Vassal Portekiz'de Valpaços belediyesine bağlı olan, 14,58 km2 yüzölçümüne sahip, 504 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Valpaços

Vassal


Mit blødende hjerte er en kortfilm instrueret af Kristian Sejrbo Lidegaard, Nils Holst-Jensen efter manuskript af Nils Holst-Jensen, Kristian Sejrbo Lidegaard.

Handling
Jens er en stor digter, det er han ikke i tvivl om. Det er til gengæld Lars Bukdahl, redaktøren af det legendariske litteraturtidsskrift Hvedekorn. Og da kæresten, Mia, løber med Daniel, som er både ældre, højere og flottere end Jens ja, tilmed kulturredaktør og DJ! Vakler Jens' verden. Jens har næsten givet sig helt hen til sorgen og den evige ensomhed, da en ny plan spirer frem: Med digte skal verden og kærligheden vindes.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2011

Kortfilm fra Danmark

Mit blødende hjerte


Jean Mestrezat, né en 1592 à Genève et mort  à Paris, est un pasteur protestant, ministre de l'Église réformée de Paris – il officie au temple de Charenton sous l'Édit de Nantes.

Biographie

Jean Mestrezat naît en 1592 dans une famille bourgeoise de Genève. Son père, Ami Mestrezat, est le premier syndic de la cité de Jean Calvin.

En avril 1592, le roi de France Henri IV, ancien chef du parti Huguenot, signe l'Édit de Nantes, qui pacifie le pays après cinquante ans de guerres de Religion. En mars 1599, son ami le théologien Philippe Duplessis-Mornay, fonde l'académie de Saumur. Jean Mestrezat y étudie. En 1610, à 18 ans, il y est nommé professeur de philosophie.

Il effectue son proposanat à l'Église réformée de Paris, sous la direction du pasteur Pierre Du Moulin. Du fait des dispositions de l'Édit de Nantes, les protestants ne peuvent pas célébrer leur culte à moins de cinq lieue de la capitale. En 1607, avec l'appui du ministre Sully, resté protestant, un temple dans la ville de Charenton, en amont de Paris sur la Seine. Jean Mestrezat y est consacré et y officie de 1614 à 1657.

Il est célèbre par ses discours, ses écrits, ses discussions de controverse. Pierre Bayle rapporte que le cardinal de Richelieu dit de lui qu'il était . Jean Mestrezat meurt le .

Descendance
Il a une fille, mariée à Jacques de Maubert, sieur de Boisgibaut.

Par son demi-frère Domaine Mestrezat, il est apparenté à Jean-Frédéric Mestrezat (1760-1807), un des quatre premier pasteur de l'Église réformée de Paris après la Révolution française, qui officie à temple protestant de l'Oratoire du Louvre à partir de 1811.

Notes et références

Annexes

Articles connexes

 Maximilien de Béthune (duc de Sully)
 Jean-Frédéric Mestrezat

Liens externes

Naissance à Genève
Décès à Paris
Naissance en 1592
Décès en mai 1657
Pasteur français

Jean Mestrezat


The Amps were an American alternative rock band formed by Kim Deal in 1995, while her band the Breeders went on hiatus. The group consisted of Deal, on lead vocals and rhythm guitar; Luis Lerma on bass; Nate Farley on lead guitar; and Jim Macpherson of the Breeders on drums. Kelley Deal, Kim's sister, was also briefly involved, but had to leave the band due to drug problems. The group was named when Kim Deal started calling herself Tammy Ampersand for fun, and the band Tammy and the Amps. They recorded the album Pacer in the United States and Ireland.

Pacer was released in October 1995. The group toured the United States, Europe, and Australia with bands including the Foo Fighters, Sonic Youth, and Guided by Voices. Critics commented on the loose and rough quality of these performances. The Amps continued as a group until 1996, when Deal changed their name back to the Breeders. By 2000, Macpherson, Lerma, and Farley had left the band; they were all at times involved in various projects with Guided by Voices' Robert Pollard. Deal's next album, the Breeders' Title TK, was released seven years after Pacer.

Background and formation
From 1986 to 1992, Deal was a member of the Pixies and from 1989 onwards, the Breeders. In August 1993, the Breeders released their second album, Last Splash which went platinum in the USA, gold in Canada, and silver in the UK. The other members of the group at that time were Kim's twin sister Kelley Deal, Josephine Wiggs and Jim Macpherson. By late 1994, after two years of straight touring and recording, and culminating in the Lollapalooza tour, the band members were exhausted; they decided to take some time off from the Breeders, but this hiatus ended up being longer than expected. Kelley was arrested on drug charges in late 1994 and spent time in and out of rehabilitation, while Wiggs became involved in musical projects in New York, including collaborations with members of Luscious Jackson.

Meanwhile, Kim Deal was eager to continue recording and performing. At first she envisioned her next album as a solo record, on which she would play all of the instrument parts. When she was recording initial demos for the project, she asked Kelley to play on some of them, to distract her from her drug difficulties. Since Kelley was now also involved, Deal decided not to go solo, but formed a new group. She recruited Macpherson to play drums, musician Luis Lerma, bass, and Nate Farley, guitar. Later, Kelley dropped out of the project for rehabilitation and moved to Saint Paul, Minnesota. For fun, Deal began calling herself Tammy Ampersand, and the group, Tammy and the Amps. This became simply the Amps.

Recording and touring
The Amps released one album, Pacer which was recorded at several different studios. The first session, at Easley Studios in Memphis was engineered by Davis McCain and Doug Easley. Deal recorded new songs there including what would become Pacers single, "Tipp City". While she was producing an upcoming record by Guided by Voices she had a recording opportunity; when the group abandoned work on their album, Deal used the leftover studio time for her own songs. Following the Easley Studios session, recording for Pacer continued at six other locations in total, including studios in Chicago, Los Angeles, Dublin, and Deal's hometown of Dayton. Engineers Steve Albini, John Agnello, Bryce Goggin, and others each helped record one or more of these sessions. Pacer came out in October 1995.

The Amps toured throughout 1995 and 1996. Early performances, before releasing Pacer, included June–July 1995 shows in Dayton: one with Guided by Voices at Gilly's and another with Poster Children. They toured with Guided by Voices and Chavez in the United Kingdom in September, in cities such as Sheffield, Glasgow, Brighton, and London; Chrissie Hynde of the Pretenders attended the London concert as a birthday present to herself, and afterwards came backstage to meet Deal. The Amps played another show with Guided by Voices in Ohio in October. The Amps performed a series of US concerts in October and November with Sonic Youth, among which were shows in Detroit and Chicago with Helium, in Seattle and Portland with Bikini Kill, and in Los Angeles with Mike Watt. Following the concerts with Sonic Youth, the Amps did a tour of Europe, including a performance in London on December 7. In January 1996, they played the Summersault festival in Australia. That year, the Amps toured with the Foo Fighters in the United States, in locations such as Chicago (with That Dog), Worcester, Massachusetts, and Austin, Texas (with Jawbreaker), as well as playing one more concert with Guided By Voices, in early March in Newport, Kentucky. At this show, Deal had a permanent falling-out with Robert Pollard when Guided By Voices unintentionally used up all the soundcheck time. In 1995 or 1996, they also played shows with the Tasties and Brainiac.

Reviewers described live concerts by the Amps as unpolished and relaxed. The Chronicles Drema Crist praised their show at an unidentified location as "fun-spirited and silly". Greg Kot of The Chicago Tribune described one of their Chicago performances as "off-kilter" and wrote that "Deal's pungent vocals were swallowed up by the guitars, and the foursome's slight melodies were lost amid all the bashing." A review in The Chicago Reader of the same concert noted that "The Amps play with a low-key, hangout sound." The Phoenixs Matt Ashare felt that at their December 1995 show in Boston "the Amps didn't click in a way that would suggest that this was Deal's new, full-time band"; he added that it was "an unpretentiously gritty way for Deal to let off some steam while the Breeders [took] a little break". In Boston Rock, this concert was characterized as "sloppy" but "charm[ing] ... hanging loosely off Kim's gruff vocals and ebullient personality".

Reforming the Breeders
Later in 1996, Deal changed the name of the group back to the Breeders and the band originally had almost the same line-up as the Amps. Until then Deal had been waiting for Wiggs and Kelley to rejoin the Breeders and record a new album together, and had held back from reforming the Breeders out of respect for them. In May 1996, Wiggs revealed that she would not be involved in any immediate Breeders activity; Kelley also chose to stay in Saint Paul, to be close to her rehabilitation facility. Deal then decided that she did not want to wait any longer to reform the group, partly because the Breeders' repertoire was larger than the Amps', thereby allowing longer concerts. Deal added violinist Carrie Bradley (who had played on the Breeders' Pod album), and with Macpherson, Lerma, and Farley, played some shows in 1996 with Primus.

By 1998, Kelley had rejoined and Macpherson had left the group, and by 2000 Lerma and Farley had also left. With a line-up including the Deal sisters and new members Mando Lopez and Jose Medeles, the Breeders released the albums Title TK in 2002 and Mountain Battles in 2008. Meanwhile Macpherson was a member of Guided by Voices from 1998 to 2001, and participated in other projects with Guided By Voices' Robert Pollard until 2005. Lerma and Farley have been members of the Tasties, and in 1999 participated in Pollard's Lexo and the Leapers side project group; Farley was also a member of Guided by Voices from 1999 to 2004. In 2013, the Last Splash-era Breeders line-up of Kim and Kelley Deal, Macpherson, and Wiggs reunited to tour to celebrate the 20th anniversary of that album.

Members
 Kim Deal – vocals, guitars
 Kelley Deal – guitars
 Luis Lerma – bass
 Nate Farley – guitars
 Jim Macpherson – drums

Discography

Album

Single

Notes

References

Musical groups established in 1995
Alternative rock groups from Ohio
Indie rock musical groups from Ohio
Musical groups disestablished in 1996
Musicians from Dayton, Ohio

The Amps


A lesão pulmonar relacionada ao uso de cigarro eletrônico também conhecida pela sigla EVALI (oriunda do inglês: E-cigarette, or Vaping, product use–Associated Lung Injury) trata-se de diversos tipos de lesões no sistema respiratório, principalmente nos brônquios. Desde 2019 quando os estudos sobre a doença começaram a ser realizados nos Estados Unidos, foram registrados 2558 casos de internações por EVALI e cerca de 60 óbitos pela injúria. Até agosto de 2020, a Agência Nacional de Vigilância Sanitária (ANVISA) havia registrado 7 casos da doença no Brasil.

Os sintomas da enfermidade variam, porém normalmente incluem tosse seca, falta de ar, náuseas, vômitos, diarreia, febre, perda de peso e fadiga. A injúria ocorre principalmente por conta dos sabores adicionados aos cigarros eletrônicos, também conhecidos como juices e a utilização destes dispositivos para a vaporização de ervas como tabaco e maconha que não possuem estudos aprofundados sobre sua vaporização (ao contrário de seu fumo).

Sintomas
Os sintomas da injúria podem variar de paciente para paciente. Em geral, tais sintomas  estão associados a uma inflamação dos brônquios e alvéolos, sendo os mais comuns:

 No sistema respiratório:
 Tosse seca, acompanhada ou não de sangue;
 Irritação da garganta;
 Falta de ar, em uma sensação de puxar o ar e ele não ser o suficiente;
 Sensação de pressão no tórax;
 Fadiga.
 No sistema gastrointestinal:
 Náusea;
 Vômito;
 Diarreia;
 Perda de peso;
 Outros sintomas gerais:
 Febre;
 Tremores;
 Fraqueza;
 Ansiedade;

Diagnóstico e tratamento

O diagnóstico é realizado após a analise de sitomas e exclusão de fatores. Normalmente constantando-se a existência de infiltrado alveolar bilateral (vidro fosco) constatado em radiografia, começa-se a investigação médica que necessita de alguns fatores para o diagnóstico. Entre eles, a análise dos sintomas compatíveis com os casos clínicos  registrados até os dias atuais, a confissão da utilização de cigarros eletrônicos em um periodo de 90 dias antes do exame e a exclusão de outros fatores como doenças pré-existentes que acabam por gerar sintomas semelhantes.

Ainda não é conhecido um tratamento padrão para a doença e seus tratamentos variam com a gravidade. O inicio de todo tratamento para a injúria começa com a suspensão do uso de qualquer tipo de aparelho para fumo ou vaporização de nicotina, após isto recomenda-se o acompanhamento médico constante em estado de observação para evitar uma piora no quadro clinico pulmonar. Caso necessário, poderá ser feita a utilização de um aparelho de respiração extra-corpórea (oxigenoterapia) através de mascaras de oxigênio ou entubação, sendo assim necessária uma fisioterapia respiratória para recuperação plena das atividades do pulmão.

Causas
Sua causa básica é a utilização de cigarros eletrônicos, porém principalmente a composição de seus liquidos. Estes líquidos possuem diversas substâncias como a glicerina e o propilenoglicol, e outros que raramente são descritas em suas embalagens, muitas vezes descritas como "aromatizantes".

Pela falta de regularmentação das substâncias presentes nos "aromatizantes", diversas essências acabam por conter compostos que tornam-se tóxicos quando vaporizado como o diacetil e o acetado de vitamina E.

Outro risco, é a utilização de cigarros eletrônicos para a vaporização de ervas como o tabaco e a maconha. Ao contrário do ato de fumar, o ato de vaporizar essas ervas possui um efeito ainda desconhecido pela ciência. Para a vaporização de ervas, as mesmas são aquecidas até sua sublimação, causando efeitos diferentes aos causados por seu fumo que não permite a total queima da matéria consumida.

Prevenção
A prevenção é realizada através da decisão dos pacientes em largarem o vício em nicotina, assim procurando ajuda profissional como psiquiatras e psicólogos. Outra maneira de prevenir a injúria, trata-se da fiscalização pública dos vaporizadores, evitando e proibindo a venda de cigarros eletrônicos que possuam na composição dos seus líquidos o diacetil e o acetado de vitamina E, além da imposição de um limite seguro de nicotina para este tipo de aparelho.

Doenças respiratórias
Efeitos do tabagismo na saúde

Lesão pulmonar relacionada ao uso de cigarro eletrônico


Giuseppe Ciantes, OP (1602–1670) foi um prelado católico romano, hebraísta e teólogo que serviu como bispo de Marsico Nuovo entre 1640 e 1656.

Sucessão episcopal
Enquanto bispo, ele foi o principal co-consagrador de:

 Paolo Ciera (1642);
 Marco Antonio Gussio (1644);
 Ignazio Ciantes (1647);
 Giacinto Cevoli (1648);
 Domenico Campanella, (1654);
 Benedicto Sánchez de Herrera (1654);
 Luis Alfonso de Los Cameros (1654);
 Matteo di Génnaro (1660);
 Francesco Falabella (1660);
 Francesco Angelucci (1660);
 Luigi de Gennaro (1660);
 Anastazy Rudzicki (1662);
 Matteo Cosentino (1667); e
 Alessandro Diotallevi (1667).

Mortos em 1670
Nascidos em 1602
Bispos católicos
Bispos nomeados pelo Papa Urbano VIII

Giuseppe Ciantes


Val d'Aran, kuzeybatı Katalonya'da yer alan bir ilçedir. Yüzölçümü 620,5 km², nüfusu 7130 kişidir. Bölgede resmi dil Aranese dilidir. Başkenti Vielha kasabasıdır.

Val d'Aran


William Prather Curlin (* 30. November 1933 in Paducah, Kentucky; † 12. Dezember 2022 in Midway, Kentucky) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1971 und 1973 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
William Curlin besuchte die Frankfort High School in Kentucky. Danach studierte er bis 1958 an der University of Kentucky in Lexington. Nach einem Jurastudium an derselben Universität und seiner 1962 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in diesem Beruf zu praktizieren. Zwischenzeitlich war er von 1955 bis 1957 Soldat in der United States Army. Zwischen 1962 und 1964 arbeitete er als Anwalt für die Steuerbehörde von Kentucky.

Politisch wurde Curlin Mitglied der Demokratischen Partei. Von 1968 bis 1971 war er Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Kentucky. Dort führte er den Vorsitz im Haushaltsausschuss. Nach dem Tod des Abgeordneten John C. Watts wurde er bei der fälligen Nachwahl im sechsten Wahlbezirk von Kentucky als dessen Nachfolger in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. Dezember 1971 sein neues Mandat antrat. Da er bei den regulären Kongresswahlen des Jahres 1972 auf eine erneute Kandidatur verzichtete, konnte er bis zum 3. Januar 1973 nur die angebrochene Legislaturperiode seines Vorgängers im Kongress beenden.

Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus zog sich Curlin aus der Politik zurück. In den folgenden Jahren arbeitete er wieder als Anwalt. Zuletzt lebte er in Versailles.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied des Repräsentantenhauses von Kentucky
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1933
Gestorben 2022
Mann

William P. Curlin


La guerre polono-suédoise de 1617–1618 constitue une phase de la plus longue guerre polono-suédoise (1600-1629). Elle se situe dans la continuation de la guerre de 1600-1611 et représente une tentative de la part de la Suède de soulager la Russie, alors son alliée, de la pression polonaise. La république des Deux Nations combattait alors également les Tatars et (sur le front sud) l'Empire ottoman.

Les deux causes majeures du déclenchement de la guerre de 1617-1618 étaient d'une part une opposition entre la Suède et la Pologne pour le contrôle de la Livonie et l'Estonie ; et un différend personnel entre Sigismond III Vasa et Gustave II Adolphe pour le trône suédois.

Contexte
Après la mort de Charles IX de Suède, la Suède fut gouvernée par son fils adolescent, Gustave II Adolphe. Le jeune monarque était soutenu par l'influent chancelier Axel Oxenstierna, qui en avril 1612 accepta de prolonger la trêve avec la république des Deux Nations jusqu'en septembre 1616. Dans le même temps, le roi polonais Sigismond III Vasa n'avait pas renoncé à la couronne suédoise (voir Union polono-suédoise) et se mit à comploter contre Gustave Adolphe, essayant de gagner la noblesse suédoise. Sigismond avait même envisagé de mener une seconde campagne en Suède, mais n'a pas réussi à le faire, étant déjà occupé en Russie.

Après de longues négociations, le 27 février 1617, la Suède et la Russie signèrent le traité de Stolbovo, mettant fin à la guerre d'Ingrie. Gustave Adolphe était maintenant en mesure de concentrer ses efforts en Livonie. Il était soutenu par d'autres États protestants, l'Angleterre et la Hollande.

La guerre
Le 19 juin 1617, quatre mois après le traité de Stolbovo, une escadre navale suédoise de quatre navires pénétra dans le golfe de Riga et jeta l'ancre à Dünamünde. La forteresse était défendue par de faibles forces polono-lituaniennes sous le commandement du staroste de Rūjiena, Wolmar Farensbach, qui capitula après un siège de deux jours et joignit les envahisseurs. La flotte suédoise bloqua Riga et, en juillet, lorsqu'arrivèrent les renforts, les Suédois purent occuper presque toute la côte livonienne, de Grobiņa à Pärnu. La ville de Pärnu elle-même fut attaquée le 11 août et se rendit après un siège de trois jours. Salacgrīva a été capturée le 18 août ; et, à la fin de l'été, les Suédois contrôlaient toute la Livonie à l'exception de Riga.

Pour sauver la province, le république des Deux Nations envoya en Livonie des forces dirigées par le hetman de Lituanie Christophe Radziwiłł. Ce dernier réussit à convaincre Wolmar Farensbach de revenir du côté polono-lituanien. Les forces de Radziwiłł étaient insuffisantes, mais grâce à ses compétences en tant que commandant, les Lituaniens parvinrent à reprendre presque toutes les villes et forteresses, à l'exception de Pärnu. L'armée lituanienne entra alors dans le duché de Courlande et de Sémigalle, et Radziwiłł demanda son annexion au grand-duché de Lituanie. Sigismond s'y opposa, ce qui conduisit Radziwiłł à démissionner de son poste ; le colonel Jan Sicinski fut ensuite nommé à sa place.

En septembre 1618, une trêve entre le république des Deux Nations et la Suède est signée. La Pologne-Lituanie exige le retour de Pärnu ; mais, comme la guerre entre la République et la Moscovie faisait toujours rage, Sigismond consentit à ce que la ville restât temporairement aux mains des Suédois. La trêve était valable deux ans, expirant en novembre 1620.

Références

Bibliographie

 Leszek Podhorodecki, Rapier i koncerz, Warszawa 1985,, pp. 119–122
 Henryk Wisner : Zygmunt III Waza . Wroclaw : Zaklad Narodowy im. Ossolinskich – Wydawnictwo, 2006, s. 199–202. .
 Steward Oakley, 1993, Guerre et paix dans la Baltique, 1560–1790, New York : Routledge.

Bataille de 1618
Polono Suedoise 1617
Relations entre la Pologne et la Suède
Relations entre la Lituanie et la Suède
Guerre impliquant la république des Deux Nations
Guerre impliquant la Suède
Bataille de 1617

Guerre polono-suédoise (1617-1618)


Amparo, oficialmente Estancia Hidromineral de Amparo, es un municipio brasileño del estado de São Paulo. Se localiza a una latitud 22º42'04" sur y a una longitud 46º45'52" oeste, estando a una altitud de 674 metros. Posee un área de 446 km².

Es uno de los 11 municipios paulistas considerados estancias hidrominerales por el Estado de São Paulo.

Demografía
Censo del 2000

Población total: 60 404
 Urbana: 43 357
 Rural: 17 047
 Hombres: 30 124
 Mujeres: 30 280
Densidad demográfica (hab./km²): 135,43

Mortalidad infantil hasta 1 año (por mil): 18,74

Expectativa de vida (años): 69,76

Tasa de fertilidad (hijos por mujer): 1,85

Tasa de alfabetización: 92,91%

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,806
 IDH-M Salario: 0,791
 IDH-M Longevidad: 0,746
 IDH-M Educación: 0,881
(Fuente: IPEAFecha)

Hidrografía
 Río Camanducaia
 Río Jaguari

Carreteras
 SP-95
 SP-352
 SP-360

Referencias

Enlaces externos

 Página de la prefectura
 Página de la cámara
 Turismo
 EncontraAmparo - Por toda la ciudad de Amparo

Localidades de São Paulo

Amparo (São Paulo)


Der Landsdeel (; pl. Landsdelen) ist in der territorialen Gliederung der Niederlande gemäß der europäischen Systematik der Gebietseinheiten für die Statistik (NUTS) die oberste Ebene (NUTS-1).

Die 12 Provinzen der Niederlande werden zu 4 Gebieten der NUTS-1-Ebene zusammengefasst. Diese heißen: Noord-Nederland, Oost-Nederland, West-Nederland und Zuid-Nederland.

Einzelnachweise

Verwaltungsgliederung der Niederlande
Landsdel
NUTS-1-Ebene

Landsdeel (Niederlande)


Charles Bonaparte puede referirse a:
Charles Marie Bonaparte (1746–1785), abogado corso, padre de Napoleón I de Francia.
Charles Lucien Bonaparte (1803–1857), naturalista y ornitólogo francés.
Charles Joseph Bonaparte (1851–1921), Ministro de justicia de los Estados Unidos.
Napoléon Joseph Charles Paul Bonaparte II (Charles Napoléon), (n. 1950), aspirante al trono. Imperial de Francia.

Charles Bonaparte


Insula Óbuda (Insula Vechii Buda, în ) sau Insula Hajógyári (Insula Șantierului Naval, din cauza șantierului naval care a existat odată acolo) este cea mai mare insulă dunăreană din Budapesta. Situată în Sectorul III, ea este o populară zonă de agrement pe tot parcursul anului. Aici se organizează în fiecare august Festivalul Internațional de muzică Sziget.

Localizare
Insula Óbuda a fost formată din resturile transportate de Dunăre. Ea a fost inițial un recif format din două depuneri de aluviuni învecinate. Coasta Óbuda se află pe cursul fluviului între kilometrii 1651 și 1654. Ea are o suprafață de 108 hectare, o lungime de 2750 de metri și o lățime maximă de 500 de metri, care este direct în conformitate cu 1653 kilometru de râul marker. Insula Óbuda este separată de mal printr-un braț al Dunării cu lățimea de 70-80 de metri. Nu departe de capătul nordic al podului de cale ferată Újpest, capătul sudic al Podului Árpád leagă Buda și Pesta.

Istoric

Perioada timpurie
Inițial cunoscută sub numele de Aquincum, insula a fost prin anul 89 locul unde se afla o legiune romană de 6.000 de soldați. În jurul fortăreței s-a dezvoltat un oraș care a devenit capitala provinciei romane Pannonia Inferior în 106. Până la sfârșitul secolului al II-lea, populația a ajuns la 40.000 de persoane. Romanii au abandonat acest loc după anul 409. O mie de ani mai târziu, în timpul regelui Matei Corvin, aici a fost o pădure de vânătoare, deși rămăseseră mai multe ruine romane (și pot fi văzute încă acolo). În secolul al XVII-lea, dreptul de proprietate a fost transmis familiei Zichy.

Secolul al XIX-lea

Importanța sa a crescut din nou în secolul al XIX-lea, când contele István Széchenyi a înființat Șantierul Naval Óbuda. Prima navă cu aburi a fost lansată în anul 1836 și a fost numită Árpád. Zidurile romane au fost descoperite pentru prima dată în 1836, atunci când draga Otter Bay a adâncit fundul șantierului naval.

O suprafață de 28 de hectare (69 de acri) a insulei a fost ocupată de șantier. Restul insulei a fost folosit în scopuri agricole. Pentru o lungă perioadă de timp, accesul pe insulă se făcea doar cu feribotul. Un pod pietonal a fost construit mai târziu, iar primul pod permanent a fost construit în 1858.

Secolul al XX-lea
În jurul anului 1900 Óbuda a fost numită "Insula Mare". Ea a primit porecla Insula Șantierului Naval deoarece  aici s-a aflat capătul sudic al Șantierului Naval Óbuda. Activitatea industrială s-a încheiat și a fost mutată în alte zone. Portul insulei este operat de către Yacht Club din Ungaria. Fosta zonă a șantierului naval a fost găsită în locul unde se afla palatul guvernatorului roman de la așezarea Aquincum a lui Hadrian, care a fost descoperită și lăsată în conservare.

Ferme de cultivare a morcovilor au existat încă acolo până în anii 1960. În 1967 a fost construit actualul pod din beton armat. În 1973, cu ocazia aniversării centenarului unirii orașelor Óbuda, Pesta și Buda, a fost amenajat "Parcul 9 Mai", care a necesitat utilizarea a 18.000 m³ de sol. Parcul conținea multe locuri de joacă, care au ars în 1999 și au fost înlocuite în 2004. Cele șase terenuri de tenis sunt în prezent într-o stare de degradare.

Prezent
Insula găzduiește anual Festivalul Sziget , care a făcut ca insula să dobândească o faimă internațională. După căderea guvernului comunist, nu au mai fost organizate tabere pentru muzicieni, prin urmare a fost propusă organizarea unui festival de muzica ca o modalitate de a elimina acest gol. Festivalul a fost inițiat în anul 1993, fiind numit mai întâi Diáksziget (Insula studenților) și organizat de către Károly Gerenday și Péter Müller Sziámi . Acest prim eveniment a fost organizat de către fanii entuziaști ai muzicii în timpul lor liber și a depășit bugetul, recuperarea pierderilor durând până în 1997. În perioada 1996-2001 el a fost sponsorizat de Pepsi și redenumit Pepsi Sziget. A fost numit Sziget Fesztivál ("Festivalul de pe insulă") din anul 2002.

Viitor
Recent, a început construirea pe insulă a unui masiv complex hotelier și de recreere de 400 de miliarde de  forinți (1,5 miliarde de euro). Complexul este dezvoltat de un consorțiu internațional începând din 2012 și va fi cel mai mare de acest fel din Europa. Noul complex va cuprinde un centru de conferințe, care poate găzdui 3.500 de persoane; trei hoteluri de cinci stele și patru hoteluri de apartamente; un cazinou spațios în stil american care oferă mai multe tipuri diferite de jocuri; și un complex de agrement, inclusiv o piscină. Zona construită a complexului va fi de 32.000 m², ceea ce reprezintă 10% din suprafața totală a insulei.

Referințe

Bibliografie
 Mesél Óbuda földje (Guckler Károly Természetvédelmi Alapítvány (Budapest, 1998)
 Kaiser Anna – Varró József: Volt egyszer egy hajógyár (Budapest, Óbuda - Helytörténeti füzetek, 1999)
 H. Kérdő Katalin, Schweitzer Ferenc: Aquincum. Ókori táj - ókori város (MTA Földrajztudományi Kutatóintézet, 2010)
 Salamon Ferenc: Budapest története. I. köt. Budapest az ókorban (1878)
 Szendy Károly (szerk.): Budapest az ókorban. (1942) I-II. kötet
 Bél Mátyás: Buda város leírása a kezdetektől Mohácsig. Fejezetek Budapest múltjából I. (1987)
 Zsidi Paula: A Duna szerepe Aquincum topográfiájában. In: Budapest régiségei, XLI. 2007.

Legături externe
 Hajógyári Island Events Hall
 Shipyard Island
 Dream Island
 Mesél Óbuda földje - Károly Guckler Conservation Foundation (Budapest; 1998.)
 Kaiser Anna - Varró József: Volt egyszer egy hajógyár (Budapest, Óbuda - Local History books; 1999.)
 Óbuda.lap.hu - Web Portal

Insule de pe Dunăre
Insulele Ungariei

Insula Óbuda


Die Copa del Generalísimo 1954 war die 50. Austragung des spanischen Fußballpokalwettbewerbes, der heute unter dem Namen Copa del Rey stattfindet.

Der Wettbewerb startete am 2. Mai und endete mit dem Finale am 20. Juni 1954 im Nuevo Estadio Chamartín in Madrid. Titelverteidiger des Pokalwettbewerbes war der CF Barcelona. Den Titel gewann der FC Valencia durch einen 3:0-Erfolg im Finale gegen den CF Barcelona.

Achtelfinale
Die Hinspiele wurden am 2. Mai, die Rückspiele am 9. Mai 1954 ausgetragen.

|}
 Der FC Valencia und Real Santander erhielten ein Freilos.

Entscheidungsspiele
Das Spiel wurde am 11. Mai in Madrid ausgetragen.

|}

Viertelfinale
Die Hinspiele wurden am 16. Mai, die Rückspiele am 23. Mai 1954 ausgetragen.

|}

Entscheidungsspiele
Das Spiel wurde am 25. Mai in Madrid ausgetragen.

|}

Halbfinale
Die Hinspiele wurden am 6. Juni, die Rückspiele am 13. Juni 1954 ausgetragen.

|}

Finale

Weblinks
 Spielplan und Ergebnisse (linguasport.com)

1954
Fußballsaison 1954

Copa del Generalísimo 1954


«Superstar» es una canción de la cantante estadounidense Madonna, perteneciente a su duodécimo álbum de estudio MDNA (2012). Fue publicada el 3 de diciembre de 2012 solo en Brasil como un sencillo en CD promocional con el periódico brasileño Folha de S. Paulo. Michael Malih, Hardy «Indigo» Muanza y Madonna la compusieron y produjeron. Es una canción dance pop que cuenta con influencias del pop y la electrónica e instrumentos de sintetizadores, guitarras y tambores. La hija de Madonna, Lourdes Leon, participó como corista. La letra habla sobre Madonna comparando a su amante con personajes históricos y alega que es su «mayor admiradora».

La portada que acompañó al sencillo fue creada por la graffitera brasileña Simone Sapienza, que ganó un concurso patrocinado por el proyecto Keep Walking Brazil de Johnnie Walker en Brasil. Fue elegida por Madonna después de estar entre los diez finalistas. La pista recibió reseñas generalmente positivas de los críticos de la música: la mayoría consideró que era uno de los momentos más destacados y sobresalientes de MDNA, además de llamarla «dulce» y «amable»; sin embargo, descartaron el contenido lírico. El tema fue utilizado para una campaña de televisión del canal Bravo. Madonna tenía planes de filmar un videoclip del tema para octubre de 2012. Sin embargo, recibió controversia debido a su concepto, pues quería vestirse como una «Novia del Terror», una combinación de un velo iraquí y el uniforme de un soldado de los Estados Unidos. Debido a esto, la intérprete decidió no utilizar el vestuario ni tampoco filmar el vídeo.

Antecedentes  y composición

Madonna, Hardy «Indigo» Muanza y Michael Malih compusieron y produjeron «Superstar». Fue grabada en los estudios MSR de Nueva York. Después de la grabación de MDNA, numerosos críticos del mundo fueron invitados a los estudios Abbey Road para revisar el álbum. Después de la invitación, los críticos dijeron en comentarios que la canción cuenta con la hija de Madonna, Lourdes Leon, como corista, donde Madonna confirmó que era verdad. Cuando Madonna estaba hablando con The Sun acerca de la colaboración de su hija, comentó: «Lola solo se acercó al estudio ese día. Entonces dije, "Oh, ¿puedes cantar esta parte?" y aceptó».

«Superstar» es un tema uptempo dance pop, que cuenta con influencias del pop y la electrónica. En la letra, Madonna hace referencia a personajes históricos como James Dean, Al Capone, Bruce Lee, Julius Caesar, Abraham Lincoln y John Travolta, y alega que es su «mayor admiradora». Cuando llega al puente, son evidentes también influencias del dubstep. En la canción, cuenta con «ambientes brillantes construidos a partir de un circuito resonante de guitarra y haciéndose eco del patrón tam-tam que podría haber sido construido de un tambor Beatle relleno». El estribillo «ooh la la, you're a superstar» —«Ooh la la, eres una superestrella»— alberga una letra tan torpe que su estupidez suena casi deliberada: «You can have the password to my phone / I'll give you a massage when you get home» —«Puedes tener la contraseña de mi teléfono / Te daré un masaje cuando llegues a casa»—.

Portada y lanzamiento
La graffitera brasileña Simone Sapienza, conocido como Siss, creó la portada para «Superstar». El graffitero Binho Ribeiro y Giovanni Bianco lo dirigieron. En la portada Madonna luce un pantalón corto con un látigo, mientras se lee una frase: los pantalones dicen «¡vamos a cenar!», mientras que el látigo dice «pero debes pagar». Anteriormente se abrió un concurso patrocinado por el proyecto Keep Walking Brazil, el proceso había seleccionado treinta portadas, y fue elegida por Madonna después de estar entre los diez finalistas de un concurso patrocinado por el proyecto Keep Walking Brasil, de Johnnie Walker. La creadora dijo que no sabía que estaba participando de un concurso de la portada. Comentó sobre Madonna: «Mi trabajo está conectado con la condición de la mujer. Me gustan las mujeres fuertes, que trabajan duro para lo que es correcto».

«Superstar» fue lanzado como un sencillo promocional en Brasil el 3 de diciembre de 2012. Los lectores del diario brasileño Folha de S. Paulo recibieron una copia gratuita del sencillo junto con su periódico. El CD promocional incluye la versión original del álbum junto con una versión remezclada de DJ Eddie Amador. También fue utilizada para una campaña de televisión de Estados Unidos del canal Bravo, donde apoyaban la promoción de «Verano de Bravo» e incluían estrellas de su programación original.

Respuesta crítica
En términos generales, «Superstar» recibió reseñas favorables de los críticos de la música. Matthew Todd de Attitude comentó que era «uno de los momentos más destacados» en MDNA y «la canción más dulce que Madonna haya publicado desde "Cherish" (1989)». Del mismo modo, Ernesto Sánchez de People en Español citó a «Superstar» como «un guiño a la dulce "Cherish"»; sin embargo, criticó que, cuando habla sobre Brando, Travolta y Dean, lo hace en un estilo a «Vogue» (1990), y finalizó: «¿Madonna repitiéndose a sí misma?, ¿desde cuándo?». Becky Bain de Idolator la llamó una «canción de amor dulce» y la comparó como la versión más dulce y más simplificada de «Ray of Light». De manera similar, el periódico mexicano Vanguardia comentó que era «otro tema de esos que le encantará a los que creen que "Ray of Light" es lo mejor que ha hecho Madonna en su vida». Y añadió que era «amable» y un «buen tema». Pearl Boshomane de The Times Live afirmó que, junto con «I'm a Sinner», «Superstar» era «pegadiza». Andy Gill de The Independent indicó que fue un «evidente éxito» y la comparó con «Vogue». Keith Caulfield de Billboard señaló que en «Superstar», «Madonna se hace referencia a ella misma otra vez, pero de una manera fresca, atrevida». Esteban Rico del sitio Sentido G comentó que era «una especie de "Give Me All Your Luvin'" menos acelerada» y afirmó que era el «momento más liviano de MDNA». Maura Johnston de The Village Voice la elogió, al decir que «es una canción de amor sincera con una melodía memorable al instante», pero criticó su producción, y dijo que «trae a la mente los comerciales de Conexión de la Educación con la camarera rapeando, o tal vez un comercial para una nueva línea de tampones».

Alexis Petridis de The Guardian la describió como «sacarina». Dean Piper de The Mirror dijo que no era «una de las que estaba inmediatamente interesado – pero es la que está en mi cabeza. Líricamente es muy simple [...] Es más convencional y un poco más roquero que los otros». El sitio web español Jenesaispop dijo que era «el pop chicle de True Blue». Gordon Smart de The Sun la llamó la más «sobresaliente» del álbum. Celina Alberto de La Voz del Interior la calificó, junto con «Masterpiece», como «tierna». Priya Elan de NME fue muy positiva y dijo que, junto con «Girl Gone Wild», son «logros» y «suenan mejor como las que son calificadas como buenas». Robert Copsey de Digital Spy dijo que «Superstar» era «la más relajada» en el álbum, y declaró que el resto fueron «agresivas». Neil McCormick de The Telegraph la describió como «dulce y veraniega». Sin embargo, Michael Roffman de Time fue más crítico hacia el contenido lírico, la describió como «infantil» y su letra sonaba como si estuviese «despojado del cuaderno de un estudiante de quinto grado en la feria de la historia». Sal Cinquemani de Slant Magazine le dio una revisión variada, e indicó que su contenido lírico fue un «paso en falso». Virgin Media también le dio una crítica agridulce, con una puntuación de tres estrellas de cinco y lo llamó una «rebanada pasable con tonos electropop». Enio Chiola de PopMatters le dio una revisión pobre hacia su contenido lírico, al llamarlo «mal escrito», pero afirmó que canciones como «Superstar» y «Masterpiece»; «indica que Madonna no es solo un desastre lloriqueando de amargura». Matthew Perpetua de Pitchfork Media dijo que, junto con «B-Day Song», son «letras cautivadoras [y] mudas» y «rencorosos de arrastre en lugar de insulsos proxenetismos».

Vídeo musical

Pese a que finalmente no hubo un videoclip confirmado o producido, algunos medios de comunicación tales como Sky News afirmaron que se rodaría uno en octubre de 2012. Antes de grabarlo, Madonna quería vestirse como una «Novia del Terror», que es una combinación de un velo de novia iraquí y el uniforme de un soldado de los Estados Unidos. Sin embargo, estas declaraciones causaron temor por su seguridad. Según fuentes, los asesores le convencieron de no usar el traje porque pensaban que «pondría su vida en peligro». Las fuentes declararon luego: «[Madonna] tenía el equipo listo para salir. Estaba realmente orgullosa de ello y dijo que era su traje de "Novia del Terror" [...] Al principio, cuando la gente comenzó diciéndole que era locura, ella solo se limitó a ignorarlos, pero cuando mencionaron que sus acciones podrían poner su vida en riesgo, decidió deshacerse de su vídeo y que sin duda no lo usaría en el escenario».

Después de que esto fue anunciado, Madonna dijo que estaba «muy decepcionada» de no usar el equipo. Según The Sun, «estaba muy decepcionada como fue tan firme sobre él. Y aun cuando dijo que no iba a seguir adelante, guiñó el ojo y dejó en claro que estaba siendo dejado de lado... "por ahora"». Madonna comentó que quería que el vídeo sea una declaración contra la opresión contra las mujeres y la guerra.

Lista de canciones
 Sencillo en CD

Historial de lanzamientos

Referencias

Canciones de Madonna
Canciones de 2012
Sencillos de 2012
Sencillos de Madonna
Canciones de pop
Canciones compuestas por Madonna
Canciones producidas por Madonna

Superstar (canción de Madonna)


Cichorium glandulosum, biljna vrsta u porodici Asteraceae, vrsta je vodopije koja raste u Anatoliji, Iranu i Armeniji.

Cichorium glandulosum česti je tradicionalni ujgurski lijek koji može čistiti jetru i djelovati kao sredstvo protiv žuči, jača želudac, pospješuje probavu, potiče diurezu i smanjuje edem.

Izvori

Vodopija
Flora Turske
Flora Armenije
Flora Irana

Cichorium glandulosum


Viedma () is the capital and fourth largest city of the Río Negro Province, in northern Patagonia, Argentina. The city has 80,632 inhabitants (2020), and is located on the southern margin of the Negro River, about 30 kilometres off the Atlantic Coast, and 960 km from the city of Buenos Aires on the National Route 3.

History
Together with the city of Carmen de Patagones across the river in Buenos Aires Province, Viedma is the oldest European settlement in Patagonia, founded by Francisco de Viedma y Narváez under the name of Nuestra Señora del Carmen on 22 April 1779. Originally the two cities were one, called Carmen de Patagones.  The original fort was built on the south side of the river in modern Viedma, but it was destroyed within a few months. A new fort was built on the north side, in modern Carmen de Patagones. This fort lasted much longer, and the tower still stands today. The town grew and eventually expanded back across the river into modern-day Viedma. On 11 October 1878, the town was split, with the Río Negro as their border.

With the Conquest of the Desert, the city became the capital of all Argentine Patagonia and later, when that was further divided into smaller territories, the capital of the Río Negro Territory. In 1880, Alvaro Barros, the first governor of Río Negro, changed the name of the city to Viedma. During severe flooding in 1889, the capital of Río Negro was temporary moved to Choele Choel, but was quickly restored to Viedma.

In 1986, during the presidency of Raúl Alfonsín, a proposal was made to move the federal capital from Buenos Aires to Viedma. This was to reduce congestion in Buenos Aires, to help develop Patagonia, and to promote the development of the interior. A bill to that effect was passed by Congress the following year, but owing to economic problems, the project had stagnated by the end of the Alfonsín administration in 1989.

Economy
The main economical activities in the area of the Valle Inferior are cattle, as well as some agriculture with onion, maize and alfalfa being the most important. However, Viedma is mainly an administrative city, being the capital city of the province.

Transport
The Gobernador Castello Airport  serves flights to Buenos Aires, Neuquén, Bariloche, Puerto Madryn, Trelew, Comodoro Rivadavia, Mar del Plata, and other cities in Argentina. It is located 6 km from the city, and has an average annual traffic of 30,000 passengers.
30 km downstream from Viedma, on the Atlantic shore, the El Cóndor beach resort town  (Balneario Massini) is the most visited tourist beach in the area. The Servicios Ferroviarios Patagónico connect with San Carlos de Bariloche.

Climate
Viedma has a cool semi-arid climate (Köppen climate classification BSk). The nearby South Atlantic Ocean and the Viedma river moderate the climate.

The city is windy throughout the entire year. Average windspeeds ranging from a low of  to  in December. Generally, the windiest period is from October to February while March to June are the least windy. The cause of this is attributed to the effects produced by the convergence of distinct wind currents originating from the general atmospheric circulation from both the South Atlantic High and the South Pacific High. Being located in a transitional area between the South Atlantic High and the South Pacific High, this geographic location is responsible for the variability in wind speeds throughout the year. Occasionally, strong gusts exceeding  can occur.

Winters are cool with a July mean of  and frosts are common, averaging 9–10 days from June to August. During this time of the year, overcast days are more common, averaging 9–10 days per month although sunny days are fairly common as well. Spring and fall are transition seasons featuring warm daytime temperatures and cool nighttime temperatures and are highly variable with some days reaching above  and below . Summers are hot and dry with a January high of  and a low of . The diurnal range (difference between average high and average low) is large along with the temperature profile of Viedma makes it appropriate for the development of wide variety of subtropical crops. Humid days are rare owing to the low humidity (around 50%) and a dewpoint temperature of . During the hottest days in summer when the wind is from the northwest or west, sea breezes can occur that can move inland in the opposite of the mentioned wind directions which moderate summer temperatures. This occurs because when the surrounding land heats faster than the sea, causing the land to have lower atmospheric pressure than the sea which has a relatively higher atmospheric pressure. As a result, the pressure difference causes the sea breeze to move inland to the lower pressure area. In contrast, during night, the reverse occurs as the land cools faster than the surrounding sea. Frosts that occur in winter are usually of short duration and are not intense. The average date of the first frost occurs on April 8 and the last frost occurs on November 21 and there are 210 frost free days in an average year.

Relative humidity is low, averaging 62%, with the summer months being drier than the winter months. Nonetheless, it is common to have high humidity conditions, particularly during early morning and late evening when temperatures are lower.  On average, Viedma receives  of precipitation per year which is evenly distributed throughout the year. During spring and summer, precipitation occurs irregularly and there is a water deficit, owing to higher temperatures and windier conditions that promote evapotranspiration and drier conditions. In winter and autumn, precipitation occurs regularly resulting in less water deficit owing to lower temperatures, more moderate winds, and higher humidity (lower evapotranspiration). On average, there are 73 days with measurable precipitation. Summers tend to have less rainy days than winter due to rainfall occurring more intensely (shorter bursts).

Viedma receives 2620 hours of sunshine per year or 57.7% of possible sunshine per year, ranging from a low of 43.5% in July to a high of 69% in March. This makes Viedma relatively sunny relative to the average in the country. The highest recorded temperature was  on February 18, 1987, while the lowest recorded temperature was  on July 4, 1988.

See also

 Buenos Aires Great Southern Railway
 Ferrocarril General Roca
 Servicios Ferroviarios Patagónico

References

External links

Welcome Viedma (English)
Viedma and around (Spanish)
Clasificados Viedma (Spanish)
Viedma Portal (Spanish)
Viedma Accommodation Portal (English)

Populated places established in 1779
Capitals of Argentine provinces
Populated places in Río Negro Province
Cities in Argentina

Viedma, Río Negro


Mogollon ist eine Geisterstadt und ein Census-designated place in Catron County im US-Bundesstaat New Mexico. Die Volkszählung von 2020 erfasste  Einwohner.

Lage
Der Ort liegt in den Mogollon Mountains am Silver Creek und der Straße 159 (Bursum Road). Zur Bundesstaatsgrenze mit Arizona sind es nach Westen rund 30 Kilometer. Nach Norden nach Springerville in Arizona und nach Silver City im Süden sind es jeweils etwa 80 Kilometer.

Geschichte
Mogollon entstand Ende des 19. Jahrhunderts als Bergbauort. Mit Schließung des letzten Bergwerks 1952 verwaiste die Stadt. 1973 diente sie als Kulisse für den Italowestern Mein Name ist Nobody. Im nationalen Register für historische Orte ist die ehemalige Stadt als Mogollon Historic District gelistet.

Weblinks

Einzelnachweise

Geisterstadt
Ort in New Mexico
Catron County

Mogollon (New Mexico)


Maquira est un genre néotropical de plantes de la famille des Moraceae, comprenant 4(6) espèces, et dont l'espèce type est Maquira guianensis Aubl..

Desription
Le genre Maquira rassemble des arbres, dioïques ou monoïques.

Les feuilles sont simples, alternes, distiques sur les branches latérales.
Les stipules sont amplexicaules, libres.
Le limbe est entier, pennatinervé.

Les inflorescences sont unisexuées, capitées, discoïdes, involucrées, et naissent sur des "éperons" à l'aisselle des feuilles.

Les inflorescences staminées (mâles) sont plusieurs pédonculées ensemble pour la plupart.
Les fleurs peuvent être quelques-unes ou nombreuses.
Le périanthe comporte 4 lobes ou 4 parties.
On compte (3-)4 étamines.
Il n'y a pas de pistillode.

Les inflorescences pistillées (femelles) sont principalement solitaires, subsessiles ou pédonculées.
Les fleurs peuvent être nombreuses et libres, ou quelques-unes et connées, ou solitaires.
Le périanthe est 4-lobé à 4-fide.
L'ovaire est adné au périanthe, avec 2 stigmates en forme de langue.

Lors de la maturation, le périanthe fructifère grossit, devient charnu, et orange.
Le fruit adné au périanthe contient une grosse graine, dépourvue d'endosperme, et avec des cotylédons épais et égaux.

Liste d'espèces
Selon  :
 Maquira calophylla
 Maquira coriacea
 Maquira guianensis
 Maquira sclerophylla

Selon  :
 Maquira calophylla (Poepp. & Endl.) C.C.Berg
 Maquira coriacea (H.Karst.) C.C.Berg
 Maquira guianensis Aubl.
 Maquira sclerophylla (Ducke) C.C.Berg

Selon  (Attention liste brute contenant possiblement des synonymes) :
 Maquira calophylla (Poepp. & Endl.) C.C. Berg, 1969
 Maquira coriacea (H. Karst.) C.C. Berg, 1969
 Maquira costaricana (Standl.) C.C. Berg, 1969
 Maquira granatensis Baill., 1875
 Maquira guianensis Aubl., 1775
 Maquira sclerophylla (Ducke) C.C. Berg, 1969

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Références taxinomiques

Moraceae
Plante décrite par Aublet

Maquira


Gheorghe M. Ștefan ()  un inginer electronist și profesor universitar român, membru corespondent al Academiei Române din 2011. A fost ministru al Învățământului și Științei în Guvernul Petre Roman (2)  (28 iunie 1990 - 16 octombrie 1991). Este membru în catedra de Dispozitive, Circuite și Arhitecturi Electronice a facultății de Electronică, Telecomunicații și Tehnologia Informației din Universitatea Politehnica din București.

Legături externe
 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – Ș

Nașteri în 1948
Ingineri români în viață
Membri corespondenți ai Academiei Române
Guvernele Petre Roman

Gheorghe Ștefan (inginer)


An Myoxanthus dasyllis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan Alexander Charles Hirtz. An Myoxanthus dasyllis in nahilalakip ha genus nga Myoxanthus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Myoxanthus

Myoxanthus dasyllis


روابط إضافية

 Sela Recent Match Results
 Sela World Ranking History
 Sela's Juniors Results
 Davis Cup record
 Jews in Sports bio

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من كريات شمونة
إسرائيليون من أصل يهودي روماني
لاعبو كرة مضرب أولمبيون إسرائيليون
لاعبو كرة مضرب إسرائيليون
لاعبو كرة مضرب في الألعاب الأولمبية الصيفية 2016
لاعبو كرة مضرب يهود
مواليد 1985
مواليد في كريات شمونة
يهود إسرائيليون

دودي سيلا


Pseudlepista este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Pseudlepista

Pseudlepista


Obiageli "Oby" Ezekwesili (nascida em 28 de abril de 1963) é especialista em política econômica, defensora da transparência, responsabilidade, boa governança e desenvolvimento do capital humano, humanitário e ativista. Ela é ex-vice-presidente do Banco Mundial para a região da África, co-fundadora e diretora fundadora da Transparency International, co-fundadora do movimento #BringBackOurGirls e atuou duas vezes como Ministra Federal na Nigéria. Ela também é a fundadora da Iniciativa #FixPolitics, da Escola de Política e Governança (SPPG), e da Human Capital Africa.

Ela é membro do conselho de administração da Women Political Leaders, membro do conselho de curadores da Fundação Dom Cabral, e presidente do conselho Ehizua Hub.

Obiageli "Oby" Ezekwesili também é contadora, analista pública e consultora econômica sênior do estado de Anambra, na Nigéria.

Vida pregressa
Obiageli "Oby" Ezekwesili nasceu no estado de Lagos, na Nigéria, filha de Benjamin Ujubuonu, falecido em 1988, e de Cecilia Nwayiaka Ujubuonu.

Educação
Obiageli "Oby" Ezekwesili é bacharel pela Universidade da Nigéria, Nsukka, mestre em Direito Internacional e Diplomacia pela Universidade de Lagos e mestre em Administração Pública pela Kennedy School of Government, Harvard University. Ela estagiou na empresa Deloitte and Touche e se qualificou como contadora credenciada.

Antes de trabalhar para o governo da Nigéria, Obiageli "Oby" Ezekwesiili trabalhou com o professor Jeffrey Sachs no Centro de Desenvolvimento Internacional de Harvard, como diretora do Projeto de Estratégia Econômica Harvard-Nigéria.

Carreira
Obiageli "Oby" Ezekwesili atuou como Ministra Federal de Minerais Sólidos e mais tarde como Ministra Federal da Educação. Posteriormente, ela atuou como vice-presidente do Banco Mundial para a região da África, de maio de 2007 a maio de 2012; ela foi posteriormente substituída por Makhtar Diop.

Ela é membro sênior da YALE Jackson School of Global Affairs.

Transparência Internacional 1994-1999
Ela foi co-fundadora da Transparência Internacional, atuando como uma das diretoras pioneiras do órgão global anticorrupção, com sede em Berlim, Alemanha.

1999-2007
Obiageli "Oby" Ezekwesili começou na administração de Olusegun Obasanjo como chefe pioneira da Unidade de Monitoramento Orçamentário e Inteligência de Preços (também conhecida como Unidade de Processo Legal). Foi nessa posição que ela ganhou o apelido de "Madam Due Process" por seu trabalho de liderar uma equipe de profissionais para sanear os processos de licitação e contratação pública em nível federal na Nigéria. Ela foi a arquiteta da legislação do Bureau for Public Procurement, da Iniciativa de Transparência das Indústrias Extrativas da Nigéria (NEITI) e da nova legislação de Minerais e Mineração durante seu mandato de seis anos e meio no governo.

Ministra de Minerais Sólidos
Em junho de 2005, Obiageli "Oby" Ezekwesili foi nomeada Ministra de Minerais Sólidos (Minas e Aço), onde liderou um programa de reforma que levou ao reconhecimento global da Nigéria como destino confiável de investimentos em mineração. Ela também foi a presidente do NEITI e liderou a primeira implementação nacional dos padrões e princípios globais de transparência no setor de petróleo, gás e mineração.

Ministra da Educação
Em junho de 2006, Obiageli "Oby" Ezekwesili foi nomeada Ministra Federal da Educação, cargo que ocupou até maio de 2007, quando assumiu o cargo no Banco Mundial.

Enquanto estava no governo, Obiageli "Oby" Ezekwesili liderou a reestruturação e reorientação do Ministério da Educação para a consecução das metas de Educação para Todos (EfA) e dos Objetivos de Desenvolvimento do Milênio. Ela também introduziu parcerias público-privadas para a prestação de serviços educacionais, renovou o Serviço de Inspeção Federal como um mecanismo aprimorado de garantia de qualidade e introduziu mecanismos de transparência e responsabilidade para uma melhor governança do orçamento.

Vice-presidente do Banco Mundial para a região da África
Em março de 2007, o presidente do Banco Mundial, Paul Wolfowitz, anunciou a nomeação de Obiageli "Oby" Ezekwesili como vice-presidente para a região da África a partir de 1º de maio de 2007.

Em 2012, ela completou com sucesso sua passagem como vice-presidente do Banco Mundial para a região da África. Como vice-presidente, ela foi responsável pelas operações do banco em 48 países na África Subsaariana e supervisionou uma carteira de empréstimos de mais de US$ 40 bilhões.

Carreira posterior
Como consultora econômica sênior da Open Society, um grupo fundado por George Soros, Obiageli "Oby" Ezekwesili assessora nove chefes de estado africanos comprometidos com reformas, incluindo Paul Kagame, de Ruanda, e Ellen Johnson-Sirleaf, da Libéria.

Membro de conselhos
Em 1º de outubro de 2012, uma das principais empresas de telecomunicações do mundo, a Bharti Airtel, com operações em 20 países, nomeou Obiageli "Oby" Ezekwesili como diretora de seu conselho. Ela também faz parte dos conselhos do World Wildlife Fund, da School of Public Policy da Central European University, da Harold Hartog School of Government and Policy, da revista New African, Women Political Leaders, da Fundação Dom Cabral e do Center para a Liderança Global Tufts University. Em abril de 2020, ela foi nomeada para o conselho de curadores do International Bureau of Fiscal Documentation, onde contribui para supervisionar sua expansão nas economias em desenvolvimento. Ela também é co-presidente do Conselho de Administração Regional da África do Fórum Econômico Mundial.

Em janeiro de 2019, Obiageli "Oby" Ezekwesili foi nomeada para o conselho consultivo de diretores da Nexford University em Washington DC e, posteriormente, lançou um programa de bolsas de estudo dedicado a mulheres na Nigéria. Em dezembro de 2021, a Nexford University a nomeou membro de seu conselho de administração.

Ela também é Conselheira Econômica Sênior da Iniciativa de Política de Desenvolvimento Econômico da África e membro do conselho consultivo do Institute for State Effectiveness.

Campanha de defesa e #BringBackOurGirls
Em março de 2014, Obiageli "Oby" Ezekwesili fez um discurso na cúpula nacional do All Progressives Congress (APC), o principal partido de oposição da Nigéria. Ela criticou os muitos governadores cruzados e instou o partido a ter "uma conversa mais profunda do que como você (o governante) vai perseguir PDP fora do poder".

Depois que quase 300 meninas, principalmente cristãs, foram sequestradas de Chibok pelo grupo militante islâmico Boko Haram, Obiageli "Oby" Ezekwesili usou o grupo de defesa Bring Back Our Girls (BBOG) para chamar a atenção global para a situação de todas as pessoas que foram sequestradas por terroristas da região nordeste devastada pela guerra da Nigéria. Ela foi fundamental para o início da campanha viral #Advocacy e #BringBackOurGirls nas mídias sociais, que se tornou tendência internacional. Em 23 de abril, na cerimônia de abertura de um evento da UNESCO em homenagem à cidade de Port Harcourt como a capital mundial do livro de 2014, ela instou os nigerianos a não apenas twittar, mas a participar ativamente dos esforços para "trazer de volta nossas meninas".

Enquanto se preparava para embarcar em um voo da British Airways para Londres para aparecer no programa Hard Talk da BBC em julho de 2014, ela foi detida pelo serviço secreto da Nigéria, o SSS, que também apreendeu seu passaporte. Ela foi liberada na mesma manhã.

Ela é a fundadora e organizadora do #RedCardMovement.

Eleição presidencial 2019
Obiageli "Oby" Ezekwesili disputou o cargo de presidente da Nigéria na plataforma do Partido Aliado do Congresso da Nigéria (ACPN). A ex-ministra havia insinuado disputar o cargo de presidente. Em um evento comemorativo do 58º aniversário da independência da Nigéria, a pastora Tunde Bakare anunciou que estaria concorrendo ao cargo de presidente. Uma de suas promessas de campanha era tirar 80 milhões de nigerianos da pobreza.

Em 24 de janeiro de 2019, Obiageli "Oby" Ezekwesili retirou-se da corrida presidencial, devido a uma divergência de valores e visões com seu partido político. No entanto, no final do dia, a Comissão Eleitoral Nacional Independente disse que era tarde demais para alguém se retirar da corrida porque os materiais de votação já haviam sido preparados. Por isso, o brasão do partido ainda apareceria. Fela Durotoye elogiou Oby Ezekwesili por assumir a liderança e clamar por uma coalizão para acabar com o governo de #APCPDP.

Em 4 de fevereiro de 2019, Obiageli "Oby" Ezekwesili organizou uma coletiva de imprensa no NICON Luxury Hall, em Abuja, capital da Nigéria. Ela falou durante sua coletiva de imprensa sobre sua difícil jornada política enquanto fazia campanha para o cargo de presidente da Nigéria sob o Partido Aliado do Congresso da Nigéria (ACPN). Ela também fez um discurso motivacional ao deixar a campanha presidencial de 2019.

Em 7 de fevereiro de 2019, Obiageli "Oby" Ezekwesili publicou suas finanças de campanha. O relatório mostra que ela gastou 48 milhões de Nairas entre 1º de outubro de 2018 e 2 de fevereiro de 2019.

Vida pessoal
Ela é casada com o Pastor Chinedu Ezekwesili, da Redeemed Christian Church of God (RCCG) e tem três filhos: Chinemelum, Chinweuba e Chidera.

Em abril de 2021, Obiageli "Oby" Ezekwesili apresentou uma petição ao Inspetor-Geral da Polícia contra Japhet Omojuwa, acusando-o de usar de forma fraudulenta o nome dela como diretora em sua empresa, Alpha Reach Company Limited.

Prêmios e reconhecimento

 2006 - prêmio nacional de Comandante da Ordem da República Federal (CFR).
 2012 - título honorário de Doutora em Ciências (DSC) da Universidade de Agricultura de Abeokuta, na Nigéria.
 2012 - uma das 100 pessoas africanas mais influentes segundo a revista New African.
 2013 - Uma das 100 mulheres da BBC.
 2014 - Uma das 100 mulheres da BBC.
 2014 - uma das pessoas africanas mais influentes pela revista New African.
 2015 - Uma das 100 Pessoas Mais Influentes segundo a revista Time.
 2015 - Uma das 25 Mulheres de Impacto segundo o New York Times.
 2016 - Prêmio New Africa Women.
 2016 - Diploma honorário de pós-graduação pela Universidade de Essex, no Reino Unido, onde apresentou um discurso inspirador e apaixonado aos formandos.
 2017 - Uma das 100 pessoas visionárias apresentadas no livro 3D "Genius: 100 Visionary Thinkers lançado em Montreal, Canadá, pela Albert Einstein's Foundations.
 2018 - Foi indicada ao Prêmio Nobel da Paz.
 2019 - prêmio Forbes Woman Africa Social Influencer por seus esforços na campanha #BringBackOurGirls nas redes sociais.
 2019 - bolsa Richard Von Weizsäcker na Robert Bosch Academy, em Berlim, na Alemanha.
 2020 - Homenageada do Global Leadership Awards.
 2020 - Prêmio de liderança global Vital Voices.
 2021 - Ingressou na Jackson School of Global Affairs da Universidade de Yale como membro sênior.
 2022 - Prêmio de mulher mais impactante do ano, pela Fundação Mulheres de valores inestimáveis.

Além disso, ela possui o Prêmio Robert F. Kennedy de Excelência em Serviço Público da Harvard Kennedy School of Government e o Prêmio EPIIC Jean Meyer da Tuft University. Ela é Embaixadora da Democracia - International IDEA. Ela também é uma das 100 Genius Visionaries empossadas pela Genius 100 Foundation.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Nascidos em 1963
Ministros da Nigéria
Pessoas do Banco Mundial
Mulheres economistas da Nigéria
Pessoas vivas
Mulheres nigerianas do século XIX
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2013
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2014
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Pretas)

Obiageli Ezekwesili


|- bgcolor="#eeeeee" align=center
! colspan="4" | Natjecatelj za  Hrvatsku

Suzana Cimbal Špirelja (Zagreb, 18. studenoga 1975.), hrvatska športska streljačica. Višestruka državna rekorderka u match samostrelu.

Natjecala se na Olimpijskim igrama 2008. U disciplini MK puška 50 metara (3 x 20 hitaca) osvojila je 12. mjesto, a u zračnoj pušci na 10 metara osvojila je 30. mjesto.

Na svjetskim prvenstvima je ekipno osvojila dvije srrebrne (1997. i 1999.) i brončanu medalju (1993.) u samostrelu. Na europskim prvenstvima osvojila je zlatnu (1994.) i tri srebrene medalje (2001., 2009. i 2011.). Na Mediteranskim igrama 2005. osvojila je brončanu medalju u disciplini MK puška 50 metra (3 x 20 hitaca).

Bila je članica zagrebačkih Ljudevita Gaja i HASK Mladosti.

Udana je za uspješnog hrvatskog reprezentativca u streljaštvu i olimpijca Romana Špirelju.

Izvori

Hrvatski športski strijelci

Suzana Cimbal Špirelja


Edward Bury (né le  à Salford – mort le  dans la ville balnéaire de Scarborough), sidérurgiste anglais, est l'un des premiers constructeurs de locomotives.

Biographie

Constructeur de locomotives
Fils d'un négociant en bois de charpente, il fréquente l'école de Chester, s'associe dès 1823 à la scierie Gregson and Bury de Toxteth Park, Liverpool, puis se lance en 1826 dans la fonte et les machines à vapeur.

Il établit ses ateliers dans Tabley Street, non loin de ceux de Liverpool and Manchester Railway, mais l'opposition de l'ingénieur de la compagnie ferroviaire, George Stephenson, ne lui permet pas de se développer. Il déménage donc ses ateliers dans Love Lane, le long du canal de Leeds à Liverpool et près des quais de Clarence, d'où le nom de Clarence Foundry and Steam Engine Works. Il débauche James Kennedy (1797–1886), le contremaître de George Stephenson et de Mather, Dixon & Co. comme directeur d'usine. La première locomotive d'Edward Bury, la Dreadnought, aurait dû participer au Concours de Rainhill, mais est disqualifiée par le chronomètre. C'est une machine à essieu en 0-6-0, qui est utilisée quelque temps pour poser du ballast pour la compagnie L&MR, mais dont le train à six roues déplait, et est revendue à Bolton and Leigh Railway en 1831.

Entre-temps, E. Bury épouse le 4 mars 1830 Priscilla Susan Falkner (1799–1872), peintre et botaniste réputée, fille d'un riche négociant de Liverpool.

Sa locomotive suivante, la Liverpool, est donc montée sur quatre roues, mais George Stephenson juge « dangereuse » la taille des roues, de près de  de diamètre. On ramène donc leur diamètre à , et la machine est proposée aux actionnaires de la compagnie Bolton & Leigh. Bury ne parvient pourtant qu'à vendre une seule locomotive de ce type à Liverpool & Manchester Railway.

Cette Liverpool comporte des pistons quasi-horizontaux connectés à une chaudière multitubulaire et un foyer cylindrique fermé en dôme, monté sur un simple treillis à poutrelles de fer forgé entre les roues, plutôt que sur un cadre en charpente raidi par des entretoises métalliques. Ces innovations font école : la plupart des locomotives Bury postérieures adoptent ces dispositions, que d'autres firmes reprennent à travers l'Europe et l'Amérique du Nord.

Salarié et constructeur
En 1836, Bury passe avec la compagnie London & Birmingham Railway un accord de location : elle financerait la fabrication de ses locomotives, et lui s'engageait à assurer gratuitement leur maintenance, et à garantir un tarif passager de , et un tarif fret ; les trains de passagers seraient limités à 12 voitures, et leur vitesse n'excéderait pas . Ces conditions s'avèrent toutefois impraticables, et le contrat est rompu d'un accord commun au mois de juillet 1839, Bury acceptant en échange de devenir le salarié de la compagnie, en tant que directeur du Département « Locomotives », avec possibilité de primes en cas de dépassement des objectifs. Bury  n'accepte dans un premier temps que les locomotives à 4 roues ; et des 90 machines à vapeur équipant London & Birmingham Railway, il en a fourni la moitié.

En 1838, Bury accepte de devenir conseiller technique au matériel roulant de la compagnie Birmingham and Gloucester Railway : il fait racheter deux locomotives de seconde main et passe commande de quatre nouvelles locomotives Forrester ; ayant refusé de fournir des locomotives pour le franchissement de la côte de Lickey, on lui passe commande d'un enrouleur à câble de traction motorisé ; mais l'ingénieur de Birmingham and Gloucester Railway, le capitaine Moorsom, prend Bury de vitesse et fournit avant lui non seulement des enrouleurs à câble, mais aussi des locomotives en les commandant aux ateliers américains Norris Locomotive Works.

Alors pour augmenter sa capacité d'investissement, Bury prend de nouveaux associés ; son collaborateur James Kennedy, ainsi que Timothy Abraham Curtis et John Verno (1842). Ses talents de mécanicien lui permettent d'être élu à la Royal Society (1844). Il est également affilié à la Royal Astronomical Society, à la Royal Historical Society, et la Smeatonian Society of Civil Engineers qui devient ensuite l'Institution of Civil Engineers.

Quatre ans plus tard, London & Birmingham Railway est absorbée dans la compagnie London & North Western Railway. Bury est confirmé au poste de directeur du matériel roulant du réseau sud, mais démissionne en mars 1847 pour prendre un poste similaire en février suivant, cette fois pour le compte de Great Northern Railway : il y fait si forte impression qu'au mois de juin 1849, il est promu directeur général de la compagnie ; mais une accusation de corruption jette le discrédit sur son action, et il doit démissionner en mars 1850.

Dernières années
Il emménage en 1852 avec sa famille dans une villa de Sheffield, Hillsborough Hall, où ils vivent jusqu'en 1860 : une plaque commémorative en surmonte aujourd'hui la porte d'entrée. Simultanément, il investit avec Charles Cammell dans une aciérie de Sheffield, et dès 1855 peut ouvrir une seconde aciérie avec son fils, William Tarleton Bury, et un autre associé, John Bedford. Il milite pour la création de trois nouvelles gares : celles de Swindon, Wolverton et Doncaster.

Il se retire en 1858 dans le manoir de Croft Lodge, à Ambleside puis, malade, dans la station balnéaire de Scarborough, où il meurt. Il est enterré dans le cimetière de Dean Road cemetery (concession C 33-9), dans une tombe anonyme.

En 1860, sa veuve fait publier à compte d'auteur sa biographie : Recollections of Edward Bury, Fellow of the Royal Society, Member of the institute of Civil Engineers (...) by his widow.

Notes et références

Bibliographie

.

Voir aussi

Articles connexes
 Royal Astronomical Society
 Royal Historical Society
 Institution of Civil Engineers

Liens externes

 Cork Kent Museum Edward Bury, 1794 – 1858
 The City of Sheffield Edward Bury plaque at Hillsborough Hall (now library)

Naissance en octobre 1794
Naissance à Salford
Industriel britannique du XIXe siècle
Ingénieur britannique du XIXe siècle
Membre de la Royal Society
Membre de la Royal Astronomical Society
Institution of Civil Engineers
Décès en novembre 1858
Décès dans le Yorkshire du Nord
Décès à 64 ans

Edward Bury


43859 Naoyayano este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
43859 Naoyayano este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Ōizumi de Kobayashi, T., Fujii, H.. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,01 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 8,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 43001-44000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1994
Centura de asteroizi

43859 Naoyayano


يقع متحف الفنون التركية والإسلامية في ميدان السلطان أحمد في حي الفاتح في إسطنبول بتركيا.
بُني المتحف سنة 1524 م، وكان في الأصل قصراً لإبراهيم باشا الفرنجي، الذي كان أول صدر أعظم يعينه السلطان سليمان القانوني، وزوج أخت السلطان خديجة خاتون

تضم تشكيلة المعروضات في المتحف أمثلة بارزة عن فن الخط العربي والسجاد، وعرضًا للأعراق البشرية والحضارات المختلفة بتركيا. وهذه العروض هي إعادة إحياء غرف الأسر القديمة بتركيا ونمط حياتهم من أزمنة ومناطق مختلفة.

المصادر

 المجتمع المعماري الإسلامي - قصر إبراهيم باشا

وصلات خارجية
 http://www.kultur.gov.tr/EN/BelgeGoster.aspx?17A16AE30572D313679A66406202CCB0C50878E3407BD0BB
 http://www.pbase.com/dosseman/turkveislameserleri
 http://www.antstores.com/The_Museum_of_Turkish_and_Islamic_Arts_p/lgt-eng-298.htm

فاتح
قصور في تركيا
متاحف إسلامية
متاحف دينية في تركيا
متاحف فنون زخرفية
متاحف فنية ومعارض في إسطنبول
منازل اكتملت في 1524
متاحف إسلامية في تركيا

متحف الفنون الإسلامية والتركية


Salina Slănic este o exploatare minieră a sării aflată în stațiunea Slănic, județul Prahova, Muntenia, România.

Elemente de geologie
Masivul de sare are o lungime de 5-6 km, o lățime de circa 2-3 km și poate fi exploatat pentru câteva mii de ani. Sarea se prezintă sub formă de cristale bine dezvoltate, care formează o masă compactă grăunțoasă, în care cristalele mari se divizează în masa cristalelor mici. Suprafețele de contact dintre cristale au formă neregulată, ceea ce mărește mult coeziunea și aderența.

Istoric

Începuturile salinei datează din jurul anului 1686, când spătarul Mihail Cantacuzino a realizat că în zonă există un zăcământ de sare și astfel, vrând să deschidă o mină, a cumpărat moșia Slănic. Din documentul care consemnează tranzacția, reiese faptul că înainte de anul 1685 au existat ocne vechi, de adâncimi mici, la 5 km est la Teișani. Sarea în Țara Românească se extrăgea din trei saline: Ocna Mare în Vâlcea, Telega în Prahova și Slănic în Săcuieni.

În anul 1688 pe Valea Verde a fost deschisă prima exploatare, urmând ca între anii 1689-1691 să fie deschise și exploatările de la Baia Baciului, de către Mihail Cantacuzino. În anul 1713 spătarul a donat atât moșia sa din Slănic cât și ocnele de sare, Mănăstirii Colțea din București.

Între anii 1601-1700 exploatarea sării în zonă s-a efectuat la Baia Verde, Dorobanțești și la Baia Baciului, prin metoda de tip exploatări "clopot", în care accesul se realiza prin două compartimente: unul vertical care se folosea pentru scoaterea sării, iar celălalt oblic pentru intrarea și ieșirea din ocnă.

Din secolul al XIX-lea s-au dat în exploatare "Ocna din Vale" (diametru 75 m, înălțime 145 m) și "Ocna din Deal" (diametru 68 m, înălțime 90 m), fiecare având câte 4 puțuri de exploatare. Între 1865 și 1875 activitatea ocnelor a fost suspendată, începându-se exploatarea minei "Sistematice", iar după anul 1875 s-a reluat activitatea doar la "Ocna din Vale". Cele două ocne au fost unite de o galerie în plan înclinat.

În anul 1852 domnitorul Barbu Știrbei cu prilejul unei întrevederi care a avut-o la Sibiu cu împăratul Franz Joseph al Austriei, a solicitat acestuia un inginer specialist în exploatări miniere, în vederea modernizării salinelor din Muntenia. Pe baza unui concurs realizat în același an între inginerii din Austro-Ungaria a fost recomandat inginerul Carol Karacsony, șeful Salinei Ocna Dej. După numeroase studii geologice și sondaje, el a adus propunerea Ministerului de Finanțe de a abandona metoda de exploatare cu camere ogivale și folosirea metodei camerelor cu profil trapezoidal, folosită pentru prima dată la Salina Wieliczka din Polonia.

S-a ales amplasamentul viitoarei mine pe versantul vestic a Slănicului și a fost deschisă în 1860 cu numele de "Sistematica", cu două puțuri de extracție, un singur crivac, un puț cu scări pentru personal și două camere principale în formă de "T" denumite "St. Alexandru" și "St. Carol", cu o deschidere la tavan de 6 stânjeni (circa 13 m). Din proiect urmau să se mai deschidă alte două camere. Activitatea minei a fost suspendată în anul 1875 deoarece calitatea sării era una inferioară și exista pericolul de prăbușire.

În 1867 inginerul Karacsony a propus deschiderea unei noi mine cu profil ogival din "Ocna din Deal" și "Ocna din Vale", iar în anul 1867 s-a deschis mina "Carol I" cunoscută ca și "Mina nouă din deal". Mina consta în 4 camere cu deschidere la tavan de 4 m și la talpă de 40-50 m (exceptând camera 4 care are doar 40 m) înălțime până la tavan de circa 96 m și următoarele lungimi: Camera 1 - 95 m, Camera 2 - 196 m, Camera 3 - 197 m și Camera 4 - 27 m. Extracția se făcea anevoios, astfel încât s-a realizat adâncirea puțului vechi de extracție în anul 1878 și s-a montat o mașină de extracție cu aburi cu cablu lat de la firma Cockerill din Seraing, renunțându-se la crivacul acționat cu forța animală. La 20 ianuarie 1881 s-a realizat noul puț de extracție, renunțându-se la cel din "Ocna veche din vale". Exploatarea a durat până în 1937 dar puțul a fost menținut activ pentru a deservi noua mină "Unirea".
Prin inundarea Salinei Doftana și părăsirea ei în 1901, Regia Monopolurilor Statului a luat hotărârea să deschidă un nou câmp de exploatare care să completeze mina "Carol I" pentru satisfacerea consumului intern și exportului. Între anii 1909 și 1912 s-a realizat adâncirea puțului de extracție și deschiderea minei "Mihai I" ("Mina nouă din vale"), ce a funcționat simultan cu exploatarea

Carol (Principatele Unite). În același an a fost introdus iluminatul electric în mina "Mihai I" și s-a instalat o mașină de extracție adusă de la Salina Doftana. Câmpul de exploatare este format din 6 camere cu profil trapezoidal, având o deschidere la tavan de 12 m, o înclinare de 60° și deschidere la talpă de 37 m. Mina comunică cu "Carol I" printr-o galerie. Suprafața totală de exploatare a minei "Mihai I" este de 12.500 mp. Deoarece mina "Carol I" a ajuns la o adâncime de 96 m, întâlnirea unui strat de sare pământoasă în camerele 2 și 3 și pericolul de prăbușire a peretelui nordic al camerei 3, Regia Monopolurilor Statului a luat hotărârea de a deschide o nouă exploatare pentru a completa activitatea minei "Mihai I" și a o închide pe "Carol I". A fost adus inginerul belgian Maurice Bodart ce în februarie 1938 a deschis mina "Unirea", proiectată a avea 15 camere cu profil trapezoidal, deschidere la tavan 10 m, înclinare la 60°, deschiderea la talpă 35 m și o suprafață de exploatare de 76.000 mp. Lucrările de exploatare în mina "Mihai I" s-au încheiat în 1943 când s-a trecut la o noua exploatare a minei "Unirea". Din aceasta s-a extras sare până în anul 1970 când s-a mutat în mina "Victoria".

Date tehnice
Necesitatea creșterii gradului de exploatare a rezervelor s-a reflectat în exploatare prin aplicarea sistemului de camere și pilieri pătrați cu exploatarea a 11 etaje. Fluxul minier s-a realizat în succesiunea: havare, perforare, încărcarea găurilor cu explozivi, împușcarea frontului de abataj, copturirea frontului de lucru, încărcarea sării din abataje la concasorul cu rostogol, concasarea sării în subteran și transportul auto pe releu de benzi al minei.

Din octombrie 1992 s-a trecut la exploatarea rezervelor din zona de sud-est a zăcământului de sare.

Baza turistică

Accidente și incidente notabile
Accesul în salină se face momentan cu microbuzele, după ce în 9 august 2014 ascensorul salinei care trebuia să coboare cabina la 204 metri s-a prăbușit de la 4 m înălțime cu 8 turiști în el, dintre aceștia, au existat 2 răniți.

Pe 1 aprilie 2018, s-a răsturnat în subteran un autobuz în care se aflau 22 de persoane, incluzând 19 turiști israelieni. Toate cele 22 de persoane rănite au fost duse la spital.

Note

Bibliografie
 Stamatiu, Mihai: Analele Academiei Române - Memoriile secțiunii științifice, seria III, Tomul XVIII (1942-1943) - Istoricul metodelor de exploatare a zăcămintelor de sare din România, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului - Imprimeria Națională, București, 1943, pp. 239-246

Vezi și
Salrom
Saline din România
Ocna

Legături externe

Saline din România
Cartea Recordurilor
Turismul în județul Prahova

Salina Slănic


Raquel de la Morena (Talavera de la Reina, provincia de Toledo, 2 de agosto de 1975) es una periodista y escritora de literatura romántica y de literatura infantil y juvenil, ganadora del V Premio Titania con la novela ¿Quién diablos eres?, autora de El corazón de la banshee y coautora, entre otros títulos, de Zen, La maldición de Trefoil House y la colección Peliculibros 3D.

Biografía
Se licenció en Periodismo por la Universidad Complutense en 1998 y pasó por las redacciones de la Cadena SER, la Cadena COPE, Europa Press y las revistas DT y NOX. Ejerció como redactora y editora en la revista Muy Interesante hasta 2021.

En 2009 publica su primera obra, Perdidos en el tiempo, escrita junto a su marido, el también periodista y escritor Pedro Estrada, y publicada en la colección infantil-juvenil Tú decides la aventura. A esa misma colección pertenecen sus dos siguientes libros: Misión bajo cero y Desafío Ninja. En 2011 publica el primer volumen de la colección juvenil Peliculibros 3D, titulado Monstruos en Acción, escrito a cuatro manos con Pedro Estrada, que alcanza la quinta edición. En mayo de 2012 publica el segundo título de Peliculibros 3D: Odisea Espacial, al que siguen Magos y Dragones y La Gran Aventura.

En 2017 publica, con la editorial Naufragio de Letras, La maldición de Trefoil House, una novela-espejo de temática sobrenatural dirigida al público joven adulto y, gracias a ella, fue finalista en la categoría de Mejor Autor a Cuatro Manos en los Premios Avenida de los Libros 2017.

Su primera novela romántica fue El corazón de la banshee, publicada por la editorial Libros de Seda en 2018, y por ella fue elegida Mejor Autora Revelación Nacional por la revista especializada 'RomanTica'S'. En los Premios Rincón Romántico 2018, esta novela fue escogida como Mejor Novela Clean Romance Nacional.

En noviembre de 2018 gana el V Premio Titania de novela romántica con su obra '¿Quién diablos eres?', publicada en 2019. Esta obra fue elegida Mejor Novela Paranormal/Fantasía Nacional en los Premios Rincón Romántico 2019.

En 2019 fue elegida Mejor Autor/Autora Nacional en los premios organizados por la revista de literatura juvenil 'La Avenida de los Libros'.

En 2020 publica Zen, una nueva novela joven-adulto escrita a cuatro manos con Pedro Estrada.

Sus obras han sido traducidas al chino, al turco y al catalán.

Obras
 2020: Zen
 2019: ¿Quién diablos eres? (Ganadora del V Premio Titania)
 2018: El corazón de la banshee.
 2017: La maldición de Trefoil House.
 2014: Peliculibros 3D 4: La Gran Aventura.
 2012: Peliculibros 3D 3: Magos y Dragones.
 2012: Peliculibros 3D 2: Odisea Espacial.
 2011: Peliculibros 3D 1: Monstruos en Acción.
 2011: Desafío ninja.
 2009: Misión bajo cero.
 2009: Perdidos en el tiempo.

Enlaces externos
 Web oficial de la autora.
 Canal de YouTube de la autora.
 Cuenta de Twitter de la autora.
 Cuenta de Instagram de la autora.
 Cuenta de Facebook de la autora.
 Página de Goodreads de la autora.

Referencias

Escritores de España del siglo XX
Escritores de España del siglo XXI
Escritoras de España
Escritores de Castilla-La Mancha
Escritores en español
Escritores de literatura infantil de España
Escritores de literatura juvenil de España
Novelistas de España del siglo XXI
Mujeres periodistas de España
Periodistas de España del siglo XXI
Españolas del siglo XXI
Nacidos en Talavera de la Reina

Raquel de la Morena


Karakol, güvenlik gücü anlamına gelen bir sözcüktür. Ayrıca güvenlik görevlilerinin konuşlandığı yapı anlamında kullanılır. Karakol sözcüğü ile şunlardan biri kastedilmiş olabilir.
Polis karakolu
Jandarma karakolu
Askerî karakol
Sınır karakolu
Ticaret karakolu ya da Ticaret postası
Karakol (teşkilat), Karakol Teşkilatı, 1. Dünya Savaşı'ndan sonra İstanbul'un işgali sırasında kurulmuş bir örgüttür.
Karakol (şehir), Karakol, Kırgızistan'da 75.000 nüfuslu bir şehirdir.

Moğolcadan Türkçeye geçen sözcükler

Karakol


نادي سيارات ديترويت هو نادي سابق كان في مدينة ديترويت ميتشيغان ب الولايات المتحدة الأمريكية وهو نادي للهوكي على الجليد.

أندية رياضية انحلت سنة 1951
أندية هوكي جليد أسست في 1945
أندية هوكي على الجليد
الرياضة في ديترويت
فرق هوكي على الجليد سابقة في الولايات المتحدة
فرق هوكي على الجليد في ديترويت

نادي سيارات ديترويت


Konstantin Viktorovich Yeryomenko souvent traduit Eremenko (russe : Константин Викторович Ерёменко), né le 5 août 1970 à Dnipropetrovsk et décédé le 18 mars 2010 à Moscou, est un joueur international russe de futsal.

Biographie

En club

Konstantin Eremenko débute au football et joue un match pour le FC Dnipro Dnipropetrovsk dans le Championnat d'Union soviétique de football en 1988.

En 1990, Eremenko laisse le football pour le futsal. La saison suivante, il rejoint le MFK Dina Moskva qui domine le futsal russe dans les années 1990.

En équipe nationale

Konstantin Eremenko termine la Coupe du monde 1992 avec quinze buts en seulement trois matchs de poule, dont sept lors d'une victoire 10-1 sur la Chine et six lors d'un nul 7-7 contre l'Espagne. L'équipe russe ne parvient pas à se qualifier pour la suite de la compétition. Le buteur russe est devancé d'une seule unité par l'Iranien Saeid Rajabi Shirazi pour le titre de meilleur buteur (seize buts en huit matchs).

Eremenko termine meilleur buteur du premier tournoi de futsal de l'UEFA en 1996 et permet à la Russie d'atteindre la finale.

En 1999, lors du premier Euro de l'UEFA, il marque deux fois lors des trois matches de groupes à Grenade : 3-3 contre l'Italie, victoire 5-1 face à la Belgique et succès 3-1 contre le Portugal. Il trouve ensuite le chemin des filets à quatre reprises lors de la demi-finale remportée 9-6 face aux Pays-Bas. Konstantin Eremenko marque un but puis le tir au but victorieux en finale contre l'Espagne et inscrit onze buts sur la totalité du tournoi, un record qui tient encore en 2022. La Russie remporte ainsi la seconde édition du Championnat d'Europe et Eremenko est élu Golden player du tournoi.

Reconversion et décès
Contraint de prendre sa retraite en 2001, Konstantin Eremenko devient président du MFK Dinamo Moscou l'année suivante. Son club remporte notamment la Coupe de l'UEFA en 2007 et organise la finale l'année suivante.

Vice-président de l'Association russe de futsal, Eremenko est également un homme d'affaires prospère, travaillant pour le ministère russe des sports et membre de l'Assemblée fédérale russe de la Douma régionale de Voronej.

En mars 2010, toujours président du Dinamo Moscou, Konstantin Eremenko décède d'une crise cardiaque présumée à l'âge de 39 ans.

Statistiques
Sur la scène internationale, Konstantin Eremenko marque quinze buts en trois matches de Coupe du monde FIFA 1992, dont sept lors d'une victoire 10-1 sur la Chine et six lors d'un nul 7-7 contre l'Espagne.

Eremenko dispute 17 matches et inscrit 44 buts en compétitions de l'UEFA avec son équipe nationale de Russie (qualifications comprises). Il termine meilleur buteur du premier tournoi de futsal de l'UEFA en 1996 et permet à la Russie d'atteindre la finale. Il marque ensuite onze buts lors de la victoire de son pays  à l'Euro 1999.

Sa carrière le voit disputer 1 132 matches. Il marque plus de 1 000 buts dans sa carrière, dont 122 pour la Russie et 972 pour le club russe dominateur des années 1990, le Dina Moscou.

Palmarès

En équipe nationale
Eremenko permet à la Russie d'atteindre la finale du premier tournoi de futsal de l'UEFA en 1996, terminant meilleur buteur de la compétition.
 Coupe du monde
  : 1996
  : 2000

 Championnat d'Europe (1)
 Vainqueur : 1999
 Finaliste : 1996
  : 2001

En club

Titres individuels et records
Konstantin Eremenko termine meilleur buteur de deux premiers Championnats d'Europe en 1996 (huit buts) et 1999 (onze buts). Cette dernière performance est un record qui tient encore en 2022. Avec vingt buts (un dernier en 2001), Konstantin est le meilleur buteur de tous les temps d'une phase finale de l'Euro jusqu'en 2018, dépassé par le portugais Ricardinho. Il reste meilleur buteur phases finales et éliminatoires confondus avec 44 unités. Le pivot est le joueur à avoir inscrit le plus de buts sur un match de l'Euro (qualifications comprises) avec sept buts face à la Moldavie en 1996.

Eremenko est le meilleur buteur de l'histoire de l'Équipe de Russie de futsal FIFA avec 122 réalisations.

Notes et références

Liens externes

Naissance à Dnipropetrovsk
Naissance en août 1970
Joueur russe de futsal
Futsal en Russie
Décès à Moscou
Décès en mars 2010
Décès à 39 ans
Personnalité inhumée au cimetière Troïekourovskoïe

Konstantin Eremenko


Die ungarische Unihockeynationalmannschaft repräsentiert Ungarn bei Länderspielen und internationalen Turnieren in der Sportart Unihockey (auch bekannt als Floorball).

1989 gründete sich mit der Magyar Floorball Szakszövetség der nationale Floorballverband Ungarns. 1992 wurde der verband in die International Floorball Federation aufgenommen. Ungarn nahm 1994 an der ersten Europameisterschaft und 1996 bei der ersten Weltmeisterschaft teil. 1996 erreichte die Mannschaft mit dem zehnten Platz die bis heute beste Platzierung bei einer Weltmeisterschaft. Bei den beiden bisher ausgetragenen Europameisterschaften 1994 und 1995 wurde Ungarn jeweils Achter.

Platzierungen

Weltmeisterschaften

Europameisterschaften
1994 und 1995 fanden zwei Europameisterschaften im Unihockey statt.

Siehe auch
 Ungarische Unihockeynationalmannschaft der Frauen

Weblinks
 Team-Profil auf floorball.org

Ungarn

Unihockey

Ungarische Unihockeynationalmannschaft


An Masdevallia biflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard August von Regel. An Masdevallia biflora in nahilalakip ha genus nga Masdevallia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Image gallery

Masdevallia

en:Masdevallia biflora

Masdevallia biflora


Hiram Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Hiram Township (Minnesota)
 Hiram Township (Ohio)

Hiram Township


52601 Iwayaji este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
52601 Iwayaji este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kuma Kogen de Akimasa Nakamura. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,67 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 6,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 52001-53000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

52601 Iwayaji


A 11.ª edição da corrida ciclista Paris-Roubaix teve lugar a 15 de abril de 1906 e foi vencida pelo francês Henri Cornet. Impôs-se ao sprint a Marcel Cadolle. A prova contou com 270 quilómetros.

Classificação final

Referências

Ligações externas
 Lugar oficial

1906
1906 no ciclismo
1906 na França

Paris-Roubaix de 1906


جَبّاس قرية تونسية تقع بمعتمدية سيدي ثابت من ولاية أريانة.

انظر أيضا

مواضيع ذات علاقة
 معتمدية سيدي ثابت.
 ولاية أريانة.

قرى ولاية أريانة

جباس (أريانة)


Craig W. Reynolds (born March 15, 1953), is an artificial life and computer graphics expert, who created the Boids artificial life simulation in 1986. Reynolds worked on the film Tron (1982) as a scene programmer, and on Batman Returns (1992) as part of the video image crew. Reynolds won the 1998 Academy Scientific and Technical Award in recognition of "his pioneering contributions to the development of three-dimensional computer animation for motion picture production." He is the author of the OpenSteer library.

References

External links
Craig Reynolds' home page
OpenSteer

1953 births
People in information technology
Living people
Researchers of artificial life
Place of birth missing (living people)

Craig Reynolds (computer graphics)


قائمة أعداد سلسلة ملف المستقبل:

 أشعة الموت
 اختفاء صاروخ
 مدينة الأعماق
 غزاة الفضاء
 القنبلة الغامضة
 زائر من المستقبل
 جنون طائرة
 الارتجاج القاتل
 صراع الحواس
 الفارس المجهول
 منطقة الرعب
 طريق الأشباح
 الزمن المفقود
 نداء النجوم
 مثلث الغموض
 الوباء الجهنمي
 نبض الخلود
 ظلال الفزع
 عيون الهلاك
 العقول المعدنية
 أطياف الماضي
 ليلة الرعب
 بصمات السحرة
 الضوء الأسود
 صحوة الشر
 لعنة الفضاء
 الفخ الزجاجي
 النهر المقدس
 الإيقاع المفترس
 النار الباردة
 رنين الصمت
 الأفق الأخضر
 حارس الأرواح
 وحش المحيط
 مرآة الغد
 الموت الأزرق(ج1)
 السماء المظلمة(ج2)
 من وراء النجوم(ج3)
 الثلوج الساخنة
 علامات الخوف
 مملكة النار
 الأرض الثانية
 ثقب في التاريخ
 الخارقون
 السحاب الأحمر
 الكوكب الملعون
 المقاتل الأخير
 سجن القمر
 غزو الأرض
 الأسطورة
 الخلية القاتلة(ج1)
 العدو الخفي(ج2)
 أمطار الموت
 عبر العصور(ج1)
 أسرى الزمن(ج2)
 شيطان الأجيال(ج3)
 منطقة الضياع
 معركة الكواكب(ج1)
 جحيم أرغوان(ج2)
 أرض العمالقة
 الكابوس
 سادة الأعماق (ج1)
 المحيط الملتهب (ج2)
 السيف البلوري (ج1)
 أبواب الموت (ج2)
 الشمس الزرقاء
 شيطان الفضاء
 عقول الشر
 العالم الآخر
 الستار الأسود (ج1)
 أمير الظلام (ج2)
 ابن الشيطان (ج1)
 مبعوث الجحيم (ج2)
 الصراع الجهنمي (ج3)
 الجولة الأخيرة (ج4)
 الاحتلال (ج1)
 المقاومة (ج2)
 الصراع (ج3)
 التحدي (ج4)
 النصر (ج5)
 رمز القوة (ج1)
 حصن الأشرار (ج2)
 أرض العدم (ج3)
 كنز الفضاء (ج1)
 الأمل الفيروزي (ج2)
 الإمبراطور (ج3)
 نصف آلي (ج1)
 الانفجار الحي (ج2)
 البركان (ج1)
 رعب في الأعماق (ج2)
 ضد الزمن (ج1)
 الرحلة الرهيبة (ج2)
 نقطة الصفر (ج3)
 الساحر (ج1)
 القوة السوداء (ج2)
 بذور الشر (ج3)
 لهيب الكواكب (ج1)
 نيران الكون (ج2)
 الانفجار (ج3)
 الزمن=صفر (ج4)
 الحرباء (ج1)
 التوأم الرهيب (ج2)
 الأرض المفقودة (ج1)
 أنياب ومخالب (ج2)
 وجوه من ثلج
 بلا أثر
 لعنة الدم (ج1)
 مصيدة الفضاء (ج2)
 الدوامة (ج1)
 الفجوة السوداء (ج2)
 كوكب الطغاة (ج3)
 بصمة الموت (ج1)
 حرب الفيروسات (ج2)
 الرعب (ج3)
 العدو الخارق (ج1)
 العاصفة النووية (ج2)
 فارس الزمن (ج1)
 ألف عصر (ج2)
 زمن الدم (ج3)
 الفارس الثاني (ج4)
 المجهول (ج1)
 الظلال الرهيبة (ج2)
 دائرة الظل (ج3)
 الغزاة (ج4)
 كرة النار (ج1)
 لهيب الرعب (ج2)
 طريق النجوم (ج1)
 الزمن الآخر (ج2)
 وراء العقل (ج1)
 القوة (ج2)
 العاصفة (ج1)
 الرمال الحية (ج2)
 نقطة التماس (ج3)
 سادة الكون (ج4)
 فودو (ج1)
 الأحراش الفسفورية (ج2)
 الشر (ج3)
 الأعماق (ج1)
 حرب الأشباح (ج2)
 قراصنة الزمن (ج3)
 الثعابين (ج1)
 أنياب (ج2)
 بلا جسد (ج1)
 العقل (ج2)
 الخصم الرهيب (ج3)
 البقعة المظلمة (ج4)
 الصحوة الكبرى (ج1)
 عودة الشر (ج2)
 المخ (ج3)
 آخر العمالقة (ج4)
 بلا وعي (ج1)
 الفيروس (ج2)
 المفقودون (ج1)
 الزئبق الجاف (ج2)
 الكهف (ج3)
 عالم جديد (ج1)
 أطلال الماضي (ج2)
 حـرب الغد (ج3)
 نيران المستقبل (ج4)
 نهاية العالم (ج5)

سلاسل روائية
سلسلة ملف المستقبل
روايات خيال علمي
روايات مصرية للجيب
أ
قوائم كتب

قائمة أعداد سلسلة ملف المستقبل