce a câștigat trei premii Oscar.

Al doilea album al artistului, Fine Line (2019) a intrat în topurile internaționale instant obținând un loc în topul ''Cele mai bune 500 albume vreodată'' realizat de revista Rolling Stones,în decembrie 2020 fiind nominalizat la trei premii Grammy.

''Cred că este important atunci când faci orice formă de artă saăelimini ego-ul din ea.Este despre munca pe care o depui atunci când nu aștepți aplauze.''

Pe lângă muzică,acesta este recunoscut pentru stilul său flamboaiant devenind astfel primul bărbat ce a apărut solo pe coperta revistei Vogue.

Biografie

Adolescență
Părinții lui Styles au divorțat când acesta avea șapte ani, mama lui mai târziu recăsătorindu-se cu Robin Twist, care a decedat în 2017. Harry are un frate vitreg mai mare, Mike, și o soră vitregă pe nume Amy, ambii copii ai lui Twist. De asemena, el are o sora mai mare,Gemma Styles. La șaisprezece ani s-a angajat pentru prima oară, lucrând part-time la brutăria W. Mandeville din Holmes Chapel.

În copilărie acesta interpreta piesele lui Elvis Presley.În adolescență, Styles a fost solistul trupei "White Eskimo", formată în timpul liceului, trupă ce a câștigat competiția "Battle of the Bands".

Carieră

Debut

În urma unei sugestii făcute de mama sa, la 11 aprilie 2010 Styles a candidat cu o audiție solo în competiția televizată The X Factor cântând  piesa lui Stevie Wonder "Isn't She Lovely". Styles a participat în 2010 la audițiile emisiunii, însă nu a avansat în fazele superioare ale competiției pe cont propriu. Tânărul interpret, alături de alți patru băieți eliminați, la recomandarea lui Nicole Scherzinger, care era invitată în juriul emisiunii, au revenit în concurs ca grup. Formația, numită One Direction, a terminat pe locul trei în cadrul emisiunii, iar ulterior a lansat cinci albume studio, a susținut mai multe turnee globale și a câștigat o serie de premii muzicale. One Direction: This Is Us este un documentar despre grup regizat de Morgan Spurlock și lansat în august 2013. Filmul a câștigat peste 30.000.000 de dolari la nivel mondial, în primul său weekend în cinematografe.

Pentru o perioadă de aproximativ 20 de luni, acesta a trăit în mansarda producătorului Ben Winston în Hampstead Heath, Londra, timp în care era în căutarea propriei sale case. Inspirat de aceste evenimente, Styles a produs serialul Happy Together (2018).

2016-prezent: Carieră solo și debut în cinematografie
Styles și-a lansat propria casă de discuri Erskine Records în mai 2016 și a semnat un contract de înregistrare cu Columbia Records ca artist solo.

Înregistrarea albumului de debut al acestuia a fost în 2016; sesiunile de înregistrare având loc în  California, Londra, Gee Jam Hotel Recording Studio în Port Antonio, Jamaica și Abbey Road pentru o perioadă de două luni în toamnă. Jeff Bhasker a fost directorul executiv al albumului, cu Alex Salibian, Tyler Johnson și Kid Harpoon ca producători. Albumul a primit critici favorabile, fiind inclus în diverse liste ale unor publicații ca unul dintre cele mai bune albume din ultimii 50 de ani,piesa ''Sign of the Times'' fiind numită ''Cel mai bun single al anului 2017'' de publicația Rolling Stones.Documentarul ''Harry Styles:Behind the Album'' a apărut în același an fiind realizat de Apple Music.

Styles a debutat în filmul lui Christopher Nolan,Dunkirk în iulie 2017, jucând rolul unui soldat britanic numit Alex, care face parte din operațiunea de evacuare a armatei britanice din Dunkerque, Franța în Al Doilea Război Mondial. Nolan a declarat că nu știa de faima sa și că Harry a obținut rolul "pentru că el se potrivește de minune rolului și a câștigat cu adevărat respectul nostru". Criticul de film Robbie Collin de la Daily Telegraph l-a lăudat pe Styles, opinând că este "talentat, determinat și în mod neașteptat foarte convingător".
Styles a găzduit The Late Late Show with James Corden în luna decembrie. Împreună cu Jack Antonoff și Ilsey Juber, Styles a scris "Alfie's Song (Not So Typical Love Song)" pentru filmul Love, Simon(2018). În iunie 2018, Harry a fost model principal într-o campanie de modă a Gucci,fiind și în prezent muza casei de modă.

Al doilea album al artistului, Fine Line (2019) a debutat în topurile internaționale instant și a intrat în topul ''Cele mai bune 500 albume vreodată'' realizat de revista Rolling Stones,în decembrie 2020 fiind nominalizat la trei premii Grammy.

''Trăim într-un timp în care este imposibil să nu fim conștienți de ce se întâmplă în lume. Societatea noastră nu a fost niciodată  mai divizată. Este important să susținem ce credem că este corect.Mi-aș dori ca viziunea mea să se vadă prin muzică și lucrurile pe care le fac [..] revoluția vine din gesturi mici,iar acum oamenii realizează că asta aduce adevărata schimbare.'' - revista I-D.

Harry va deveni antagonistul într-un thriller psihologic realizat de Olivia Wilde, numit Don't Worry Darling. De asemenea va avea un rol principal în adaptarea cărții ''My Policeman'' scrisă de Bethan Roberts.

Influențe

Styles consideră că principala sa inspirație este Shania Twain, atât în muzică cât și în modă. Printre influențele lui se numără Pink Floyd, The Beatles, Rolling Stones, Fleetwood Mac, Harry Nilsson, Freddie Mercury, Elvis Presley și Joni Mitchell. Albumul său preferat este ''Astral Weeks'' realizat de Van Morrison pe care îl considera ''complet perfect''.

Imagine publică

Jurnalistul Tim Sendra de la Allmusic spunea că Styles este o "persoană fermecătoare, vocea elastică poziționându-l ca un Justin Timberlake al grupului. Styles părea un tânăr cu gropițe, un zvelt farsor fericit să poarte mantaua ce îl desemna Class Clown". Chris Payne remarca: "de la influențele sale în modă la persoana de pe scenă cu părul creț în vânt, Styles întotdeauna amintea de un Rock Star". Aceeași publicație a remarcat pe parcursul a cinci ani de stagiu cu grupul său că gusturile lui Harry în ceea ce privește moda "au înflorit de la un adolescent ce purta jachete din piele și bandane ce îi complimentează părul la un amestec atent executat de rock al anilor '70 plin de farmec și spirit". În septembrie 2016 Styles a fost prezentat în trei editoriale separate unde a fost intervievat de Paul McCartney și Chelsea Handler pentru revista "Another Man", în același an fiind intervievat de Cameron Crowe pentru revista Rolling Stone.

Preferă culoarea roz și costume colorate,într-un interviu citându-l pe Paul Simonon: "Roz este singura,adevărata culoare rock&roll".

Potrivit designerului de modă Michael Kors: "Harry este întruchiparea modernă a stilului rock britanic,viu,purtat cu mândrie, fără regrete". Alessandro Michele,directorul general Gucci spunea: ''Este atractiv ca un James Dean și persuasiv ca o Greta Garbo. Este ca un personaj Luchiano Visconti,ca un Apollo,sexy ca o femeie,ca un bărbat. Desigur,Harry nu este conștient de asta.''

David Beckham,Martin Scorsese și Bon Jovi se declară de asemenea fani ai artistului.

A primit mai multe titluri în topurile clasamentelor mondiale în ceea ce privește muzica, aspectul fizic și moda, în anul 2018 fiind clasat pe locul 4 în topul revistei GQ "Cei mai bine îmbrăcați bărbați din lume".

Harry Styles se declară susținător al feminismului. În 2014, Styles a sprijinit public "HeForShe", o mișcare de solidaritate lansată de ONU și Emma Watson pentru egalitatea de gen care solicită în mod special participarea bărbaților pentru a contribui la combaterea discriminării și a violenței împotriva femeilor. În același an, el a purtat tricoul primului jucător gay din NFL,Michael Sam, la un concert din St. Louis.

În 2015, a vizitat studenții de la proiectul Lalela din Cape Town, o organizație care oferă educație tinerilor săraci și dezavantajați. Styles a recurs frecvent la social media pentru a-și exprima sprijinul pentru diverse cauze, precum Typhoon Haiyan Relief, Ziua Mondială a Apei și în 2015 pentru cutremurul din Nepal. El a dezvăluit pe Twitter un tatuaj, un fluture, ca răspuns la un fan ce suferă de epidermoliza buloasă.

În 2018, Styles, printre alți artiști, a semnat o petiție cerând un control al armelor mai strict, în urma atacului Stoneman Douglas High School și și-a exprimat sprijinul pentru campania March for Our Lives.

În decembrie 2020 a devenit primul bărbat ce a apărut solo pe coperta revistei Vogue,purtând o rochie Gucci. În urma criticilor conservatoare privind alegerile sale vestimentare,Styles spune: ''Cred că este atât de multă masculinitate în a fi vulnerabil și în a-ți permite să fii feminin,iar eu sunt foarte confortabil cu asta.'' Jurnalistul Nick Catucci menționează: ''dacă există masculinitate non-toxică,Harry a găsit-o''.

A fost votat ''Cel mai stilat bărbat al anului'' în 2020 de revista GQ.

Viață personală
Harry își împarte timpul între LA,Londra și New York,trăind o perioadă în West Hollywood,Los Angeles. Și-a vândut în 2020 rezidența din Los Angeles,devenind deziluzionat de oraș.

Crede în karma,iar atunci când Chelsea Handler l-a întrebat dacă crede în Dumnezeu acesta a spus că se consideră o ''persoană mai mult spirituală decât religioasă'' și că este ''naiv să spunem că nimic nu există și că nu este nimic deasupra noastră mai puternic decât noi''.

Are în jur de 60 de tatuaje,multe dintre ele fiind dedicate familiei,prietenilor sau carierei sale muzicale. Ed Sheeran a realizat unele dintre cele de pe braț.

Este o persoană privată,relațiile sale fiind subiect de speculații constant. Kendall Jenner și Taylor Swift se numără printre acestea,relația cu Taylor fiind urmărită cu atenție de tabloide. În 2014 artista a debutat albumul ''1989'' ce vorbește despre acea perioadă din viața ei,impactul mass-mediei și momentele împărtășite cu Styles.

Albumul ''Fine Line''(2019) al artistului este inspirat de relația acestuia cu modelul parizian Camille Rowe.

Este pescetarian și un mare fan al sporturilor,în special boxul,pe care îl practică de mulți ani.

În mai 2019 și 2020 a fost numit al doilea cel mai bogat bărbat sub 30 de ani din Marea Britanie de publicația Sunday Times. În 2021 a ocupat prima poziție.

Activități filantropice
În 2013, Styles, împreună cu Liam Payne, a făcut un parteneriat cu Trekstock, pentru a deveni ambasadori în acțiuni caritabile ce aveau ca scop strângerea de fonduri pentru persoanele bolnave de cancer. Tot în anul 2013, cu ajutorul lui Niall Horan, Louis Tomlinson, Zayn Malik și Liam Payne, printr-o colaborare cu Comic Relief (Red Nose Day), au vizitat Ghana și au ajutat la strângerea a 2 milioane de lire sterline pentru persoanele ce suferă de malarie.

În 2016, Styles și-a donat părul asociației Little Princess Trust, care furnizează fonduri și peruci de înaltă calitate realizate din păr real pentru copiii diagnosticați cu cancer sau alte boli similare.

Pentru a sărbători lansarea albumului său de debut, în 2017, Styles a ținut spectacole private la "The Garage" în Highbury și la clubul "Troubadour" în Los Angeles, veniturile fiind direcționate unor organizații caritabile locale. În octombrie 2017, Harry a fost unul dintre artiștii care a apărut la CBS Radio pentru al cincilea an consecutiv, într-un concert ce a avut ca scop obținerea de fonduri pentru persoanele ce luptă cu cancerul de sân.

Până la sfârșitul primului său turneu în 2018, Harry Styles a donat 1.200.000 de dolari americani în scopuri caritabile, banii venind din vânzările de bilete în cea mai mare parte și fiind oferiți pentru cel puțin 62 de organizatii caritabile, precum Times Up, March For Our Lives, Help Refugees și We Love Manchester Emergency Fund. În cursul ultimelor luni, Harry a înregistrat sute de tineri care au votat prin campania Headcount, făcând peste 5.000 de conexiuni între fanii și organizațiile caritabile locale în timpul turneului. Styles a condus un efort de conservare a apei, reciclând 6.500 galoane de apă din autobuze, vestiare și alte zone din culise.

Tot acesta a lucrat cu organizația de învățământ americană GLSEN în campania "Treat People With Kindness", pentru a crește gradul de conștientizare cu privire la protecția tinerilor LGBTQ+ în școli. Ca un omagiu, fanii au inițiat "Proiectul Rainbow", în care foloseau mii de bucăți de hârtie colorată pentru a transforma arenele în care avea spectacole într-un "Pride Flag".

Discografie și alte titluri

Albume de studio:

 Harry Styes (2017)
 Fine Line (2019)
 Harry's House (2022)

Filme:

 Dunkirk (2017)
 Don't Worry Darling (2022)
 Eternals (2021)
 My Policeman(-)

Discuri single:
Sign of the Times
Kiwi
Two Ghosts
Sweet Creature
Golden
Watermelon Sugar
Adore You
Lights Up
Falling
Treat People With Kindness

Alte cântece:
Medicine
The Chain
Girl Crush
Still the One
Landslide
Just A Little Bit Of Your Heart-Ariana Grande (doar textul)
Stockholm Syndrome
Ultralight Beam

Documentare:
Harry Styles: Behind The Album
One Direction: Where We Are Film (2014)
One Direction: This Is Us (2013)
One Direction Up All Night The Live Tour (2012)
One Direction A Year in the Making (2011)

Albume video:
Harry Styles: Behind The Album

Turnee muzicale:
Harry Styles: Live on Tour (2017-2018)
Love on Tour (2021- )

Note

Legături externe

Official website

https://www.rollingstone.com/music/music-features/harry-styles-new-direction-119432/

Nașteri în 1994
Nașteri pe 1 februarie
Cântăreți britanici
Oameni în viață

Harry Styles


Aceasta este o listă a statelor actuale din Europa, clasificate după suprafață și mărimea populației.

State independente

State parțial recunoscute

State nesuverane

State insulare nesuverane

Notă: La clasamente Anglia, Țara Galilor și Scoția nu vor fi luate în considerație deoarece formează Marea Britanie.

Clasament după mărime (km²)
Locul 1-           17.098.242

Locul 2-     2.724.900

Locul 3-    2.166.086

Locul 4-                783.562

Locul 5-                640.679

Locul 6-              603.500

Locul 7-                505.992

Locul 8-                450.295

Locul 9-           357.114

Locul 10-            338.424

Locul 11-           323.802

Locul 12-              312.679

Locul 13-                   301.336

Locul 14-        242.900

Locul 15-             238.391

Locul 16-               207.600

Locul 17-                  131.990

Locul 18-               110.879

Locul 19-                 103.000

Locul 20-                93.028

Locul 21-            92.090

Locul 22-                  88.361

Locul 23-          86.600

Locul 24-                  83.871

Locul 25-                     78.866

Locul 26-                   70.273

Locul 27-                  69.700

Locul 28-                  65.300

Locul 29-                   64.559

Locul 30-                   56.594

Clasament după populație
Locul 1-                   143.400.000

Locul 2-                    81.292.400

Locul 3-                    75.627.384

Locul 4-                    65.744.000

Locul 5-           63.705.000

Locul 6-                    59.704.082

Locul 7-                    46.704.314

Locul 8-                    45.480.315

Locul 9-                    38.533.299

Locul 10-                   20.121.641

Locul 10-             17.053.000

Locul 11-          16.799.800

Locul 12-                     11.157.425

Locul 13-                     10.815.197

Locul 14-               10.562.178

Locul 15-                       10.512.900

Locul 16-                    9.906.000

Locul 17-                      9.606.522

Locul 18-                     9.459.800

Locul 19-              9.235.100

Locul 20-                       8.464.554

Locul 21-                        8.058.100

Locul 22-                      7.282.041

Locul 23-                        7.241.295

Locul 24-                5.608.784

Locul 25-                    5.439.741

Locul 26-                    5.410.728

Locul 27-                   5.077.798

Locul 28-                       4.585.400

Locul 29-                     4.483.800

Liste Europa

Lista statelor din Europa