Violența împotriva femeilor (VÎF) reprezintă totalitatea actelor de violență care sunt comise împotriva femeilor. Declarația Națiunilor Unite de eliminare a violenței împotriva femeilor precizează că:
 "violența împotriva femeilor este o manifestație a inegalității relațiilor de putere dintre bărbați și femei" și că "violența împotriva femeilor este un mecanism social prin care femeile sunt forțate sa ia o poziție subordonată bărbatului."
Kofi Annan, secretar general al ONU, a declarat într-un raport din 2006 publicat pe site-ul Fondului ONU de dezvoltare pentru femei (UNIFEM) că:
 "Violența împotriva femeilor și fetelor este o problemă de proporții pandemice. Cel putin una din trei femei din lume a fost bătută, forțată să întrețină relații sexuale sau abuzata de-a lungul vieții, în multe cazuri de cineva apropiat sau cunoscut.

Violența împotriva femeilor poate fi clasificată în mai multe categorii. Sursa abuzului poate reprezenta atât persoane individuale cât și "state" sau organizații criminale. Acțiuni de violentă împotriva femeilor includ violul, violența în familie, hărțuirea sexuală, infanticidul feminin, avortul selectiv al feților de sex feminin, violența obstetrică precum și tradiții și obiceiuri dăunătoare femeilor precum crima de onoare, crima de zestre, mutilarea genitala la femei, răpirea miresei și căsătoria forțată. Anumite forme de violență sunt comise de către stat precum violuri din război, violența și sclavia sexuală din timpul războaielor, sterilizarea forțată, avortul forțat, violența comisă de poliție sau alte autorități, lapidarea sau biciuirea. Alte forme de VÎF, precum traficul de femei sau prostituția forțată sunt de obicei comise de organizații criminale.

Organizația Mondială a Sănătății (OMS), în cercetările sale privind VÎF, a analizat și a clasificat diferitele forme ale VÎF care au loc în toate etapele vieții, înainte de naștere până la vârstă înaintată.

Recent s-a început rezolvarea acestor probleme la nivel international, prin tratate și convenții. De asemenea, Uniunea Europeana a emis niște directive pentru combaterea hartuirii sexuale  sau a traficului de persoane.

Definiție
Convenția Consiliului Europei privind prevenirea și combaterea violenței împotriva femeilor și a violenței domestice, cunoscută și sub numele de Convenția de la Istanbul, oferă următoarea definiție a violenței împotriva femeilor:

Deși Convenția privind eliminarea tuturor formelor de discriminare împotriva femeilor (CEDÎF) din 1979 include Violența Împotriva Femeilor (VÎF) în Recomandările sale generale 12 și 19, iar Declarația și Programul de acțiune de la Viena menționează VÎF la punctul 18, a fost Rezoluția Adunării Generale a Organizației Națiunilor Unite din 1993 privind Declarația privind eliminarea violenței împotriva femeilor, care a devenit primul instrument internațional care definește explicit VÎF și elaborează pe această temă. Alte definiții ale VÎF sunt furnizate de Convenția inter-americană din 1994 privind prevenirea, pedepsirea și eradicarea violenței împotriva femeilor și de Protocolul de la Maputo din 2003.

Istorie

Violența împotriva femeilor rămâne un subiect putin documentat de-a lungul istoriei, deoarece foarte multe tipuri de VIF precum violul, asaltul sexual sau violența în familie nu sunt raportate din cauza normelor sociale, rușinii sau presiunii exercitate din partea persoanelor apropiate. Deși istoria VIF este greu de analizat, aceasta a fost practicată și legiferată de-a lungul istoriei.  De exemplu, legea imperiului roman dădea dreptul bărbaților sa își bată nevestele, chiar și pana la moarte sau arderea pe rug a vrăjitoarelor, care era comisa atât de către state cât și de către biserică. Unii istorici sunt de părere că VIF este legată de ideea de a vedea femeile ca pe un obiect în posesiunea bărbatului și care trebuie să servească nevoile acestuia. Alte surse oferă explicații pentru VIF ce țin de patriarhat și de un statu-quo mondial în care inegalitățile de sex există și sunt perpetuate. Chiar și în ziua de astăzi, este recunoscut faptul ca violența împotriva femeilor există oriunde în lume, și că "nu există regiune din lume, țară sau cultură în care nu există manifestări de violență împotriva femeilor. " Anumite regiuni nu mai sunt asociate cu anumite forme de VIF, dar aceste forme de violență se manifestau destul de des până de curând - cum este cazul crimelor de onoare din Europa de Sud/Mediteraneana. De exemplu, în Italia, pana în anul 1981 codul penal prevedea circumstanțe atenuante în cazul uciderii unei femei din motive de onoare, răufăcătorii primind astfel pedepse reduse pentru aceste tipuri de crime.

Impactul asupra societății

Conform unui articol din Jurnalul pentru Sănătate și Drepturi Umane , în ciuda multor ani de susținere a drepturilor și libertăților femeilor și implicării mai multor organizații feministe, VIF "rămâne una dintre cele mai omniprezente forme de încălcare a drepturilor omului din lume." Violenta împotriva femeilor se poate săvârși atât în spațiul public cât și în cel privat, oricând de-a lungul vieții. Multe femei sunt îngrozite de aceste amenințări de violenta și acest lucru are un impact puternic asupra vieții lor, întrucât nu își pot exercita drepturile umane la fel precum bărbații. Cauzele care duc la VIF pot veni nu numai din diferențe de sex, dar și din diferențe de statut social, cultură, etnicitate, religie sau orientare sexuală.

Tipuri de violență împotriva femeilor

Violul

Violul este o infracțiune pedepsită de lege, care se referă la un act sexual care are loc împotriva voinței unuia din parteneri. Deși violul poate fi săvârșit și împotriva bărbaților, femeile sunt de departe cele mai frecvente victime ale violurilor. Refuzul victimei sau lipsa consimțământului acesteia constituie diferența esențială dintre viol și actul sexual voit. În centrul discuțiilor purtate în societate și în tribunale se află însă ideea de credibilitate a victimei; aceasta trebuie să dovedească celorlalți că a fost vorba de un "viol real" , adică nu și-a încurajat prin diverse mijloace agresorul/agresorii.

Pentru femei, violul reprezintă o experiență traumatizantă, motiv pentru care încă din copilărie sunt "socializate pentru viol" , ele "învățând" o serie de reguli privind locurile sau persoanele pe care le pot frecventa, măsurile de evitare a pericolelor la care se expun dacă circulă neînsoțite seara sau în timpul nopții ș.a.m.d.

În ceea ce privește violul, în societatea contemporană continuă să existe mai multe prejudecăți, care nu fac altceva decât să inducă ideea că întreaga vină pentru agresiunea suferită revine femeii:
 femeile spun "nu", dar înțeleg "da" ;
 violul reprezintă o fantezie sexuală pe care o au, în egală măsură, atât femeile cât și bărbații;
 bărbatul a fost "provocat" de comportamentul sau vestimentația femeii.
 Aceste prejudecăți sunt întărite și perpetuate de imaginile pornografice difuzate de mass-media; pornografia este cea care susține, între altele, că femeile incită la, încurajează, cer și chiar au nevoie de violență sexuală .

Cel mai răspândit mit în legătură cu violul este acela că femeile sunt agresate de maniaci sexuali necunoscuți, care le acostează în locuri puțin umblate, de preferință seara sau noaptea. Totuși, aproximativ jumătate din violuri sunt comise de bărbați pe care femeia îi cunoaște și în care are încredere: un prieten, o rudă, soțul..

Violul marital

Violul marital (denumit și viol conjugal), ca formă a violenței sexuale exercitată împotriva femeii, a fost și continuă să fie perceput ca un act aparținând sferei normalității prin prisma tradiției patriarhale ce a influențat și sfera juridică.

Violul marital este mai dificil de identificat și legiferat din cauza concepțiilor legate de
căsătorie conform cărora este de "datoria" femeii să întrețină relații sexuale cu soțul ei ei ori de câte ori acesta dorește, dorința ei fiind minimalizată.

Deși violul marital a fost incriminat de legislația românească prin Legea 197/2000 este încă nevoie de timp pentru a accepta că instituția căsătoriei nu este o cetate în interiorul căreia soțul are imunitate. Legea 197/2000 a incriminat violului între soți, prin abrogarea art.197 alin.5 C.pen. și instituirea agravantei speciale din alin.2 lit.b1 cu privire la victima care este membru de familie ("Pedeapsa este închisoare de la 5 la 15 ani, dacă ... b1)  victima este membru al familiei") or, conform art..1491 C.pen., membru de familie este și soțul făptuitorului. Această prevedere de agravantă referitoare la membrii de familie nu se mai regăsește în noul Cod penal, art. 218, ci doar referința la rudă în linie directă, la frate și la soră, violul marital fiind astfel incriminat în forma simplă a infracțiunii de viol (adică fără a constitui o agravantă).

Violența în familie

Violența în familie include toate actele de violență apărute într-o relație de tip familial între rude de sânge, rude prin alianță, soți sau concubini. Indiferent de factori ca etnia, mediul cultural de proveniență, educația, culoarea pielii, starea economică, femeile sunt victime predilecte ale violenței domestice, sintagma folosindu-se în vorbirea curentă pentru a desemna, de obicei, violența bărbatului împotriva partenerei sale.

Violența domestică se poate manifesta prin:
 abuz fizic, de orice formă, de la bătaie la omucidere, de la mutilarea genitală feminină la uciderea soției după moartea soțului sau infanticidul feminin;
 abuz sexual – viol marital, obligarea partenerei să se prostitueze;
 abuz psihic și emoțional – intimidări, amenințări (inclusiv la adresa copiilor sau altor rude apropiate), agresiune verbală, umilire constantă, folosirea poreclelor, distrugerea demonstrativă a unor obiecte, lovirea animalelor domestice, confiscarea obiectelor personale, afișarea ostentativă a armelor, șantajul, izolarea de familie, prieteni;
 abuz economic – lipsirea de mijloace de subzistență (hrană, medicamente), refuzul de a contribui la susținerea familiei, împiedicarea femeii să meargă la slujbă sau să lucreze, luarea cu forța de către partener a banilor câștigați de femeie, lipsirea femeii de orice control asupra bugetului comun.

Crime de onoare

Organizația non-guvernamentală Human Rights Watch definește crima de onoare astfel: "Crimele de onoare reprezintă acte de răzbunare, în general soldate cu moarte, realizate de membrii bărbați ai unei familii, împotriva femeilor din aceiași familie, presupuse ca ar fi adus dezonoarea asupra întregii familii. O femeie poate fi acuzată de acest lucru din motive multiple, printre care: refuzul unei căsătorii aranjate, a fost victima unei agresiuni sexuale, dorința divorțului, adulterul, pierderea virginității înainte de căsătorie sau comiterea adulterului. Însă simpla prezumție că o femeie a adus rușinea asupra familiei sale este suficientă pentru a aduce o amenințare asupra vieții ei". Amnesty International adaugă: " În cazul onoarei, iertarea nu este posibilă. Femeile suspectate de asemenea fapte, nu se pot apăra iar membrii familiei nu au altă alternativă în fața societății decât să îndepărteze pata ce le-a atins onoarea prin atacul asupra femeii în cauză."

Crime pentru zestre

Obiceiul de zestre a miresei, care este comun în Asia de Sud, în special în India, este un element declanșator a multor forme de violență împotriva femeilor. Arderea miresei este o formă de violență împotriva femeilor, în care mireasa este ucisă la domiciliu de către soțul ei sau de familia soțului, datorită nemulțumirii față de zestrea oferită de familia ei. Crimele pentru zestre sunt comune în India, Pakistan, Bangladesh și Nepal. În India, numai în 2011 Biroul National de Crimă a raportat 8,618 decese datorită acestor tipuri de crime, în timp ce datele neoficiale sugerează că numărul de astfel de incidente este de cel puțin trei ori mai mare.

Căsătorii forțate

Căsătoria forțată este o căsătorie în care una sau ambele părți sunt căsătorite împotriva voinței lor. Căsătoria forțată este distinctă de căsătoria aranjată, în care ambele părți sunt de acord cu aranjamentul părinților care le găsesc o pereche, deși diferența dintre cele două poate fi indistinctă. Căsătoriile forțate sunt comune în Asia de Sud, Orientul Mijlociu și Africa. Obiceiuri precum cumpăratul miresei contra-cost și zestrea, care există în multe părți ale lumii, contribuie la această practică. O căsătorie forțată este de multe ori modalitatea de a rezolva unele conflicte între familii, prin acordarea unei femei de la o familie la alta.

Obiceiul de răpire a miresei continuă să existe în unele țări din Asia Centrală, cum ar fi Kârgâzstan, Kazahstan, Uzbekistan, zona Caucaz sau unele țări din Africa, în special Etiopia. O fată sau o femeie este răpită de bărbatul care o dorește de nevastă, care este de multe ori ajutat de prietenii săi. Victima este de multe ori violată de răpitor, după care el poate încerca să negocieze un preț de mireasa cu bătrânii satului pentru a legitima căsătoria.

Hărțuirea sexuală

Hărțuirea sexuală se referă la avansuri sexuale nedorite și persistente, de obicei la locul de muncă, în situații în care consecințele unui refuz pot deveni, potențial, foarte dezavantajoase pentru victima hărțuită. Un hărțuitor dorește să domine victima și să profite de starea de inferioritate în care aceasta se află sau în care este adusă prin diferite mijloace, în scopul obținerii unor foloase sau avantaje sexuale (când vorbim de hărțuire sexuală), imorale (plăcerea de a face rău cuiva) sau/și materiale.

Trafic de persoane și prostituție forțată

Traficul de persoane este "Recrutarea, transportul, transferul, adăpostirea sau primirea de persoane, inclusiv schimbul sau transferul de control asupra persoanelor în cauză, efectuate sub amenințare sau prin uz de forță sau prin alte forme de constrângere, prin răpire, prin fraudă, prin înșelăciune, prin abuz de putere sau profitând de starea de vulnerabilitate sau prin oferirea sau primirea de bani sau de alte foloase pentru a obține consimțământul unei persoane care deține controlul asupra alteia, în vederea exploatării." (Directiva 2011/36/EU)

În Europa, peste jumătate din victimele traficului de persoane sunt femei exploatate în scopuri sexuale. Victimele sunt bătute și violate în mod repetat, private de libertate și terorizate. În 2012, în România au fost înregistrate 1041 de victime ale traficului de persoane, dintre care 526 au fost exploatate sexual. Aproape jumătate din femeile traficate au fost minore. (conform ANITP)

Violența perpetuată de state

Violența cauzată de forțele de poliție sau alte autorități

Când ofițerii de poliție abuză de puterea lor și asaltează victime sau comit acte de hărțuire sexuală, victimele (inclusiv femeile) se simt mult mai puțin capabile de a raporta violența la care au fost expuși. Încălcări ale drepturilor omului comise de către forțele de ordine și personalul militar din multe țări sunt corelate cu accesul redus la serviciile de sănătate publică și cu practici riscante în rândul grupurilor vulnerabile, cum ar fi femeile sau prostituatele. Aceste practici sunt deosebit de răspândite în zonele cu stat de drept slab și profesionalism si management scăzut al poliției și personalului militar. Abuzuri ale poliției sunt legate de o gamă largă de probleme de sanatatate, precum tulburarea de stres post-traumatic (PTSD) și abuzul de droguri.

Violul și sclavia sexuală din timpul conflictelor militare

Violuri de război sunt violuri comise de soldați sau civili în timpul unui conflict armat sau în timpul unei ocupații militare, care se deosebește de agresiunile sexuale și violurile comise între trupe în cursul serviciul militar. Acest tip de violență include, de asemenea, situația în care femeile sunt forțate să se prostitueze sau sa fie sclave sexuale de către puterea de ocupație. În timpul celui de-al doilea război mondial, armata japoneză a înființat bordeluri militare în care fete și femei au fost abuzate și forțate sa fie sclave sexuale pentru soldați.

Sterilizare forțată și avort forțat

Sterilizarea forțată și avortul forțat sunt forme de violență împotriva femeilor. Astfel de proceduri se practica în țări precum Uzbekistan și China.

Lapidare și biciuire

Lapidarea (Linșajul / omorârea cu pietre) (în ) este o execuție la moarte dintre cele mai crude, osânditul este ucis prin aruncare de pietre. Această metodă barbară din vechime, în ciuda protestelor organizațiilor pentru drepturile omului, este și azi aplicată în unele țări islamice din Africa, ca și unele țări din Asia, ca Afghanistan și Iran. Sentința este dată în general de un monarh sau de justiție, osânditul este îngropat până la bazin sau piept, restul corpului fiind expus pietrelor aruncate de mulțime. Acest mod de execuție se aplică într-un procent mai mare la femei ca la bărbați. Motivul osândirii pot fi relații extraconjugale, vrăjitorie sau hoție.

Biciuirea reprezintă actul de metodic de a bate sau biciui corpul uman. Este o pedeapsă judiciară în diferite țări pentru infracțiuni specifice, inclusiv sexul în afara căsătoriei. Aceste pedepse folosite pentru relații sexuale în afara căsătoriei, pe lângă faptul ca ele constituie o formă de violență în sine, pot descuraja victimele unor violuri de la raportarea infracțiunii, deoarece victimele pot fi ele însuși pedepsite (în cazul în care nu pot dovedi ca au fost victimele unui viol sau abuz)

Mutilarea genitală a femeilor

Mutilarea genitală a femeilor (MGF) este definită de Organizația Mondială a Sănătății (OMS) ca fiind procedura care constă în "îndepărtarea parțială sau totală a organelor genitale externe feminine, sau crearea altor leziuni organelor genitale feminine pentru non-motive medicale."  Conform unui raport UNICEF 2013, 125 de milioane de femei și fete din Africa și din Orientul Mijlociu s-au confruntat cu MGF. OMS prevede că "procedura nu are beneficii de sănătate pentru fete și femei", iar "procedurile pot provoca sângerări severe și probleme urinare, chisturi, infecții, infertilitate, precum și complicații la naștere cu un risc mai mare de deces al nou-născutului. MGF este recunoscută pe plan internațional ca o încălcare a drepturilor fetelor și femeilor. Această practică reflectă inegalitatea adânc înrădăcinată între sex, și constituie o formă extremă de discriminare împotriva femeilor. Potrivit unui raport UNICEF, țările în care femeile sunt expuse la mutilare genitală cel mai des sunt Somalia (cu 98% dintre femei afectate), Guineea (96%), Djibouti (93%) , Egipt (91%), Eritreea (89%), Mali (89%), Sierra Leone (88%), Sudan (88%), Gambia (76%), Burkina Faso (76%), Etiopia (74%) , Mauritania (69%), Liberia (66%), și Guineea-Bissau (50%).

Mutilarea genitală a femeilor face parte din ritualurile și obiceiurile culturale locale în diferite comunități sau țări din Africa și Orientul Mijlociu. Această practică continuă să existe inclusiv în locuri unde este interzisă de legislația națională. Conform Comitetului Inter-African, MGF este definită ca o "practică tradițională dăunătoare". Datorită globalizării și a imigrației, MGF s-a răspândit dincolo de Africa și Orientul Mijlociu în țări precum Australia, Belgia, Canada, Franța, Noua Zeelandă, SUA, și Marea Britanie

Vezi și
 Misoginie
 Sexism
 Viol
 Hărțuire
 Mobbing
 Căsătorii forțate
 Violență în familie
 Violența împotriva persoanelor LGBT

Note

Legături externe
Agenţia Naţională pentru Egalitatea de Șanse
Agenţia Naţională Împotriva Traficului de Persoane

Industria sexului
Drepturile femeii
Discriminare

Violența împotriva femeilor


An Habenaria acuticalcar in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Joseph Marie Henry Alfred Perrier de la Bâthie. An Habenaria acuticalcar in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria acuticalcar


Stanislao Sanseverino (Nápoles, 13 de julho de 1764 - Forlì, 11 de maio de 1826) foi um cardeal italiano.

Nascimento
Nasceu em Nápoles em 13 de julho de 1764. Filho de Pietro Antonio Sanseverino, príncipe de Bisignano, e Aurélia Caracciolo, princesa de Torella. A família deu à igreja vários cardeais: Guglielmo Sanseverino (1378); Federico Sanseverino (1489); Antonio Sanseverino , OSIo.Hieros. (1527); e Lucio Sanseverino (1621).

Educação
Estudou na Pontifícia Academia dos Nobres Eclesiásticos, Roma, desde 1782.

Início da vida
Prelado papal, 1783. Regente da Chancelaria Apostólica. Referendário dos tribunais da Assinatura Apostólica da Justiça e da Graça, 14 de junho de 1787. Relator da Sagrada Consulta , 1789. Vice-legado na Romagna, de dezembro de 1789 a 3 de fevereiro de 1793. Clérigo da Câmara Apostólica, 30 de outubro de 1800. Presidente delle strade , 1807. Pró-governador de Roma, 12 de julho de 1815 até sua promoção ao cardinalato.

Ordens sagradas
Ordenado (nenhuma informação encontrada).

Cardinalado
Criado cardeal e reservado in pectore no consistório de 8 de março de 1816; publicado no consistório de 22 de julho de 1816; recebeu o chapéu vermelho em 25 de julho de 1816; e a diaconia de S. Maria in Portico Campitelli, 23 de setembro de 1816. Prorrogou a dispensa para receber as ordens sagradas, 5 de julho de 1817. Legado apostólico na cidade e província de Forlì, 11 de agosto de 1818. Participou do conclave de 1823, que elegeu o Papa Leão XII. Optou pela diaconia de S. Maria ad Martyres , em 21 de março de 1825. Concedeu nova prorrogação à dispensa para receber ordens sagradas, em 17 de junho de 1825.

Morte
Morreu em Forlì em 11 de maio de 1826. Exposto na catedral de Forlì, onde ocorreu o funeral, e enterrado na mesma catedral.

Cardeais nomeados pelo papa Pio VII

Stanislao Sanseverino


Die 1. Amateurliga Schwarzwald-Bodensee 1974/75 war die 25. Saison der 1. Fußball-Amateurliga Württemberg und die 15. Spielzeit, in der in Württemberg in den beiden Staffeln Nordwürttemberg und Schwarzwald-Bodensee gespielt wurde. Es war die 1. Spielzeit der Schwarzwald-Bodensee-Liga, in der keine Vereine aus Südbaden mitwirkten. Die Meisterschaft der Schwarzwald-Bodensee-Liga gewann der SSV Reutlingen 05, der sich in der anschließenden Aufstiegsrunde für die 2. Bundesliga qualifizierte und diese auch als Sieger beendete und aufstieg.

Die TuS Metzingen stieg in die 2. Amateurliga ab.

Abschlusstabelle

Weblinks
 1. Amateurliga Schwarzwald-Bodensee 1974/75

Fußballsaison 1974/75
1974


Filippo Riceputi (Forlì, 11. srpnja 1667.  Cesena, 5. listopada 1742.), talijanski katolički svećenik i povjesničar iz redova isusovaca

Životopis
Rodio se je u Forliju. God. 1693. bio je zaređen za svećenika, a 1694. imenovan je rektorom biskupskog sjemeništa u Macerati (kraj Jakina), gdje je predavao retoriku. Od 1695. boravio je u Beču i ondje pristupio isusovačkomu redu. Već je tada započeo prikupljati građu za pisanje djela Illyricum sacrum, o prošlosti zemalja koje su bile dijelom nekadašnjega rimskog Ilirika. Rad na prikupljanju povijesne građe nastavio je i tijekom službe u isusovačkim kolegijima u Gorici, Rijeci i Trstu, te za misionarskoga boravka u Dalmaciji (1709–15). Poč. 1716. otišao je u Mletke, a zatim je bio dodijeljen isusovačkomu kolegiju u Padovi sa zadaćom da dovrši crkvenu povijest Ilirika. Slijedio je dugogodišnji rad na daljnjem prikupljanju, proučavanju i sređivanju građe, u čem mu je pomogao splitski nadbiskup Pacifik Bizza. God. 1720. objavljen je prvi nacrt djela, 1729. bilo je odlučeno da njime osim crkvene bude obuhvaćena i svjetovna povijest Ilirika, a 1740. objavljen je drugi nacrt djela. Do svoje je smrti Riceputi sastavio opširan uvod u Illyricum sacrum, a djelo su dovršili njegovi suradnici D. Farlati i J. Coleti. Za živat mu je savjetnik na izradi Illyricum sacrum bio pravnik i povjesničar Antun Bizanti.

Izvori

Talijanski katolički svećenici
Talijanski znanstvenici
Talijanski povjesničari
Crkveno školstvo
Crkveni povjesničari
Talijanski isusovci

Filippo Riceputi


Sabirabadski rajon (azerski: Sabirabad rayonu) je jedan od 66 azerbajdžanskih rajona. Sabirabadski rajon se nalazi na jugu Azerbajdžana. Središte rajona je Sabirabad. Površina Sabirabadskog rajona iznosi 1.470 km². Sabirabadski rajon je prema popisu stanovništva iz 2009. imao 151.713 stanovnika, od čega su 75.019 muškarci, a 76.694 žene.

Sabirabadski rajon se sastoji od 75 općina.

Izvori

Rajoni Azerbajdžana

Sabirabadski rajon


Regatul Benin (cunoscut și ca Regatul Beninului) era un regat precolonial din sudul actualei Nigerii. Capitala sa era Edo, cunoscută în prezent ca Benin City din Statul Edo al Nigeriei. A nu se confunda cu Republica Benin, care era cunoscută în trecut ca Republica Dahomey.

Note

Regatul Benin


Manuel Alegre de Melo Duarte () este un poet și politician portughez, membru al Partidului Socialist din Portugalia. În 2006 a fost candidat la alegerile prezidențiale. A candidat din nou în 2011 la alegerile prezidențiale, fiind susținut de Blocul de Stânga și de Partidul Socialist.
În anul 2017 a primit Premiul Camões pentru literatură.

Note

Nașteri în 1936
Poeți portughezi
Laureați ai Premiului Camões

Manuel Alegre


Türkiye'nin önde gelen aylık düşünce-kültür-siyaset dergilerindendir.
Güncel değerlendirmeler ile kalıcı düşünsel üretimi meczetmesi sayesinde ayrı bir çizgisi vardır.
İslam düşüncesi, Kur'an yorumları ve araştırmaları farklılığı öne çıkaran unsurlardandır.

Araştırma ve Kültür Vakfı'nın yayın organı olarak doğmuş, yakın zamanda ise varlığını bağımsız olarak sürdürmeye başlamıştır. Entelektüel birikimi ile birlikte sosyal ve siyasal analizleriyle dikkat çekmekte, kimi zaman başlıklarıyla gündem yaratmaktadır.

İlk sloganlarından biri "Geleneğin İhyasından Geleceğin İnşasına" şeklindeydi. İsmi verilirken Cemil Meriç'ten esinlenilmiştir. Medeniyet, yani Cemil Meriç'in tabiriyle 'Umran'. Geleneklerle yoğrularak yeniden inşa edilen daha üstün bir medeniyet...

Dış bağlantılar
 Resmî web sitesi
 Dergi Tanıtımı: Umran Dergisi
 Umran Dergisi'nin Ocak 2014 sayısı çıktı!
 Milli Görüş hareketi Umran\'da
 Umran Dergisi, "21. Yüzyıl nükleer savaşı" dosyasıyla bayilerde
 Umran Dergisi 7 Haziran'ı değerlendiriyor

Türkiye dergileri
Bilgi kutusu bulunmayan dergiler

Umran (dergi)


2. ŽNL Splitsko-dalmatinska u sezoni 2015./16. je predstavljala drugi stupanj županijske lige u Splitsko-dalmatinskoj županiji, te ligu petog ranga hrvatskog nogometnog prvenstva. Sudjelovalo je šest klubova, a prvak je bio Jadran iz Supetra.

Sustav natjecanja
Osam klubova je igralo četverokružnim liga-sustavom (20 kola).

Ljestvica

Rezultatska križaljka

Povezani članci
 2. ŽNL Splitsko-dalmatinska
 1. ŽNL Splitsko-dalmatinska 2015./16.

Vanjske poveznice
 Nogometni savez Županije Splitsko-dalmatinske

2015-16
Splitsko-dalmatinska-2

2. ŽNL Splitsko-dalmatinska 2015./16.


Helmuth Schneider (né le  à Bad Gandersheim) est un historien allemand de l'Antiquité.

Biographie
Helmuth Schneider étudie l'histoire et la philosophie à Tübingen et Marburg de 1966 à 1973. Il obtient son doctorat en 1973 avec l'ouvrage Wirtschaft und Politik – Untersuchungen zur Geschichte der späten römischen Republik de .

De 1978 à 1988, Schneider est assistant de recherche et assistant universitaire en histoire ancienne à l'Université libre de Berlin. Il y obtient son habilitation en 1986. En 1988/89, il occupe une chaire d'histoire ancienne à l'Université de Kiel. De 1989 à 1991, il travaille comme chargé de cours privé à Heidelberg et du semestre d'hiver 1991 jusqu'à sa retraite, il est professeur fondateur d'histoire ancienne à l'Université de Cassel. Schneider est co-éditeur de Neuer Pauly avec  depuis 1995. Il est membre de la  depuis 1998.

Schneider est un spécialiste de l'histoire économique et sociale ancienne, en particulier de l'histoire des techniques.

Publications
Monographies
 Wirtschaft und Politik. Untersuchungen zur Geschichte der späten römischen Republik (= Erlanger Studien. Bd. 3, ). Palm & Enke, Erlangen 1974 (Zugleich: Marburg, Universität, Dissertation, 1973).
 Die Entstehung der römischen Militärdiktatur. Krise und Niedergang einer antiken Republik. Kiepenheuer & Witsch, Köln 1977, .
 Das griechische Technikverständnis. Von den Epen Homers bis zu den Anfängen der technologischen Fachliteratur (= Impulse der Forschung. Bd. 54). Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1989,  (Zugleich: Berlin, Freie Universität, Habilitations-Schrift, 1986).
 Einführung in die antike Technikgeschichte. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1992, .
 Geschichte der antiken Technik (= Beck'sche Reihe. 2432 C. H. Beck Wissen). Beck, München 2007, .

Éditions
 Zur Sozial- und Wirtschaftsgeschichte der späten römischen Republik (= . Bd. 413). Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1976, .
 Sozial- und Wirtschaftsgeschichte der römischen Kaiserzeit (= Wege der Forschung. Bd. 552). Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1981, .
 Geschichte der Arbeit. Vom Alten Ägypten bis zur Gegenwart (= Ullstein-Buch. 34140 Ullstein-Sachbuch). Ungekürzte Ausgabe. Ullstein, Frankfurt am Main u. a. 1983, .
 mit : Der Neue Pauly.
 mit Hans-Joachim Gehrke: Geschichte der Antike. Ein Studienbuch. Metzler, Stuttgart u. a. 2000, .
 mit Hans-Joachim Gehrke: Geschichte der Antike. Quellenband. Metzler, Stuttgart u. a. 2007, .
 mit Hubert Cancik und : Der Neue Pauly. Enzyklopädie der Antike, Sonderausgabe. WBG (Wissenschaftliche Buchgesellschaft), Darmstadt 2015,  (Das klassische Altertum und seine Rezeptionsgeschichte: 18 Bände, 1 Registerband, inkl. Zusatzband Historischer Atlas der Antiken Welt).

Bibliographie
 Björn Onken, Dorothea Rohde (Hrsg.): "in omni historia curiosus". Studien zur Geschichte von der Antike bis zur Neuzeit. Festschrift für Helmuth Schneider zum 65. Geburtstag (= Philippika. Altertumswissenschaftliche Abhandlungen. Bd. 47). Harrassowitz, Wiesbaden 2011, .

Liens externes

Historien de l'Antiquité
Professeur à l'université de Kiel
Professeur à l'université de Cassel
Naissance en juillet 1946
Naissance en Basse-Saxe

Helmuth Schneider (historien)


Les 4 Heures d'Imola 2022, disputées le  sur le circuit d'Imola, sont la dix-huitième édition de cette course, la quatrième sur un format de quatre heures, et la deuxième manche de l'European Le Mans Series 2022.

Engagés

Essais libres

Qualifications

Course

Déroulement de l'épreuve

Classement de la course
Voici le classement final au terme de la course.
 Les vainqueurs de chaque catégorie sont signalés par un fond jauni.
 Pour la colonne Pneus, il faut passer le curseur au-dessus du modèle pour connaître le manufacturier de pneumatiques.

 La Ferrari 488 GTE Evo n°57 de l'écurie japonaise Car Guy Racing a été disqualifié à l'issue des vérifications techniques d'après-course où un diffuseur non conformes a été trouvé.

Pole position et record du tour
 Pole position :  Alessio Rovera sur n°83 AF Corse en 1 min 32 s 269
 Meilleur tour en course :  Lorenzo Colombo sur n°9 Prema Racing en 1 min 33 s 702 au .

Tours en tête
  Oreca 07 - Prema Racing : 57 tours (1-37 / 65 / 87-89 / 112-127)
  Oreca 07 - Cool Racing : 47 tours (38-40 / 43-63 / 66-86 / 110-111)
  Oreca 07 - United Autosports : 2 tours (41 / 64)
  Oreca 07 - AF Corse : 1 tour (42)
  Oreca 07 - Panis Racing : 20 tours (90-109)

À noter
 Longueur du circuit :
 Distance parcourue par les vainqueurs :

Voir aussi
 4 Heures d'Imola
 Autodromo Enzo e Dino Ferrari
 European Le Mans Series 2022

Notes et références

Lien externe

Compétition automobile en Italie
Sport à Imola
European Le Mans Series 2022
Sport en mai 2022

4 Heures d'Imola 2022


තාර්කික විභජ්ජවාදීන්  පවසන්නේ බොහා් දාර්ශනික ගැටලු පැන නගින්නේ භාෂාවේ යෙදෙන වචන වල අපැභැදිලිකම නිසා බවයි.

'ලොකය මායාවකි' යි කිවහොත් එය දාර්ශනික ගැටළුවකි. මන් ද? තවත් කෙනෙකු ලෝකය ඇත්ත වශයෙන් ම පවතින්නකැයි කිව හැකි හෙයිනි.

මෙතන ප්‍රශ්නය වී ඇත්තේ වචන යෙදීම පිළිබදව යි.

"මායාව" යන වචනය යෙදීමෙන් මායාවාදියා අලුත් දෙයක් කියන්නේ නැත. කෙනෙක් "ඇත්ත වශයෙන් පවතී" යන වචනය යොදනවා වෙනුවට මායාවාදියා "මායාවකි" යන වචනය යොදයි.

එමනිසා මෙතැන ඇත්තේ භාෂාවේ වචන යෙදීම පිළිබද ගැටළුවකි.

මෙය කෙනෙක් බාගෙට පිරුනු වීදුරුවක් යැයි කියන්නට තවෙකෙක් බාගෙට හිස් වූ වීදුරුවකැයි පවසන්නාක් මෙනි.බලන්න වචනයක අර්ථය

තාර්කික විභජ්ජවාදය


Die Irish Open 2001 im Badminton fanden vom 6. bis zum 9. Dezember 2001 in Lisburn statt.

Medaillengewinner

Finalergebnisse

Referenzen

 http://www.tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=240C8430-74C2-4CB0-B072-60D4B0AC9EC6

2001
Badminton 2001
EBU Circuit 2001/02
Badmintonwettbewerb in Lisburn
County Antrim

Irish Open 2001


Crkva sv. Petra Apostola, rimokatolička crkva u mjestu Petrovina, općina Jastrebarsko zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva je smještena u središtu naselja Petrovina. Prvi put se spominje 1334. g., a kao jednobrodna građevina s poligonalnim svetištem nastaje u 15. st. Godine 1663. gradi se današnji poligonalni zvonik, a poč. 18. st. probija se južni zid lađe i dograđuje kapela sv. Antuna Pustinjaka. Početkom 19. st. sagrađena je sakristija, povećani su prozori lađe i sazidano je pjevalište. Crkva je u osnovnoj arhitektonskoj strukturi sačuvala srednjovjekovni karakter. Freske svetišta u stilu internacionalne gotike jedini su takav ikonološki program u sj. Hrvatskoj. Zajedno s crkvom u cjelini, jedan su od najvrjednijih spomenika jastrebarskog kraja i jedan od značajnijih u sjeverozapadnoj Hrvatskoj.

Zaštita
Pod oznakom Z-3923 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Građevine u Jastrebarskom
Zaštićene sakralne građevine u Zagrebačkoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj

Crkva sv. Petra Apostola (Petrovina)


José Guilherme Lacôrte foi um médico e pesquisador brasileiro nascido em Bragança Paulista em 8 de dezembro de 1900. Foi presidente da Fundação Oswaldo Cruz entre 1969 e 1970.

Graduou-se em Medicina em 1926 pela Faculdade de Medicina da Universidade do Rio de Janeiro, atual Universidade Federal do Rio de Janeiro. Iniciou sua trajetória no Instituto Oswaldo Cruz ainda em 1922,  como estagiário do laboratório de Carlos Chagas. No IOC Lacôrte exerceria as funções de pesquisador e professor de bacteriologia e imunologia do Curso de Aplicação, chefe das divisões de Higiene, de Microbiologia e Imunologia e a Seção de Vírus e diretor do instituto de 1969 a 1970, quando também exerceu o cargo de primeiro presidente da Fiocruz. Em seguida dirigiu o Instituto Presidente Castelo Branco, atual Escola Nacional de Saúde Pública Sérgio Arouca, entre 1970 e 1973.

Entre os trabalhos publicados por Lacôrte destacam-se "Técnica bacteriológica" (1939), "Compêndio de bacteriologia e imunologia" (1940), "Temas de imunologia" (1944), entre outros.

Foi pai do líder juvenil e vereador Cristiano Lacôrte. Morreu em 9 de abril de 1983, no Rio de Janeiro.

Referências
Médicos do Brasil
Imunologistas
Bacteriologistas
Cientistas do Brasil

José Guilherme Lacôrte


An Lepanthes enca-barcenae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Fredy Archila. An Lepanthes enca-barcenae in nahilalakip ha genus nga Lepanthes, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepanthes

Lepanthes enca-barcenae


Südermarsch (Danca: Sydmarsk), Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Nordfriesland iline bağlı yerleşim yeri. 30.66 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2004 itibarıyla yaklaşık 141 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Karl-Jochen Maas tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-treene.de

Nordfriesland iline bağlı yerleşim birimleri

Südermarsch


Economía del bien común (en el original alemán Gemeinwohl-Ökonomie), es un proyecto económico abierto a las empresas y promovido por el economista austríaco Christian Felber que pretende implantar y desarrollar una verdadera economía sostenible y alternativa a la de los mercados financieros en la que las empresas parecieran tener que participar necesariamente.

Origen del Proyecto de economía del bien común

Los antecedentes se remontan al 31 de octubre de 2008, día en el que Christian Felber junto con Frank Crüsemann, Ulrich Duchrow, Heino Falcke, Kuno Füssel, Detlef Hensche, Siegfried Katterle, Arne Manzeschke, Silke Niemeyer, Franz Segbers, Ton Veerkamp y Karl Georg Zinn firmaron la declaración Frieden mit dem Kapital? Ein Aufruf wider die Anpassung der evangelischen Kirche an die Macht der Wirtschaft. En el año 2009 Felber cofundó Bewegungsstiftung Österreich (Movimiento Austria), y en 2010 inició el proyecto Banca Democrática.

En 2010 junto con un grupo de empresarios Felber inició el desarrollo práctico del modelo de Economía del Bien Común o Economía del bien público, como una alternativa real al capitalismo de mercado y a la economía planificada.

Economía del Bien Común

La Economía del Bien Común es presentada por Christian Felber como una alternativa tanto al capitalismo de mercado como a la economía planificada. El proyecto forma
parte de unos criterios generales pero debe ser un modelo abierto que debe construirse entre todos sus miembros.

Principios legales de la Economía del Bien Común
Según Felber muchas constituciones y normas legales recogen el principio según el cual la actividad económica debe servir a los intereses generales y en general al bien común o bien público (''common good'' en inglés y ''Gemeinwohl'' en alemán). Así, por ejemplo la Constitución de Baviera en su artículo 151 indica que:

Para Felber la implantación de la economía del bien común equivaldría a adaptar la economía real capitalista (en la que priman valores como ser mayormente elegido y el afán de lucro) a los principios constitucionales que recoge, entre otras, la Constitución de Baviera.

Principios de la Economía del Bien Común

La economía del bien común se debe regir por una serie de principios básicos que representan valores humanos: confianza, honestidad, responsabilidad, cooperación, solidaridad, generosidad y compasión, entre otros.

Para los defensores de la economía del bien común, aquellas empresas a las que guíen esos principios y valores deben obtener ventajas legales que les permitan sobrevivir, frente a los valores del lucro y la competencia actuales.

En la economía real actual se mide el éxito económico con valores o indicadores monetarios como el producto interior bruto y los beneficios que dejan fuera a los seres humanos y al medio en el que vivimos. Estos indicadores no nos dicen nada sobre si hay guerra, se vive en una dictadura, si sobreexplotamos el medio, si se respetan los derechos humanos, etc. De la misma manera que una empresa tenga beneficios no nos indica nada sobre las condiciones de sus trabajadores ni sobre lo que produce ni cómo lo produce.

El balance del bien común mide cómo una empresa vive: la dignidad humana, la solidaridad, la justicia social, la sostenibilidad ecológica, la democracia con todos sus proveedores y clientes. Por ejemplo, si la empresa promueve la esclavitud infantil, si hay desigualdad entre hombres y mujeres, si las rentas de los trabajadores están diferenciadas...

Finalmente, la evaluación de esos valores podrá permitir al consumidor escoger los productos.

Felber propone un límite a la propiedad privada y a la herencia.

Implantación del proyecto
La implantación del modelo teórico comenzó en octubre de 2010 con un grupo de empresas de varios países que participan activamente cumpliendo voluntariamente los requisitos del proyecto de economía del bien común. El grupo se ha convertido en un movimiento capaz de presionar al gobierno para que los principios teóricos se plasmen definitivamente en leyes.

La economía del bien común se extendió en España a través del propio Christian Felber, la Asociación Federal Española para el Fomento de la Economía del Bien Común y personas como el exvicepresidente de la Bolsa de París y actual Director de Economía Sostenible de la Generalitat Valenciana, Francisco Álvarez, o Diego Isabel La Moneda quien expandió el modelo a Latinoamérica e inició el proceso de aprobación del Dictamen del Comité Económico y Social Europeo "La Economía del Bien Común: un modelo económico sostenible orientado a la cohesión social.

Críticas
El economista español Juan Ramón Rallo ha criticado el modelo propuesto por la economía del bien común en su ensayo titulado La Economía del Empobrecimiento Común. Concluye Rallo:

Publicaciones (selección)
 2012 - La economía del bien común, Ed. Deusto, ISBN 978-84-234-1280-8
 2011 - L'Economie citoyenne – ou quand l'intérêt général s'invite dans le bilan des entreprises, Actes Sud, ISBN 978-2-7427-9698-4
 2010 - Die Gemeinwohl-Ökonomie – Das Wirtschaftsmodell der Zukunft, ISBN 978-3-552-06137-8

Véase también

Referencias

Enlaces externos
En español
 Economía del Bien Común - Página oficial
 EBC en facebook
 Proyecto de documental de la EBC de Attac TV
 Economía del bien común, página web en español
 Empresas y ayuntamientos de España comienzan a aplicar la Economía del Bien Común
 Christian Felber - La Economía del Bien Común, Christian Felber - 2011 - Video en español - Vimeo
 Economía del bien común, Resumen de Christian Felber - abril de 2011
 Francisco Álvarez Molina - La Economía del Bien Común, en blip.tv - attactv
 "Nadie debe cobrar más de 20 veces el salario mínimo" - Entrevista a Christian Felberg en La Vanguardia
 Reiniciando España, Salvados, 10 de junio de 2012 - Vídeo
 Entrevista Christian Felber, en culturaRSC.com
 La teoría del bien común, El País
 Gemma Fajardo, Economía del bien común, 2013
 Presentación La economía del bien común, Valencia, 2011

Lengua Extranjera
 Página de Christian Felber (en alemán)
 Portal Gemeinwohl-Ökonomie (en inglés)
 Audio-Interview

Economía alternativa
Conceptos sobre desarrollo sostenible

Economía del bien común


Komplementær DNA, eller cDNA (fra engelsk: complementary DNA) er dobbelt-strenget DNA, der syntetiseres fra en enkeltstrenget RNA-skabelon (f.eks. mRNA eller microRNA) i en reaktion katalyseret af enzymet revers transkriptase. cDNA bruges ofte til at klone eukaryotiske gener i prokaryoter. Når forskere ønsker at udtrykke et specifikt protein i en celle, der ikke normalt udtrykker det protein (dvs. et heterologt udtryk), vil de overføre den cDNA, der koder for proteinet, til modtagercellen. cDNA produceres også naturligt af retrovira (såsom HIV-1, HIV-2, Simian Immunodeficiency Virus, osv.) og integreres derefter i værtens genom, hvor det skaber en provirus.

Begrebet cDNA bruges også, typisk indenfor bioinformatik, til at henvise til en mRNA-transskripts sekvens, udtrykt som DNA-baser (GCAT) snarere end RNA-baser (GCAU).

Noter

DNA

CDNA


Cantorchilus es un género de aves paseriformes perteneciente a la familia Troglodytidae, que agrupa a especies nativas de la América tropical (Neotrópico), donde se distribuyen desde el sur de México a través de América Central y del Sur hasta el sur de Brasil y Paraguay. Son conocidos popularmente como cucaracheros o ratonas.

Lista de especies
Según la clasificación de referencia del Congreso Ornitológico Internacional y la clasificación Clements checklist v.2016, este género agrupa a las siguientes 12 especies, con su respectivo nombre común de acuerdo con la Sociedad Española de Ornitología (SEO), u otro cuando referenciado:

  Cantorchilus modestus (, 1861) - cucarachero modesto;
 Cantorchilus zeledoni (, 1878) - cucarachero de Zeledón;
 Cantorchilus elutus (, 1902) - cucarachero del istmo;
  Cantorchilus leucotis (, 1845 - cucarachero pechihabano;
  Cantorchilus superciliaris (, 1869) - cucarachero cejón;
  Cantorchilus guarayanus (, 1837) - cucarachero del Guarayos;
  Cantorchilus longirostris (, 1819) - cucarachero piquilargo;
  Cantorchilus griseus (, 1925) - cucarachero gris;
  Cantorchilus semibadius (, 1870) - cucarachero ribereño;
  Cantorchilus nigricapillus (, 1860) - cucarachero cabecinegro;
  Cantorchilus thoracicus (, 1865) - cucarachero pechirrayado;
  Cantorchilus leucopogon (, 1899) - cucarachero gorgirrayado.

Taxonomía
 Las especies que lo conforman, anteriormente estaban incluidas dentro del género Thryothorus, pero los estudios genéticos de Mann et al. (2006), complementados por los estudios vocales de Mann et al. (2009), demostraron que este género no era monofilético, por lo que sus integrantes fueron clasificadas en 4 clados separados: el propio Thryothorus, Pheugopedius, Thryophilus, y el presente Cantorchilus, agrupando a las  especies descendientes de un antepasado común de las especies anteriormente designadas como [Thryothorus] leucopogon y [Thryothorus] longirostris. Las modificaciones taxonómicas fueron aprobadas en la Propuesta N° 408-411 al South American Classification Committee (SACC).

 Los taxones C. zeledoni y C. elutus fueron recientemente separados de C. modestus siguiendo los estudios genéticos y morfológicos de Saucier et al. (2015), lo que fue aprobado en la Propuesta 2016-C-13 al North and Middle American Classification Committe.

Referencias

Enlaces externos

Géneros de aves

Cantorchilus


عبد المحسن عبد الرحمن علي العسيري لاعب كرة قدم سعودي لاعب سابق في نادي النصر السعودي حيث تدرج من الفئات السنية حتى وصل إلى الفريق الأول.

أعاره النصر لناديي الرائد والفيحاء و بعدها استغنى عنه النصر ووقع في عام 2016 نادي ضمك و في شهر مارس 2017 تم إيقافه 4 سنوات بسبب المنشطات .

إنجازاته
 إحراز كأس الاتحاد السعودي لدرجة الشباب 2008 مع نادي النصرa .
 إحراز كأس الاتحاد السعودي لدرجة الشباب 2009 مع نادي النصرn.
 في عام 2009 صعد إلى الفريق الأول لفريق كرة القدم بنادي النصر واختير من مدرب الفريق جورج داسيلفا للذهاب للمعسكر الاعدادي في برشلونة الإسبانيا

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية سعوديون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من الرياض
لاعبو دوري الدرجة الأولى السعودي
لاعبو دوري المحترفين السعودي
لاعبو كرة قدم سعوديون
لاعبو نادي الرائد
لاعبو نادي الفيحاء
لاعبو نادي النصر (السعودية)
لاعبو نادي ضمك
منطقة عسير
مواليد 1410 هـ
مواليد 1990
مواليد في الرياض
لاعبو كرة قدم من الرياض

عبد المحسن العسيري


EHF Champions League 2017-18 - gruppespil begyndte den 7. oktober 2017. I alt 16 hold konkurrerer om 12 pladser i knockout-runden i herrernes EHF Champions League 2017-18.

Lodtrækning
Lodtrækningen til gruppespillet blev afholdt d 30. juni 2017.

Seedning
Seedningslagene blev offentliggjort d. 27. juni 2017.

Grupper
Dagene hvor der spilles kampe er 6–8 oktober, 13–15 oktober, 20–22 oktober, 3–5 november, 10–12 november, 17–19 november 2017.

Gruppe A

Gruppe B

Gruppe C

Gruppe D

Referencer

2017-18 - gruppespil (kvinder)
Håndbold i 2017
Håndbold i 2018

EHF Champions League 2017-18 - gruppespil (kvinder)


An Kreodanthus ecuadorensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leslie Andrew Garay. An Kreodanthus ecuadorensis in nahilalakip ha genus nga Kreodanthus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Kreodanthus

Kreodanthus ecuadorensis


O Grande Prêmio da Emília-Romanha de 2022 (formalmente denominado Formula 1 Rolex Gran Premio Del Made In Italy E Dell'emilia Romagna 2022) foi a quarta etapa da temporada de  da Fórmula 1. Foi disputado em 24 de abril de 2022 no Autódromo Enzo e Dino Ferrari, em Ímola, Itália.

Resumo

Qualificação

Q1

Q2

Q3

Corrida Classificatória

Corrida

Resultados

Treino classificatório

Corrida Classificatória

Corrida

Voltas na liderança

2022 DHL Fastest Pit Stop Award

Resultado

Classificação

 Tabela do DHL Fastest Pit Stop Award

Tabela do campeonato após a corrida
Somente as cinco primeiras posições estão incluídas nas tabelas.

 Tabela do campeonato de pilotos

 Tabela do campeonato de construtores

Ligações externas

Emília-Romanha
2022

Grande Prêmio da Emília-Romanha de 2022


Cecilia Underwood, 1.ª duquesa de Inverness (nacida Lady Cecilia Letitia Gore; c. 1785 – 1 de agosto de 1873), fue la segunda esposa del príncipe Augusto Federico, duque de Sussex, sexto hijo del rey Jorge III. Dado que su matrimonio iba en contravención del Acta de Matrimonios Reales de 1772, no tuvo derecho al título y tratamiento de duquesa de Sussex o princesa. Fue creada duquesa de Inverness, por derecho propio, por la reina Victoria, el 10 de abril de 1840.

Primeros años

La fecha exacta del nacimiento de Cecilia es desconocida, aunque fue alrededor de 1785. Su padre era Arthur Gore, 2.º conde de Arran, su madre Elizabeth, nacida Underwood. Fue titulada Lady Cecilia Gore desde su nacimiento, título de cortesía de la hija de un conde.

Matrimonios

Lady Cecilia se casó con Sir George Buggin, en mayo de 1815. El matrimonio no tuvo hijos y Sir George murió el 12 de abril de 1825.

Después se casaría en segundas nupcias con el príncipe Augusto Federico, duque de Sussex, hijo del rey Jorge III, en Great Cumberland Place, Londres, el 2 de mayo de 1831. El duque de Sussex se había casado con Lady Augusta Murray en 1793, pero el matrimonio fue anulado en 1794, ya que iba en contra del Acta de Matrimonios Reales de 1772, que requería que todos los miembros de la Familia Real Británica solicitasen permiso al soberano para contraer matrimonio, por lo que fue legalmente nulo. Para su segunda boda, su primera esposa ya había fallecido.

Duquesa de Inverness

Como el matrimonio no era considerado legal en el Reino Unido, Lady Cecilia no pudo tomar el título y tratamiento de Su Alteza Real la Duquesa de Sussex. En su lugar asumió el nombre "Underwood", nombre de soltera de su madre, por Licencia Real y fue conocida como Lady Cecilia Underwood. La pareja residió en los apartamentos del duque en el Palacio de Kensington.

Sin embargo, Lady Cecilia no fue aceptada como miembro de la Familia Real. El estricto protocolo real restringía la presencia de Lady Cecilia en cualquiera de las funciones en que asistiesen otros miembros de la Familia Real, ya que no podía tomar asiento junto a su esposo, debido a su rango inferior. Para compensar esto, la reina Victoria la creó Duquesa de Inverness en 1840, por derecho propio, con un residuo para sus herederos varones nacidos legalmente. El título provenía del título subsidiario de su esposo, conde de Inverness.

El duque de Sussex murió en el Palacio de Kensington y fue enterrado en el Cementerio de Kensal Green. La duquesa de Inverness siguió residiendo en el Palacio de Kensington hasta su muerte en agosto de 1873. Fue enterrada junto a su segundo esposo.

Títulos y estilos

 1785–Mayo de 1815: Lady Cecilia Gore.

 Mayo de 1815–c. 1831: Lady Cecilia Buggin.

 c. 1831–10 de abril de 1840: Lady Cecilia Underwood.

 10 de abril de 1840–1 de agosto de 1873: Su Gracia la Duquesa de Inverness.

Consortes de miembros de la casa de Hannover
Matrimonios morganáticos
Duquesas de Sussex
Princesas británicas por casamiento
Duques de la nobleza del Reino Unido
Inglesas del siglo XVIII
Inglesas del siglo XIX

Cecilia Underwood


În teoria probabilității și statistică, covarianța este măsura de variație comună a două variabile aleatorii. Dacă valorile mari ale unei variabile corespund, în general, valorilor mari ale celeilalte variabile, și dacă același lucru este valabil în cazul valorilor mici (i.e. cele două variabile au comportamente similare), covarianța este pozitivă. Pe de altă parte, dacă valorile mari ale unei variabile corespund, în general, valorilor mici ale celeilalte variabile (i.e. cele două variabile au comportamente opuse), covarianța este negativă. Prin urmare, semnul covarianței arată direcția relației liniare existente între cele două variabile. Magnitudinea covarianței nu este ușor de interpretat, deoarece nu este normalizată și, prin urmare, depinde de magnitudinea variabilelor. Versiunea normalizată a covarianței, coeficientul de corelație, poate arăta însă prin magnitudine puterea relației liniare.

Trebuie făcută o distincție între (1) Covarianța a două variabile aleatorii, care este un parametru al populației ce poate fi interpretat ca o proprietate a distribuției multivariate de probabilitate, și (2) Covariația eșantionului, care, pe lângă rolul descriptiv asupra eșantionului, reprezintă valoarea estimată a parametrului populației.

Definiție
Covarianța unei distribuții bivariate a două variabile aleatorii  și , cu momente secundare finite, este definită ca media produselor deviațiilor de la mediile lor individuale:

unde  este media variabilei . Covarianța este adesea desemnată prin  sau , în analogie cu varianța. Folosind proprietatea liniarității mediilor, formula de mai sus poate fi redusă la media produselor celor două variabile minus produsul mediilor lor:

Totuși, când  , această din urmă ecuație poate fi afectată de reducere numerică atunci când este calculată cu virgulă mobilă și, prin urmare, ar trebui evitată în programele de calcul când datele n-au fost centrate înainte. În acest caz, algoritmi stabili numeric ar trebui preferați. .

Pentru vectorii aleatori și , matricea covarianței încrucișate   este:

unde  este transpusa vectorului .

Elementul  al matricei este egal cu covarianța  între scalarul al -lea aparținând  și scalarul al -lea aparținând . În particular,  este transpusa .

Pentru un vector  reprezentând distribuția multivariată a  variabile cu momente secundare finite, matricea covarianței (știută și ca matricea variație-covarianță) este definită ca

Variabilele aleatorii a căror covarianță este zero sunt variabile necorelate. În același fel, componentele vectorilor aleatori a căror matrice de covarianță prezintă valori zero pentru fiecare intrare, cu excepția diagonalei principale, se numesc vectori necorelați.

Unitatea de măsură a covarianței  este unitatea de măsură a lui  multiplicată cu unitatea de măsură a lui .  În schimb, în cazul corelației, ce depinde de covarianță, nu există unitate de măsură (i.e. este un coeficient adimensional, ce reprezintă o normalizare a covarianței).

Variabile discrete
Dacă perechea de variabile aleatoare (X, Y) poate lua valori (xi, yi) pentru i = 1, ... , n, cu probabilități egale 1/n, atunci covarianța poate fi scrisă, în termeni echivalenți, funcție de mediile   și  ca

Poate fi, de asemenea, exprimată fără a se face referire directă la medii:

În general, dacă sunt n diferite perechi de (X, Y), respectiv (xi, yi) pentru i = 1, ... , n, , dar presupunând că probabilitățile de apariție pi  sunt inegale, atunci covarianța este:

Exemplu pentru variabilă aleatoare discretă
Fie X și Y având următoarea funcție (bivariată) de masă,, în care cele șase celule centrale dau probabilitățile f(x, y) de realizare a celor șase cazuri ipotetice: (x, y) = (1, 1), (1, 2), (1, 3), (2, 1), (2,2), și (2, 3):

X poate lua două valori (1 și 2), în timp ce Y poate lua trei valori (1, 2, și 3). Mediile lor sunt  și .  Deviațiile standard (aici considerate parametrii de populație) ale lui X și Y sunt  și . Atunci avem:

Proprietăți

 Varianța este un caz special al covarianței, în care cele două variabile sunt identice. Prin urmare, se poate defini ca:

 Dacă X, Y, W, și V sunt variabile aleatoare reale, iar a, b, c, d sunt constante (prin "constante" înțelegându-se valori date, nealeatorii), atunci avem următoarele consecințe ale definiției covarianței:

 Pentru o secvență X1, ..., Xn de variabile aleatoare, și constante a1, ..., an, avem:

 O identitate utilă pentru calcularea covarianței dintre două variabile aleatorii   este Identitatea lui Hoeffding:

 unde  este funcția de distribuție bivariată a vectorului aleator  și  sunt marginalii.

O identitate mai generală pentru matricile de covarianță
Fie  un vector aleator cu matrice de covarianță , și fie  o matrice ce este operabilă pe . Matricea de covarianță a produsului matrice-vector  este:

Acesta este un rezultat direct al liniarității mediilor, fiind folositor în aplicarea transformărilor liniare asupra unui vector (exp. în cazul transformării necorelative).

Lipsa de corelație și independența
Dacă X și Y sunt independenți, atunci covarianța lor este zero. Acest lucru rezultă deoarece,

Opusul însă, nu este mereu adevărat. Spre exemplu, fie variabila X uniform distribuită în intervalul [-1, 1], iar Y = X2. În mod clar, X și Y, sunt dependente, dar, conform formulei:

În acest caz, relația dintre Y și X nu este liniară, pe când corelația și covariația sunt măsuri ale dependenței liniare dintre două variabile. Acest exemplu arată că dacă două variabile nu sunt corelate, aceasta nu implică cu necesitate că sunt și independente. Totuși, dacă cele două variabile au o distribuție multivariată normală (deci nu individuală, ci multivariată), lipsa de corelație implică cu necesitate independența.

Relația cu spațiile prehilbertiene
Multe dintre proprietățile covariației pot fi deduse elegant, asemănându-se proprietăților spațiilor prehilbertiene:

 biliniaritatea: pentru constantele a și b, și variabile aleatoare X, Y, Z, cov(aX + bY, Z) = a cov(X, Z) + b cov(Y, Z);
 simetria: cov(X, Y) = cov(Y, X);
 pozitivism semi-definit: σ2(X) = cov(X, X) ≥ 0 pentru toate variabilele aleatoare X, și cov(X, X) = 0 implică faptul că X este o variabilă aleatoare constantă (K).

În fapt aceste proprietăți implică definirea de către covarianță a unui spațiu prehilbertian asupra spațiului vectorial fracționar obținut prin extragerea subspațiului de variabile aleatoare cu momente secundare finite și identificarea acelora (oricăror două) care diferă printr-o constantă. (Această identificare transformă pozitivitatea semi-definită de mai sus în pozitivitate definită absolut). Spațiul vectorial fracționar este izomorfic față de subspațiul variabilelor aleatorii cu momente secundare finite și medie zero; pe acel subspațiu, covarianța este exact spațiul prehilbertian L2 al funcțiilor de valori reale definite pe acel spațiu.

Drept urmare, pentru variabilele aleatorii cu variații finite, inegalitatea

este valabilă via inegalitatea Cauchy–Schwarz.

Demonstrație: Dacă σ2(Y) = 0, atunci demonstrația este trivială. Pentru soluția non-trivială, fie variabila aleatoare

Atunci avem

Calcularea covarianței pentru un eșantion
Covarianțele eșantionului a K variabile cu câte N observații fiecare, extrase dintr-o populație, sunt date de matricea K x K:  , cu intrările:

ceea ce reprezintă o estimare a covarianței dintre variabila  și variabila .

Media eșantionului și covariația eșantionului reprezintă estimatori nealterați ai matricelor mediei și covarianței vectorului aleatoriu , al cărui j-lea element (j = 1, ..., K) este una din variabilele aleatoare. Motivul pentru care matricea covarianței eșantionului are  la numitor, mai degrabă decât este că media populației  nu este cunoscută, fiind astfel înlocuită cu media eșantionului . Dacă media populației  este cunoscută, estimarea nealterată analoagă este dată de:

Comentarii adiționale
Covarianța este uneori numită "măsură a dependenței liniare" a două variabile aleatoare. Aceasta nu înseamnă același lucru ca în contextul algebrei liniare (vezi dependență liniară). Când covarianța este normalizată (i.e. standardizată), se obține coeficientul de corelație Pearson, ce dă calitatea modelării pentru cea mai bună funcție liniară posibilă ce descrie relația dintre variabile. În acest sens, covarianța este un instrument pentru dependența liniară.

Aplicații

În genetică și biologie moleculară
Covarianța este un indicator important în biologie. Anumite secvențe de ADN sunt conservate mai mult decât altele între specii, astfel, pentru a studia structurile secundare sau terțiare ale proteinelor, sau structurile ARN, secvențele sunt comparate pentru specii înrudite. Dacă schimbări secvențiale sunt găsite sau nu sunt găsite deloc în ARN non-codant (exp. microARN), se presupune că secvențele sunt necesare pentru forme structurale comune, precum buclele ARN. În genetică, covarianța servește ca bază pentru calcularea Matricei Relației Genetice (GRM), ce mai este numită și matricea de înrudire, permițând inferențierea asupra structurii unei populații pe baza unui eșantion, precum și inferențierea asupra moștenirii unor complexe de trăsături. .

În finanțe
Covarianțele joacă un rol esențial în finanțe, în special în teoria portofoliului și în modelul CAPM. Covarianțele, alături de randamentele așteptate pentru diferite active, se folosesc pentru determinarea proporțiilor de diferite active pe care investitorii ar trebui să le dețină în vederea diversificării (și scăderii riscului).

În meteorologie și oceanografie
Matricea covarianțelor este importantă în estimarea condițiilor inițiale necesare modelelor de estimare a vremii viitoare. Matricea covarianțelor erorilor estimate este construită în jurul perturbărilor de la o stare medie. Matricea covarianțelor erorilor observaților este construită pentru a reprezenta magnitudinea erorilor observaționale combinate (pe diagonală) și erorile corelate dintre măsurători (în afara diagonalei). Acesta este un exemplu al folosirii covarianței de către filtrul Kalman și în vederea estimarea stării (interne) pentru sistemele variabile în timp.

În micrometeorologie
Tehnica covarianței Eddy este un indicator atmosferic în cadrul căruia covarianța dintre deviațiile instantanee ale vitezelor vânturilor verticale de la valoarea medie, și deviațiile instantanee ale concentrării gazelor, reprezintă baza calculării fluxurilor turbulente verticale.

În extragerea și urmărirea caracteristicilor (vocale)
Matricea covarianțelor este folosită pentru a captura variabilitatea spectrală a unui semnal.

Referințe

Link-uri externe

 MathWorld page on calculating the sample covariance
 Covariance Tutorial using R
 Covariance and Correlation
Statistică
Statistică descriptivă
Statistică aplicată
Matematică
Pages with unreviewed translations

Covarianță


An Hypolytrum hainanense in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Elmer Drew Merrill, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Tang och Fa Tsuan Wang. An Hypolytrum hainanense in nahilalakip ha genus nga Hypolytrum, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Hainan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hypolytrum

Hypolytrum hainanense


Vitreus cisim, vitröz cisim veya camsı cisim (vitreus "cam gibi" anlamına gelir; Latince vitreus "camsı", vitrum "cam" ve -eus'tan gelir) insanlarda ve diğer omurgalılarda lens ile göz küresinin retinası (vitreus odası) arasındaki boşluğu dolduran berrak jeldir. Genellikle vitreus sıvı veya sadece "vitreus" olarak adlandırılır. Vitreus sıvısı veya "sıvı vitreus", vitreus dekolmanından sonra bulunan vitreus jelinin sıvı bileşenidir. Gözde kornea ve lens arasında bulunan diğer sıvı olan göz sıvısı ile karıştırılmamalıdır.

Vücut sıvıları
Göz

Vitreus cisim


Flagship Studios was an American video game developer founded by Bill Roper along with , , and David Brevik, former high level Blizzard North executives. The core personnel of Flagship Studios had been collaborating as a team since 1993 when they founded Condor Studios (later bought out and renamed Blizzard North) and in addition to creating the Diablo franchise many were key high level executives in the development of Warcraft, StarCraft and World of Warcraft games. Flagship Studios was formed following the resignation en masse of Blizzard North management following a dispute with Blizzard Entertainment parent company Vivendi regarding the potential fate of the company, development team, and titles, which were in doubt at that time. Flagship Studio's primary target platform for their games was the PC.

Flagship Studios had a partnership with Namco Hometek and HanbitSoft to cover an international market for game marketing and distribution. The company dissolved in August 2008 because of financial troubles. Max Schaefer and Erich Schaefer moved on to help form Runic Games.

Titles

Hellgate: London
In March 2005, following months of teasing concept art for an unknown game, Flagship Studios' first title named Hellgate: London was announced via an exclusive article in the computer magazine PC Gamer. It was formally released October 31, 2007 as an action role-playing game (RPG) in the same vein as the Diablo games, but with the twist of being played in 3D, primarily from a first-person perspective. The game takes place in a post-apocalyptic demon-infested London, following a great battle between demons and humans. Unlike regular first-person shooters, the game features RPG content in the form of e.g. random quests, and where a character's combat efficiency is more determined by statistics than player reflexes. In addition, the game features random levels, uncommon in games of similar perspective and scale. Expectations from the game were high, as earlier games the developers have been involved in, especially titles from Blizzard Entertainment, have become best sellers with few exceptions. However, it received mixed reviews, and complaints by many gamers that the game was released in an unfinished state, which was later admitted by CEO Bill Roper. The company no longer owns the intellectual property rights to the game.

Mythos
Mythos was a game under development by a division of Flagship Studios commonly called "Flagship Seattle". An online RPG, similar in style to Diablo, the game was used to test the networking technology behind the multiplayer component of Hellgate: London. It was expected to be free to play and download, although the financing model was never set in stone. Following the layoffs at Flagship Studios due to the financial issues, the intellectual property rights over Mythos have now been claimed by the Korean company Hanbitsoft, which was offered as collateral for loans earlier in the year. Mythos lead designer Travis Baldree and Flagship Studios co-founder Max Schaefer have subsequently formed the new game company Runic Games along with the remaining staff of 14 behind the game from Flagship Seattle. Runic Games developed the Diablo-like action RPG Torchlight.  They have since left Runic to found Double Damage Games.

Closed
The co-founder Max Schaefer announced on August 15, 2008, that the studio has "for all intents and purposes" shut down.

References

Defunct video game companies of the United States
Video game development companies
Video game companies based in California
Video game companies established in 2003
Video game companies disestablished in 2008
Companies based in San Francisco
Defunct companies based in the San Francisco Bay Area

Flagship Studios


La rue Fritz  est une voie de Strasbourg, située dans le quartier historique de la Krutenau. Elle va du  de la rue de Zurich au 10, rue Paul-Janet, rejointe au nord, dans sa partie centrale, par la rue Adolphe-Wurtz.

Histoire et origine du nom
Le tracé de la voie évolue au fil du temps. Une première ruelle, Mülgesselin, est attestée en 1469, 1473, 1587. Puis la présence d'une famille Spiess sur plusieurs générations donne, par traduction ou analogie, le Spiessengässel (1762), le Spiessen-Gässlein (1817), la rue des Piques (1833), l'impasse de la Hallebarde (1856) et le Hellenbardengässchen (1872).

Prolongée, la ruelle est renommée en 1881 « Fritzgasse », en mémoire de Jean-Guillaume Fritz (1797-1879), architecte, chroniqueur,  philanthrope et propriétaire à la Krutenau, décédé deux ans plus tôt.

Cependant cet hommage ne semble pas avoir fait l'unanimité auprès des riverains de ce personnage un peu mystérieux, surnommé « Millionefritz », comme en témoigne, en 1883, non sans ironie, un essai sur les Vieux noms et rues nouvelles de Strasbourg, préfacé par Rodolphe Reuss :

En 1945 elle prend son nom français actuel : « rue Fritz».

Bâtiments remarquables
La plupart des immeubles datent du milieu ou de la fin du .

Le bâtiment le plus imposant forme l'angle avec le  de la rue de Zurich.
Sur cet emplacement est attestée au  une maison appartenant sur plusieurs décennies à la famille Spiess. Ce patronyme (qui signifie « hallebarde ») donne son nom à la Spiessgass, puis à l'impasse des Hallebardes.

L'édifice avait la même hauteur que le  voisin, jusqu'à l'ajout d'un troisième étage en 1870.

Un siècle plus tard, le nouveau propriétaire, l'Office public d'habitations à loyer modéré, en rénove l'intérieur, puis fait ravaler la façade en 1980. Le pan de bois devient alors apparent.

Cet immeuble peut être considéré comme un bon exemple de l'architecture wilhelminienne, caractéristique du Strasbourg impérial.

L'immeuble, qui fait face à la rue Adolphe-Wurtz, est doté de trois étages surmontés de combles et large de six travées de fenêtres. Il a probablement été construit dans les années 1870 ou au début des années 1880. Au-dessus du portail une ancienne inscription témoigne de la présence d'un dépôt de bière.

En 1890 Max Metzenthin et Paul Cavael construisent cet immeuble de style néo-Renaissance destiné à la crèche du Vaterländisches Frauenverein (association allemande de femmes), avec une capacité de 30 enfants. Il abrite toujours un jardin d'enfants et une halte-garderie.

À l'extrémité de la rue, du côté de la rue Paul-Janet, on trouve un ensemble d'anciens logements populaires (V-W-Volkswohnungen) édifié en 1884.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Maurice Moszberger (dir.), « Fritz (rue) », in Dictionnaire historique des rues de Strasbourg, Le Verger, Barr, 2012 (nouvelle éd. révisée),
  Adolphe Seyboth, « Hellenbardengässchen. Impasse de la Hallebarde », in Das alte Strassburg, vom 13. Jahrhundert bis zum Jahre 1870 ; geschichtliche Topographie nach den Urkunden und Chroniken, Strasbourg, 1890,

Articles connexes
 Liste des voies de Strasbourg

Liens externes
 « 57, rue de Zurich » (Maisons de Strasbourg. Étude historique sur les maisons de Strasbourg entre le XVI et le XX siècle)
 « Rue Fritz (Strasbourg) » (ArchiWiki)

Rue à Strasbourg
Krutenau

Rue Fritz (Strasbourg)


Interregn reprezintă o perturbare, o întrerupere în  succesiunea normală a monarhilor (de exemplu regi, papi sau împărați).

Interregn (din latină "guvern interimar") desemnează o guvernare de tranziție sau perioada în care un guvern de tranziție este în vigoare; în mod deosebit în monarhiile electorale, este perioada dintre abdicarea sau dispariția unui monarh și până la alegerea succesorului acestuia. În cadrul monarhiilor Interregnul este forma obișnuită utilizată pentru a se evita apariția unui vid de putere între domnia unui monarh și a celui ce îl succede, până la reglementarea succesiunii ereditare.

În istorie există numeroase exemple de Interregn:

 în China antică, dinastia Xin ("Interregnul Wang Mang" între dinastiile Han din vestul și estul Chinei) din anul 9 d. Hr. până în anul 23 d.Hr.;
 în Japonia regentul Jingū din anul 201 până în anul 269;
 în Imperiul Roman guvernarea Interrex-ului și perioada fără împărat dintre 465 și 467;
 în Regatul Longobard perioada fără rege de după asasinarea lui Cleph în 574; Interregnul s-a sfârșit după alegerea fiului său, Authari, ca nou rege al longobarzilor în 584;
 în Sfântul Imperiu Roman perioada 1245/1250 (destituirea și respectiv moartea lui Frederic al II-lea) până la alegerea lui Rudolf de Habsburg ca rege romano-german în 1273;
 în istoria ducatului Austriei, perioada dintre stingerea liniei masculine a babenbergilor în 1246 și alegerea lui Ottokar al II-lea Přemysl ca duce în 1256; multe surse includ și perioada cuprinsă între 1256 și 1278 ca parte a Interregnului deoarece habsburgii nu au recunoscut stăpânirea lui Ottokar al II-lea până la victoria lui Rudolf de Habsburg în bătălia de la Marchfeld din 1278;
 Interregnul Mărcii Brandenburg din 1319/1320 până în 1323;
 în istoria Portugaliei, perioada dintre dispariția Casei de Burgundia și începerea domniei lui Ioan de Avis (1383–1385);
 în istoria otomană Interregnul dintre 1402 și 1413;
 în istoria Aragonului, timpul dintre moartea lui Martin I și începerea domniei lui Ferdinand I (1410–1412);
 în istoria Angliei Interregnul dintre domniile lui Carol I și Carol al II-lea (1649–1660);
 în istoria olandeză domnia prințului Willem al VI-lea de Orange-Nassau (1 decembrie 1813–16 martie 1815) ca suveran înainte de a fi proclamat ca rege Willem I după Congresul de la Viena;
 săptămânile de tranziție în Germania Federală doar cu un guvern executiv sau luarea deciziilor democratice deschise în parlament între două perioade de coaliție sau cu guverne fixe sunt uneori denumite Interregn, de exemplu perioada următoare alegerilor parlamentare din 2017 (octombrie–decembrie). Principiul continuității potrivit articolului 69 din Constituția Germaniei se asigură, spre deosebire de perioada unui guvern de tranziție, prin capacitatea miniștrilor de a acționa respectând Regulile de procedură ale guvernului federal și prevederile articolului 65 din Constituție, însă noi miniștri nu pot fi numiți.

Note

Legea romană
Monarhie
Filosofia politicii
Epoci istorice
Stare de urgență

Interregn


Jane may refer to:
 Jane (given name), a feminine given name including list of persons and characters with the name
 Jane (surname), related to the given name including list of persons and characters with the name

Film and television
 Jane (1915 film), a silent comedy film directed by Frank Lloyd
 Jane (2016 film), a South Korean drama film starring Lee Min-ji
 Jane (2017 film), an American documentary film about Jane Goodall
 Jane (2022 film), an American psychological thriller directed by Sabrina Jaglom
 Jane (British TV series), an 1980s British television series
Jane (American TV series), an educational adventure television series

Music
Jane (album), an album by Jane McDonald
 Jane (American band)
 Jane (German band)
 Jane, unaccompanied and original singer of "It's a Fine Day" in 1983

Songs
 "Jane" (Barenaked Ladies song), 1994
 "Jane", a song by Ben Folds Five from their 1999 album The Unauthorized Biography of Reinhold Messner
 "Jane" (Century song)
 "Jane", a song by Elf Power
 "Jane", a song by EPMD from Strictly Business
 "Jane" (Jefferson Starship song), 1979
 "Jane", a song by the Loved Ones from Keep Your Heart
 "Jane, Jane", a song by Peter, Paul and Mary from See What Tomorrow Brings album, 1965]

Print media
Jane (comic strip), a British comic strip that appeared in The Daily Mirror from 1932 to 1959
Jane (magazine), an American fashion magazine published from 1997 to 2007
Jane, a 1900 novel by Marie Corelli
Jane (play), a 1946 play by S.N. Behrman, based on a Maugham short story

Organizations
 Jane Collective, an abortion provider c. 1970
 Jane's Information Group or Jane's, a publisher
 Jane, a part of Estée Lauder Companies

Ships
 Jane (ship), a ship that disappeared in 1816
 , a United States Navy patrol boat in commission from 1917 to 1918

Other uses
 Jane (dinosaur), juvenile specimen
 Jane Doe or Jane Roe, female equivalent of John Doe (placeholder name for unknown persons or persons whose identity is withheld, in legal contexts)
 Jane (software), a GUI-based integrated software package for the Commodore 128
 Jane Street (Toronto), Toronto, Canada
 Jane (TTC), a Toronto subway station
 Jane, slang term for a female client of a prostitute
 Jane's Carousel, a carousel at the Brooklyn Bridge Park in New York City
 Jane National Park, a national park in Western Australia

See also

 Janes (disambiguation)
 "Jane Jane", a song by Golden Earring from their 1986 album The Hole
 "Jane, Jane, Jane", a song by The Kingston Trio
 Jain (disambiguation)
 Jayne
 Jayna

Jane


Dirnentragödie ist ein deutsches Stummfilmdrama von Bruno Rahn aus dem Jahre 1927. Die Hauptrolle spielt Asta Nielsen.

Handlung
Felix, ein junger Student, verlässt nach einem Streit sein Elternhaus und wird von der alternden Dirne Auguste auf der Straße aufgelesen und in ihrer Wohnung aufgenommen. Sie ist mit den Jahren müde geworden und hat sich, abgestumpft und desillusioniert, ihrem Schicksal weitestgehend ergeben. Sie erwartet nicht mehr viel vom Leben und lässt sich daher auch klaglos von ihrem brutalen Zuhälter Anton ausbeuten. In dem verzogenen Jüngling sieht die verhärmte Frau eine Chance für ein neues Leben, die Illusion von einer gemeinsamen, einer besseren Zukunft.

Gemeinsam in Augustes Wohnung lebt nicht nur Anton, sondern auch die junge Prostituierte Clarissa. Diese zeigt wenig Rücksicht gegenüber ihrer älteren Kollegin und beginnt den schmucken Felix zu verführen. Währenddessen schmiedet Auguste Pläne. Sie wirft ihren Zuhälter Anton aus der Wohnung und macht mit ihrem erarbeiteten Geld eine Anzahlung auf eine Konditorei, mit der sie zukünftig ihr und Felix' Auskommen sicherstellen möchte. Inzwischen versucht Anton, ein tumber, gewissenloser Typ, alles, um Zwietracht zu stiften. Vor allem will er Auguste zurück. Und so beginnt er, den Jungen mit Clarissa zu verkuppeln.

Als Auguste vom sich anbahnenden Verhältnis zwischen Felix und Clarissa erfährt, ist sie zutiefst enttäuscht und erzürnt und sieht all ihre Zukunftspläne dahinschwinden. So stiftet Auguste den zu jeder Niedertracht fähigen Anton zum Mord an Clarissa an, der sehr viel jüngeren Konkurrentin um die Gunst des Studenten. Felix, der nichts vom Komplott gegen seine neue Freundin ahnt, gesteht Auguste gegenüber seine Liebe zu Clarissa. Daraufhin versucht Auguste im letzten Moment noch den Auftragsmord zu verhindern, doch sie kommt zu spät. Anton selbst erkennt erst nach der Bluttat, wie sinnlos sein Handeln war und stellt sich der Polizei. Auguste, zutiefst verzweifelt und aller Hoffnungen auf ein besseres und gemeinsames Leben an der Seite von Felix' beraubt, begeht daraufhin Selbstmord. Der junge Mann wiederum kehrt reumütig in sein Elternhaus zurück.

Produktionsnotizen
Die Dreharbeiten fanden im Februar/März 1927 im Rex-Film-Atelier in Berlin-Wedding statt. Die Uraufführung war am 14. April 1927 in Berlin. Dirnentragödie erhielt Jugendverbot.

Dem Film lag ein Bühnenstück von Wilhelm Braun zugrunde.

Regisseur Bruno Rahn starb ein halbes Jahr nach Ende der Dreharbeiten.

Dirnentragödie war einer der letzten Stummfilme Asta Nielsens. Für ihre Darstellung einer alternden Prostituierten erhielt die 46-jährige Künstlerin viel Lob. Der Film selbst erhielt das Prädikat "künstlerisch hochstehend".

Die Filmbauten entwarf Carl L. Kirmse.

1931 entstand unter der Regie von Gerhard Lamprecht eine Neuverfilmung mit Namen Zwischen Nacht und Morgen. Die Nielsen-Rolle übernahm dort Aud Egede Nissen.

Kritiken
Die Lichtbild-Bühne lobte: "Ein düsterer, ergreifender, in die Nachtseiten des sozialen Lebens hineinleuchtender Film. Und alles überstrahlend: Asta Nielsen, noch immer eine der größten Filmdarstellerinnen der Welt, noch immer ein Wunder an Menschlichkeit und Kunst."

Siegfried Kracauer schrieb eine differenzierte Kritik: "Die Nielsen ist, immer noch, eine große Künstlerin, aber ihr Sujet ist veraltet. Sie spielt die Dirne, die sie oft gespielt hat, und bewegt sich in einer Freudengasse, die von einer nicht mehr zeitgenössischen Literatur erschöpfend abgewandelt worden ist. Das weist in die Strindberg-Zeit zurück und hat als soziales Faktum seinen Vorrang unter anderen ebenso traurigen sozialen Fakten verloren. Immerhin ragt die Nielsen aus dem Milieu heraus, und wenn sie auch neue Nuancen nicht beibringt, so beherrscht sie doch die von ihr gewohnten meisterlich. […] Die Regie beschwört unter Anlehnung an ältere Vorbilder mit unbestreitbarer Einfühlungsgabe die düstere Stimmung herauf."

Willy Haas kritisierte im Film-Kurier die Schnittleistung -- "Hätte ich die Möglichkeit, die Zeit, Lust und die praktischen Kenntnisse (ich habe alle vier Dinge nicht): ich schnitte diesen Film um, ganz auf lange, ungebrochene, kontinuierende Spielszenen" --, lobte die Dramaturgie des Drehbuchs -- "Dabei sind gerade die Situationen des Manuskripts – von Ruth Goetz und Leo Heller – außerordentlich stark und von einer fast grausamen Erfindung. Wenn eine alte Dirne heulend vor einer verschlossenen Tür liegt, und dahinter vergnügt sich ein dummes Bürschchen, in das sie sich vergafft hat, mit einer anderen jüngeren Dirne, und die beiden tun so, als wären sie nicht da, aber die Alte fühlt es, was nebenan geschieht: das ist schon eine gut ausgedachte Sache" -- und huldigte ohne Abstriche der Hauptdarstellerin: "Natürlich: bis auf die Asta Nielsen. Die kommt aus einer ganz anderen Welt, atmet in einer ganz anderen Welt, trägt eine ganz andere Welt in diese hinein: die Welt der wirklich großen Kunst."

Reclams Filmführer befand: "Trotz der kolportagehaften Handlung, trotz mancher Klischees in der Handlungsführung, erzielt der Film doch unmittelbare und zum Teil suggestive Wirkung. Zu seinen Aktivposten zählen eine klare Regiekonzeption, eine durch Regie und Kamera überzeugend bewältigte Milieuschilderung, die auch kleine Gesten und Details der Dekoration einbezieht, und vor allem vorzügliche darstellerische Leistungen. Asta Nielsen war selten besser als in diesem Film."

Das große Personenlexikon des Films schreibt: "…als Prostituierte in dem Drama 'Dirnentragödie' zeigte Asta Nielsen die gesamte Bandbreite ihres dramatischen Könnens."

Im Lexikon des internationalen Films ist zu lesen: "Einer der bekanntesten Asta-Nielsen-Stummfilme, beeindruckend in der Darstellung der Hauptrolle, stilistisch auf der Grenze zwischen Expressionismus und Realismus."

Literatur
 Fred Gehler: Dirnentragödie. In: Günther Dahlke, Günter Karl (Hrsg.): Deutsche Spielfilme von den Anfängen bis 1933. Ein Filmführer. 2. Auflage. Henschel-Verlag, Berlin 1993, ISBN 3-89487-009-5, S. 146 f.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1927
Deutscher Film
Schwarzweißfilm
Stummfilm
Filmdrama
Prostitution im Film

Dirnentragödie


El Sod/Boke Soda, encore appelé El-Sogida, est un lac de cratère volcanique dans l'État régional d'Oromia, au sud de l'Éthiopie. Ce volcan inactif d'El Sod se trouve dans la partie sud de l'Éthiopie et son nom signifie "la maison du sel".

Histoire
Une légende raconte que le cratère Boké a été découvert par un bœuf il y a mille ans. Après avoir goûté le sel du cratère, le bœuf est devenu physiquement différent de tous les autres bœufs du troupeau. Le berger l'a remarqué et a suivi le bœuf pour trouver le cratère Boké. Depuis lors, les éleveurs de Borana utilisent le sel du cratère de Boké pour la consommation animale et humaine.

Géographie
El Sod, la Maison du Sel, est un village situé à 90 km de Yabelo, la capitale du peuple Borana dans le sud de l'Éthiopie. Il se trouve au bord d'un volcan éteint de 1,8 km de large avec un lac salé dans le cratère.

Description

Le cratère
Le cratère contient un lac noir qui, dans ses profondeurs sombres et visqueuses, cache un dépôt de cristaux de sel brut.

Economie d'extraction de sel
Pendant des siècles, les hommes plongent dans le lac pour récolter le sel et le vendent à travers l'Éthiopie, la Somalie et le Kenya. Il faut 1 heure pour descendre le sentier étroit de 2,5 km, du village au lac 340 mètres de descente. Chaque mineur y travaille comme indépendant de toute entreprise ou patron; pour gagner leur vie.

Les habitants du village dépendent principalement de la récolte du sel pour leur subsistance. La récolte du sel varie selon la saison, bien que le meilleur moment pour récolter soit de décembre à janvier. Lorsque l'eau s'évapore et que le niveau du lac baisse, l'extraction du sel peut commencer. Le processus d'extraction - tâche difficile - est entrepris par des personnes très expérimentées qui peuvent plonger dans le petit étang au centre du cratère pour déterrer le sel boueux.

Le sel cristallisé est extrait à l'eau pour le séparer de la boue noire qui le recouvre. Les cristaux sont broyés à l'aide d'une pierre comme le pilon sur une autre surface en pierre ou en bois avant d'être séchés au soleil. Le sel noir séché au soleil est vendu sans étiquette et reste donc inconnu en dehors de la région de Borana.

Les producteurs distinguent trois types de sel différents selon la qualité, le meilleur, appelé ilkole dans la langue locale, étant utilisé en cuisine et occasionnellement pour les animaux.

Tourisme

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

Bibliographies

El Sod

Lac de cratère d'El Sod


وادي سيدي عيش وادٍ بالجنوب الغربي التونسي، يسيل بين قرية سيدي عيش ومدينة قفصة.

سيدي عيش

وادي سيدي عيش


Kaşıkçı Elması, Topkapı Sarayı Müzesi'nde sergilenen 86 karat ağırlığında bir elmastır. Çevresi çift sıra olacak şekilde 49 tane elmas ile süslenmiş olan elmas, dünyada en çok bilinen elmaslar arasındadır.

Tarihi
Elmasın Osmanlı hazinesine ne zaman, nasıl girdiği hakkında kesin bir bilgi yoktur. Elmasa "Kaşıkçı Elması" denmesinin sebebi ise bir balıkçının bu elması gömülü bir şekilde bulduktan sonra 3 tahta kaşık karşılığında bu elması takas etmesinden dolayı bu ismi almıştır. Farklı bir teoride adının, kesiminin oval olması ve dolayısıyla kaşığa benzemesinden geldiği düşünülmektedir. Elmasın Osmanlı hazinesine gelişi hakkında birkaç hikâye mevcuttur.

Kağıt Toplayıcı ve IV. Mehmed
Elmasın bulunmasıyla ilgili bir öyküye göre elmas, 17. yüzyılın sonlarında İstanbul'da bir kâğıt toplayıcı tarafından çöplükte bulunmuştur. Elmasın adını aynı zamanda kaşıkçı olan bu kişiden aldığı söylenmektedir. Öyküye göre bu kaşıkçı, bulduğu taşı bir kuyumcuya değerinin çok altında satar. Kuyumcu, taşın çok değerli olduğunu anlayınca bir arkadaşına gösterir. Kuyumcu ile taşı gören arkadaşı arasında bir kavga çıkınca olay Kuyumcubaşı tarafından duyulur. Kuyumcubaşı, kavga eden kuyumculara bir kese altın vererek taşı onlardan alır. Bu olayların Sadrazam Köprülü Fazıl Ahmed Paşa ve IV. Mehmed tarafından duyulmasının ardından taş alınır. Böylece devlet hazinesine giren taş işlenir ve ortaya 86 karat ağırlığında bir mücevher çıkar.

Napolyon'un annesi ve Tepedelenli Ali Paşa
Elmasın Osmanlı hazinesine girmesi ile ilgili en çok bilinen öykü elmasın Napolyon'un annesinden satın alındığıdır. Öyküye göre 1774 yılında Pigot adlı bir Fransız subayı, bu elması Hindistan'dan satın alarak ülkesine götürür. Bir süre sonra elması, Napolyon'un annesi satın alır. Uzun bir süre Napolyon'un annesinde kalan elmas, Napolyon'un sürgüne gönderilmesinden sonra annesi tarafından satılığa çıkarılır. Elması, o sırada Fransa'da bulunan Tepedelenli Ali Paşa'nın bir adamı satın alır ve elması Paşa'ya getirir. Tepedelenli Ali Paşa, II. Mahmut zamanında devlete karşı ayaklandığı gerekçesiyle öldürülür. Tepedelenli Ali Paşa'nın mal varlığına el koyulur. Böylelikle "Kaşıkçı Elması" hazineye girer.

Yapısı ve büyüklüğü
Elmas, 86 karat veya 17,2 gramdır. Dünyadaki diğer elmaslara kıyasla çok büyük bir elmas olmamasına karşı tanınan bir elmastır. Çevresinde çift sıra 49 tane küçük elmas bulunmaktadır. Altın sarısı rengindedir.

Dış bağlantılar
 Topkapı Sarayı Müzesi Resmi Web Sitesi

Kaynakça

Ünlü mücevherler
Elmas
Kuyumculuk

Kaşıkçı Elması


Korsedderkoppen er en dansk undervisningsfilm fra 1956, der er instrueret af Erik R. Knudsen efter eget manuskript.

Handling
Korsedderkoppens unger kommer ud af æggene i juni, og i løbet af få dage er de i stand til at lave hver sit hjulspind. Fangtrådende, som skal holde fast på byttet, er klæbrige og meget elastiske, medens de øvrige tråde er glatte.

Referencer

Eksterne henvisninger

Undervisningsfilm fra Danmark
Danske film fra 1956

Korsedderkoppen


El Jardín Botánico Montagnard (en francés : Jardin Botanique Montagnard también conocido como Jardin botanique du Mazet-Saint-Voy) es un jardín botánico de 2 hectáreas de extensión, de propiedad municipal, en Mazet-Saint-Voy, Francia.

El código de identificación del Jardin Botanique Montagnard como  miembro del "Botanic Gardens Conservation Internacional" (BGCI), así como las siglas de su herbario es MAZ.

Localización
Jardin Botanique Montagnard Mazet-Saint-Voy, Département de Haute-Loire, Auvernia, France-Francia.

Planos y vistas satelitales,

Está abierto todos los días en los meses cálidos del año, se cobra una tarifa de entrada.

Historia
El jardín fue creado en 1987, gracias a iniciativas personales dentro del equipo de administración de la municipalidad de Mazet-Saint-Voy.

Colecciones

Este es un jardín botánico que alberga plantas vivaces y árboles y arbustos de la región, que soportan bien el frío.

Sus colecciones consisten en 450 especies de plantas de la región en mayor o menor grado de amenaza, así como 6 especies de plantas protegidas del Haute-Loire y 8 especies de plantas que están enlistadas a nivel nacional para su protección.

Referencias

Enlaces externos
 Mazet-Saint-Voy
 Convention on Biological Diversity: Botanical gardens in France
 Página del jardín botánico en el BGCI
 Entrada en Aujardins con fotografías.

Bibliografía
  Christian Grosclaude, Jardin botanique du Mazet : flore de l'étage montagnard : guide du visiteur, Association Environnement et Patrimoine du Mazet, 2002.

Montagnard
Montagnard
Montagnard

Jardín botánico Montagnard


Plachý oder Plachy ist der Familienname folgender Personen:

 Erwin Plachy (1904–1991), deutscher Agrarwissenschaftler und Hochschullehrer
 Josef Plachý (* 1971), tschechischer Tischtennisspieler
 Jozef Plachý (* 1949), slowakischer Mittelstreckenläufer
 Václav Plachý (1785–1858), Organist, Komponist und Musikpädagoge

Plachý


Las siglas FMI pueden referirse a:

 Fondo Monetario Internacional, organismo internacional de crédito, pero también puede referirse a:
 FMI/OS, una rama del sistema operativo VSTa.
 Fuerza de Misión Imposible, agencia de inteligencia ficticia de la saga Misión imposible.

FMI (desambiguación)


قرقس هي إحدى قرى هضبة الجولان في سوريا الجمهورية العربية السورية وتقع في الزاوية الجنوبية الشرقية من الجولان، يقدر عدد سكانها بحوالي 5000 نسمة
تسكن قرقس بعض العائلات المتقاربة فيما بينها معظم السكان يعملون بالزراعة وتربية الماشية، هناك نسبة جيدة من حملة الشهادات الجامعية في عدد من التخصصات و يوجد بها ثلاث مدارس ابتدائية وأعدادية
تتطور قرية قرقس بصورة متسارعة وجيدة وهناك العديد من المشاريع الخدمية في القرية وبالقرب منها تتكامل مع محيطها من البلدات والقرى التي تتبع محافظتي درعا أو القنيطرة

المراجع

قرى الجولان

قرقس


ලිපිඩ යන වදනෙහි විවිධාකාර අණු පරාසයක් අඩංගු වන අතර බොහෝ දුරට ඉටි , මේද අම්ල , මේද අම්ලවලින් ව්‍යුත්පන්න වූ පොස්පොලිපිඩ , (Phospholipds) , ස්පින්ගොලිපිඩ (sphingolopids) , ග්ලයිකොලිපිඩ (glycolipids) හා ටර්ප නොයිඩ (terpenoids) ඇතුළත්ව ජීව විද්‍යාත්මක පසුබිමක් ඇති සාපේක්ෂව ජල අද්‍රාව්‍ය හෝ නිර්ධ්‍රැවීය සංයෝග සියල්ලම ලෙසද සැළකිය හැක. සමහරක් ලිපිඩ රේඛීය ඇලිෆැටික අණු වන අතර අනෙක් ඒවා චක්‍රීය ව්‍යුහ වෙයි. සමහරක් ඇරෝමැටික වන අතර සමහරක් එසේ නෙවේ. සමහරක් සුනම්‍ය වන අතර සමහරක් දෘඩ වේ.

බොහොමයක් ලිපිඩවලට විශාල ලෙස නිර්ධ්‍රැවීය වුවත් යම්තාක් දුරට ධ්‍රැවීය ගුණ ඇත. සාමාන්‍යයෙන් ඒවායේ ව්‍යුහයෙන් විශාල කොටසක් නිර්ධ්‍රැවීය හෝ ජලභීතික වන අතර ජලය වැනි ධ්‍රැවීය ද්‍රාවක සමග හොදින් අන්තර්ක්‍රියා නොකරයි. ඒවායේ ව්‍යුහයේ තවත් කොටසක් ධ්‍රැවීය හෝ ජලාකර්ශක වන අතර ජලය වැනි ධ්‍රැවීය ද්‍රාවක සමග හොදින් ක්‍රියාකාරී වේ. මෙම නිසා ඒවා උභයගුණික අණු බවට පත්වේ. (ජලකර්ශක හා ජලභීතික ගති ගුණ දෙකම ඇති) පොස්පොලිපිඩහි පහත විස්තර කළ ඇති පරිදි ධ්‍රැවීය කාණ්ඩ සැළකිය යුතු තරම් විශාල හා වඩා ධ්‍රැවීය වේ.

ලිපිඩ යනු අපගේ දෛනික ආහාර පරිභෝජනයේ අත්‍යවශ්‍යය කොටසකි. බටර් , චීස් , ගිතෙල් වැනි අප විසින් පිසීමට හා ආහාරයට ගන්නා බොහොමයක් තෙල් හා කිරි නිෂ්පාදන මේද වලින් යුක්ත වේ. එළවළු තෙල් විවිධ බහු අසංතෘප්ත මේද අම්ලවලින් (PUFA) පොහොසත්ය. ලිපිඩ අඩංගු ආහාර ශරීරය තුළදී ජීර්ණය වී මේද හා ලිපිඩවල අවසාන ජීර්ණ ඵල වන මේද අම්ල හා ග්ලිසරෝල් බවට පත්වේ.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Biochemistry#Lipids
බොහෝ ලිපිඩ අාකාර පැව
තියද සත්‍ය ලිපිඩ ලෙස හැඳින්විය හැක්කේ මේද හා තෙල් පමණි. මේද හා තෙල් සෑදෙන්නේ මේද අම්ල අණු 3ක් එක් ග්ලිසරෝල් අණුවක් හා බැඳුනු විටය.මෙම බන්ඳන එස්ටර බන්ඳන යැයි හඳුන්වනු ලැබේ.
මෙය ට්‍රයිඒසයිල්ග්ලිසරයිඩ හෙවත් මේද අණුවක් ලෙස හඳුන්වයි.

 ට්‍රයිඒසයිල්ග්ලිසරයිඩ ආකාර 2 කි.

   1.මේදය(ග්ලිසරෝල් හා සංතෘප්ත මේදය එකතු වී
   2.තෙල්(ග්ලිසරෝල් හා අසංතෘප්ත මේදය එකත් වී

ලිපිඩ


La première saison de RuPaul's Drag Race: UK vs The World est diffusée pour la première fois sur la chaîne BBC Three le .

Le lancement de la série est annoncé le  par World of Wonder. Le casting est composé de neuf candidates et est dévoilé le  sur Instagram et Twitter par World of Wonder.

La gagnante de la saison reçoit la chance de collaborer musicalement avec RuPaul.

La gagnante de la première saison de RuPaul's Drag Race: UK vs The World est Blu Hydrangea, avec Mo Heart comme seconde.

Candidates

Les candidates de la première saison de RuPaul's Drag Race: UK vs The World sont :

(Les noms et âges donnés sont ceux annoncés au moment de la compétition.)

Progression des candidates

  La candidate a gagné RuPaul's Drag Race: UK Versus the World.
  La candidate est arrivée seconde.
  La candidate a été éliminée pendant le tournoi de lip-syncs.
  La candidate a gagné le maxi challenge et a gagné le lip-sync for the world.
  La candidate a gagné le maxi challenge mais a perdu le lip-sync for the world.
  La candidate a reçu des critiques positives des juges et a été déclarée sauve.
  La candidate a été déclarée sauve.
  La candidate a reçu des critiques des juges et a été déclarée sauve.
  La candidate a reçu des critiques négatives des juges mais a été déclarée sauve.
  La candidate a été en danger d'élimination.
  La candidate a été éliminée.

Lip-syncs

  La candidate a été éliminée après sa première fois en danger d'élimination.
  La candidate a été éliminée après sa troisième fois en danger d'élimination.
  La candidate a été éliminée pendant le premier round de lip-syncs de la finale.
  La candidate a été éliminée pendant le deuxième round de lip-syncs de la finale.

Juges invités
Cités par ordre d'apparition :
 Melanie C, chanteuse et actrice britannique ;
 Daisy May Cooper, actrice britannique ;
 Jonathan Bailey, acteur britannique ;
 Clara Amfo, présentatrice radio britannique ;
 Michelle Keegan, actrice britannique ;
 Jade Thirlwall, chanteuse britannique.

Invités spéciaux
Certains invités apparaissent dans les épisodes, mais ne font pas partie du panel de jurés.

Épisode 4

 Katie Price, personnalité télévisée britannique.
Épisode 6

 Naomi Campbell, top model britannique ;
 Elton John, chanteur, compositeur et musicien britannique ;
 Billy Porter, chanteur et acteur américain.

Épisodes

Notes et références

UK

Saison 1 de RuPaul's Drag Race: UK vs The World


Mevlîd, İslâm edebiyatında Muhammed'in doğum gününde yapılan kutlama merasimlerine, bu merasimlerde okunmak üzere yazılan ve bestelenen manzum şeklindeki edebî metinlere verilen isim. Mevlîd, bunun yanında İslâm edebiyatında müstakil bir edebî türdür.

Arapça "doğmak", "doğum zamanı" veya "doğum yeri" anlamındaki "velâdet" kelimesinden türeyen "mevlid", zaman içinde bu türdeki eserlere verilen ortak bir isim hâline gelmiştir.

Özel günlerde (sünnet töreni, hac dönüşü, asker uğurlama, bir ölümün 40. günü gibi) ve kutsal gecelerde, Muhammed'in doğumu, kutsal kişiliği, miracı gibi olağanüstü anlatı ve mitoslarla bezenmiş, gerçeküstü olayları anlatan edebî metinlerin makam ve usûl ile okunmasıdır. Türkçeye Arapça'dan girmiş olan "mevlid", "Peygamberin doğum günü" anlamında da kullanılır. Halk arasında mevlit, mevlüd, mevlüt olarak da söylenmekte, kişilere isim olarak da verilmektedir.

Edebî bir terim olarak "mevlîd", Muhammed peygamberin doğumunu, hayatından kısa pasajları, mucizelerini anlatan mesnevi tarzındaki metinlerin tümüne verilen isim olmakla beraber, İslâm edebiyâtında bir edebî türdür. Günümüzde Türkiye'de bu türün en tanınan örneği, Süleyman Çelebi'nin 15. yüzyıl tarihli "Vesîletü'n Necât" (Kurtuluş Vesilesi) ismini taşıyan manzum, Türkçe eseridir. Bu nedenle "mevlîd" kelimesi ile kastedilen çoğunlukla Süleyman Çelebi'nin söz konusu eseridir. Türkçede olduğu gibi Arapça, Kürtçe, Arnavutça gibi birçok dilde de mevlidler yazılmıştır. Türkçe mevlid geleneğinde olduğu gibi özel günlerde ve kutsal gecelerde okunduğu gibi, diğer zamanlarda da isteyenler tarafından okunmaktadır.

Musikî terimi olarak "mevlîd", cami ve tekke musikisinin bir türünü ifade eder. İslâm musikîsinde "mevlîd" okuyanlar, Farsçadan türetilmiş "mevlidhan" tâbiri ile nitelendirilir. Günümüzde icrâ edilmekte olan mevlid bestesini, 17. yüzyılda Bursalı Sekbân adlı bir musikîşinas tarafından bestelendiği sanılmaktadır.Osmanlı Türkçesi zamanında yazılmıştır.

Türk Edebiyatında Mevlid
Türk edebiyat literatüründe 63 mevlid yer alır. Bu eserlerin en meşhuru, Süleyman Çelebi tarafından 15. yüzyılda yazılmış olandır. Diğer mevlitlerin hemen hepsi Süleyman Çelebi'nin mevlidine naziredir. Yalnızca Süleyman Çelebi'den önce yaşamış olan Erzurumlu Mustafa Darir'in "Tercümetü'd Darir" adlı eseri, İbn-i İshak'ın "Siret'ün Nebi" eserinden çeviridir.

Hamdullah Hamdi'nin ve Şemseddin Sivâsî'nin yazdığı mevlidler, başarılı örneklerdendir. Ancak hiçbir eser, Süleyman Çelebi'nin yazdığı mevlidin seviyesine erişememiştir.

Süleyman Çelebi'nin mevlîdi
Süleyman Çelebi tarafından 1409'da yazılmıştır. Asıl adı "Vesîletü'n Necât" (Kurtuluş Vesilesi)'tır. 16 kısım ve 770 beyitten oluşur. Kasîde şeklinde yazılan eserin içinde gazel formunda yazılan bölümler de vardır. Aruz vezninin "failatun failatun failun" vezni kullanılmıştır; sadece "velâdet" bölümünün sonundaki on beyit "mef' ulü-fâilâtü-mefâilü-fâilün" kalıbı ile yazılmıştır.

Süleyman Çelebi, eserini yazarken, referans aldığı eserlerin, Âşık Paşa' nın "Garibnâme" si, Erzurumlu Darir in "Siyerü' n- Nebî" si, Eb'ul Hasan Bekrî' nin "Siyer"i ve Muhyiddîn Ibnü'l Arâbî'nin "Füsûs-u Hîkem"i olduğu tespit edilmiştir.

Halk arasında geleneksel olarak okunan mevlid, Süleyman Çelebi'nin yazdığı mevliddir.

Mevlidin bestesi
Günümüze kadar gelen besteyi Bursalı Sekban isimli bir müzisyenin 17. yüzyılda bestelediği sanılmaktadır. Bir beste olmaktan ziyade, her bir bölümün hangi makamda nasıl seslendirileceği konusunda rehber niteliğindedir. Halka mal olmuş bir müziktir; ülkenin değişik bölgelerinin kendine özgü bir mevlid tavır ve üslubu gelişmiştir. Hâfız Sadettin Kaynak ve Hâfız Kemal Batanay gibi bestekârlar da mevlidi bestelemiştir ancak pek yaygınlaşmamıştır.

2010 yılında ise Cumhurbaşkanlığı Yüksek Himayeleri tarafından finanse edilen bir proje ile dünyaca ünlü besteci ve orkestra şefi Selman Ada tarafından, evrensel müzik standartlarına uygun şekilde "kantat" formunda bestelenmiş şekli ile seslendirilmiştir.

Mevlid geleneği
İslâm peygamberi Muhammed'in doğum günü hicrî takvime göre Rebiülevvel ayının 12. gecesidir. İslâm dünyası, her yıl bu günü Mevlid Kandili olarak kutlar. Mevlid günlerinde oruç tutulması, geceleri ilâhiler, kasîdeler ve Mevlîd-i Şerif okunması, dua ve sohbet edilmesi, Kur'an okunması gibi ibadetler ile kutlama yaygındır.

Mevlid kutlaması, Osmanlı'da 1588'de, resmi bir devlet protokolü haline getirildi. Sarayın önceleri Ayasofya Camisi'nde, daha sonra Sultanahmet Camisi'nde düzenlediği törenlere devletin ileri gelenleri ile birlikte halk da katılırdı. Sultan Abdülaziz döneminde Ortaköy, II. Abdülhamid devrinde Yıldız Camii'nde tören düzenlenirdi.

Kandil olarak nitelendirilen önemli dinî gün ve gecelerin dışında, çocukların 40'ı çıkınca, bir müslümanın vefâtının 40'ıncı gününde, adak ve nikâh törenlerinde, hacıların dönüşünde, sünnet merasiminde, asker uğurlama gibi vesilelerle mevlid okunması özellikle Anadolu'da gelenekselleşmiştir.

Kaynakça

Dinî edebiyat
Edebiyat terimleri

Mevlid


An Trisetum altaicum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Roman Julievich Roshevitz. An Trisetum altaicum in nahilalakip ha genus nga Trisetum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trisetum

Trisetum altaicum


Lakšarska Nova Ves (njem. Laxarneudorf, mađ. Laksárújfalu) je naseljeno mjesto u okrugu Senica u Trnavskom kraju u Slovačkoj.

Stanovništvo
Prema podacima o broju stanovnika iz 2021. godine naselje je imalo 1129 stanovnika.

Vidi još
 Trnavský kraj
 Okrug Senica

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice

 Službena stranica naselja
 Krajevi i okruzi u Slovačkoj

Naselja u Slovačkoj
Okrug Senica

Lakšárska Nová Ves


Toadflax is the common name of several related genera of plants in the family Plantaginaceae, including:

 Anarrhinum
 Antirrhinum, also called snapdragon
 Chaenorhinum, native to Turkey and the Mediterranean
 Cymbalaria
 Linaria
 Misopates
 Nuttallanthus

Toadflax