The Independent Assemblies of God International (IAOGI) is a pentecostal Christian association with roots in a revival of the 1890s among the Scandinavian Baptist and Pietist communities in the United States. Independent Assemblies of God International is a member of the Pentecostal Charismatic Churches of North America. International offices are located in Laguna Hills, California.

History
In 1907, the Mission of William Howard Durham inspired many congregations and individuals to learn about the Pentecostal movement through  Mission in Chicago.  One of his assistant elders, F. A. Sandgren, published the Folke-Vennena a periodical for Scandinavians and many Midwest churches joined the Pentecostal movement.

In 1918, the denomination was organized as the Scandinavian Assemblies of God in the United States of America, Canada and Foreign Lands with A. W. Rasmussen. In 1935, at the annual convention in Minneapolis, Minnesota, they merged with another group named the Independent Pentecostal Churches, and became Independent Assemblies of God International. In the 1940s and 1950s and organization was deeply influenced and closely connected to the Latter Rain movement and William Branham. Joseph Mattsson-Boze, pastor of the Philadelphia Church in Chicago, became a leader in the movement and his Herald of Faith publication served as a publicity tool for the group. The Latter Rain movement had few requirements for ordaining a minister. In 1959, a split in the IAoG led to the formation of the Fellowship of Christian Assemblies who wanted stricter requirements on the qualifications to become a minister.

The IAOGI has congregations in Africa, Canada, Guatemala, India, Mexico, the Philippines, Romania, and the United States.  The churches meet in an annual convention.   There are approximately 1500 churches worldwide. They are present in India since the second half of the 20th century  The area of their work includes Nagaland.

Beliefs
The Independent Assemblies of God International believes some of the uniqueness that sets it apart from other Pentecostal bodies is "its conviction of the sovereignty of the local church".    The IAOGI's doctrinal statement reflects the following beliefs:

The Bible as the inspired and infallible Word of God;
One God, eternally existent in three persons
 The virgin birth of Christ, His vicarious, atoning death, bodily resurrection, and Ascension
 Salvation through the blood of Jesus Christ
 Water baptism by immersion
 The Lord's Supper
Divine healing through the redemptive work of Christ on the cross
The baptism of the Holy Spirit
The sanctification power of the Holy Spirit;
 The second coming of Jesus Christ;
The Blessed hope resurrection and translation of those who have fallen asleep in Christ and those who are alive at His coming; and The final judgment of those who have not accepted Christ as Savior, with the devil and his angels in the Lake of Fire.

The Independent Assemblies of God International should not be confused with the Assemblies of God International Fellowship, the International Assemblies of God Fellowship, and the Assemblies of God, all of which are Pentecostal denominations that have good fellowship with one another as organizations.

References

Handbook of Denominations in the United States, by Frank S. Mead, Samuel S. Hill, and Craig D. Atwood

External links
Independent Assemblies of God - International Web Site
Independent Assemblies of God - Canadian Web Site
Adherents.com

Pentecostal denominations
Finished Work Pentecostals

Independent Assemblies of God, International


برج شفاعمرو واحدٌ من أربعة أبراجٍ أثريّةٍ تم بناءها على 4 تلالٍ في نواحٍ مختلفةٍ من بلدة شفاعمرو شمال فلسطين، بهدف حمايتها من الهجمات، ولكن هذه الأبراج لم يحافظ عليها وهدمت كلها ما عدا هذا البرج في جنوب شفاعمرو، ولكن وضعه اليوم يرثى له.

بناها عام 1768م عثمان من آل زيدان، عندما استولى والده ظاهر العمر الزيداني على عكا زمن العثمانيين؛ بُنيت على بقايا قلعة رومانية من العصور الوسطى.

مراجع

آثار فلسطين
معالم الجليل

برج شفا عمرو


(100445) Pise, internationalement , est un astéroïde de la ceinture principale.

Articles connexes
 Liste des planètes mineures (100001-101000)
 Ceinture d'astéroïdes

Références

Planète mineure découverte en 1996
Astéroïde de la ceinture principale
Pise
Objet céleste découvert par Vincenzo Silvano Casulli

(100445) Pise


Metal Gear 2: Solid Snake is a 1990 action-adventure stealth video game developed and published by Konami for the MSX2 computer platform. It serves as a direct sequel to the MSX2 version of the original Metal Gear, written and designed by series's creator Hideo Kojima, who conceived the game in response to Snake's Revenge, a separately-produced sequel that was being developed at the time for the NES specifically for the North American and European markets. The MSX2 version of Solid Snake was only released in Japan, although Kojima would later direct another sequel titled Metal Gear Solid, which was released worldwide for the PlayStation in 1998 to critical acclaim. This later led to Solid Snake being re-released alongside the original Metal Gear as additional content in the Subsistence version of Metal Gear Solid 3 for the PlayStation 2 in 2005. It was also included in the HD remastered ports of Metal Gear Solid 3 released for PlayStation 3, PlayStation Vita, and Xbox 360, and was given a stand-alone re-release in Japan as a downloadable game for mobile phones and the Wii Virtual Console.

Set in 1999, a few years after the events of the original game, Solid Snake must infiltrate a heavily defended territory known as Zanzibar Land to rescue a kidnapped scientist and destroy the revised "Metal Gear D". The game significantly evolved the stealth-based game system of its predecessor "in almost every way", introduced a complex storyline dealing with themes such as the nature of warfare and nuclear proliferation, and is considered "one of the best 8 bit games ever made."

Gameplay

Solid Snake builds upon the stealth-based gameplay system of its predecessor. As in the original Metal Gear, the player's objective is to infiltrate the enemy's stronghold, while avoiding detection from soldiers, cameras, infrared sensors and other surveillance devices. The biggest change in the game was done to the enemy's abilities. Instead of remaining stationed in one screen like in the first game, enemy soldiers can now patrol different screens across a single map. Moreover, guards now have an expanded field of vision of 45 degrees, along with the ability to turn their heads left or right to see diagonally. The enemy can also detect sounds, with the enemy able to hear any noise made by the player, such as a punch to the wall and gunshots made without a suppressor, and will investigate the source of the sound once it is made. They can also detect sounds made from the player walking on certain surfaces, which means players need to be careful about what surfaces they walk on. If the player is discovered by the enemy, then a counter will be displayed on the upper right side of the screen that will go down after the enemy has lost track of the player. When the counter reaches zero, the alert phase will go off and the game will return to normal.

The player is given a variety of new maneuvers and tools to help them remain undetected and complete the game. For example, the player can now kneel and crawl in addition to walking, allowing the player to avoid making noise over certain terrains, pick up land mines, and hide in tight spaces such as under desks or inside air ducts. A radar with a 3x3 grid on the upper right of the screen shows the player's current area in the center grid (as a red dot), with enemy soldiers as white dots, allowing the player to determine what's ahead. However, the radar is disabled when the game enters alert phase. The radar can also be used with the mine detector equipped to determine the locations of enemy mines or launch Stinger missiles onto an airborne target. Many of the weapons and equipment from the first game are brought over along with new items such as robotic mice used to distract enemies, a camouflaged mat and three different types of rations, each with special attributes. Health and carrying capacity are increased each time a boss is defeated.

The transceiver has also been greatly revamped from the first game as well, with conversations now being context-sensitive rather than being simply area-oriented. The transceiver screen now displays the faces of Snake and the radio contact he's currently communicating with. The player can also talk to children living in the fortress to gain new information; the player is penalized with a loss of health if he kills a child. The areas are more varied than in the previous MSX2 game and a number of puzzles must be fulfilled to complete the game, such as luring a carrier pigeon with a specific kind of ration, chasing after a female spy to the ladies' lavatory, and deciphering secret tap codes to gain new frequency numbers.

The MSX2 version requires the use of either, a floppy disk drive or a Game Master II utility cartridge to save progress. In the absence of either media, a password can also be written down to reload progress. Later versions of the game removed the password feature in favor of standardized storage media such as memory cards and internal hard disk drives.

Plot

Setting
Solid Snake is set in a near-future world in which the Cold War continued into the 1990s, with the game's events taking place in 1999  three years after the events of the original Metal Gear (later retconned to four years in Metal Gear Solid).

Characters

Solid Snake, formerly retired FOXHOUND agent and hero of the original Metal Gear returns as the playable character. His new mission is to rescue the kidnapped Czechoslovak biologist Dr. Kio Marv from the forces of Zanzibar Land. He is assisted by a radio support crew consisting of Roy Campbell, his new commanding officer; McDonnell Miller, a survival coach and drill instructor; George Kesler ("George Kasler" in later versions), a military strategist; and Yozev Norden (renamed Johan Jacobsen in the later revised versions), a wildlife expert. Also assisting him on-site are Holly White, a CIA agent posing as a journalist; Natasha Marcova (Gustava Heffner in later versions), an StB agent and Dr. Marv's bodyguard; and Dr. Petrovich Madnar ("Drago Pettrovich Madnar" in newer versions), the Metal Gear designer from the first game, who was captured along with Dr. Marv. Also appearing in the game are Big Boss, the renegade former commander of FOXHOUND, and Grey Fox ("Gray Fox" in later versions), who disappeared following the events of the Outer Heaven incident.

The bosses of this installment consist of Black Color (Black Ninja in later versions), an experimental drug-enhanced ninja from a disbanded NASA project (who is revealed to be Kyle Schneider from the original Metal Gear); Running Man, a former Olympic runner turned terrorist; Red Blaster, an explosive expert from Spetsnaz; Ultra Box (the Four Horsemen in later version), an assassination squad specializing in confined spaces; Predator (Jungle Evil in later versions), a jungle warfare expert from the South African Reconnaissance Command; and Night Sight (Night Fright in later versions), an assassin from Vietnam who uses a state of the art stealth suit that renders him invisible to both radar and the human eye.

Story
A major oil crisis seriously affects the global economy in the late 1990s, with petrol deposits running out faster than previous estimates. Efforts to adopt alternative energy sources or attempts to drill for more oil fails to take up the slack. To counter the problem, Czech scientist Dr. Kio Marv bio-engineers a new species of algae, OILIX, that could produce petroleum-grade hydrocarbons with little expense and effort. He unveils the algae to the World Energy Conference in Prague and was on his way to a demonstration in the United States when he was kidnapped by soldiers from Zanzibarland, a Central Asian country established in 1997 after a successful independence war against the Soviet Union. NATO discovers that Zanzibar Land's leaders plan to hold the world hostage by controlling the supply of oil through OILIX and nuclear warheads pillaged from old stockpiles marked for dismantling in light of global efforts toward nuclear disarmament. FOXHOUND's new commander, Roy Campbell, brings Solid Snake out of retirement and sends him to Zanzibar Land to rescue Dr. Marv on Christmas Eve 1999.

Over the course of his mission, Snake teams up with Holly White, a CIA operative posing as a journalist, and Gustava Heffner, an StB agent and Dr. Marv's bodyguard. He is also reunited with Dr. Drago Pettrovich Madnar, the Metal Gear inventor from Outer Heaven, who claims to have been once again kidnapped and forced to work on another Metal Gear project (named Metal Gear D) for Zanzibar Land, as well as oversee mass-production of smaller, non-nuclear-equipped Metal Gear units. Snake learns from Dr. Madnar that Big Boss, Snake's former superior, survived the events of the first game and now leads Zanzibar Land.

As Snake, Heffner, and Dr. Madnar head toward Zanzibar Land's main prison, Heffner is killed by a missile fired by Metal Gear D and Dr. Madnar is recaptured by the enemy. The new Metal Gear's pilot is revealed to be Gray Fox. Determined to finish his mission, Snake fights against Zanzibar Land's elite mercenary force and manages to reach Dr. Marv's cell.

Snake arrives too late, as he finds Dr. Marv's corpse and the OILIX data. Holly later tips him off that he actually died under Dr. Madnar's torture. In addition, Snake learns that Madnar volunteered his services to Zanzibar Land to finish work on Metal Gear as revenge against the scientific community shunning him after the events of the first game. Snake incapacitates Madnar when the latter attempts to attack him.

Snake faces off against Gray Fox in Metal Gear D and eventually destroys the mech. Both men later fight hand-to-hand in a minefield, and Snake defeats him. As he tries to escape, Snake meets Big Boss. Having lost his equipment and with no weapons at his disposal, Snake is forced to improvise using the only items he can find: a lighter and aerosol can. Fashioning a makeshift flamethrower, Snake defeats Big Boss for the second time. Snake and Holly escape together, and they deliver the OILIX formula to Campbell.

Development
Following the success of the NES version of Metal Gear, which sold over a million units in North America, Konami began the development of a sequel for the same platform titled Snake's Revenge designed specifically for the overseas market. Hideo Kojima, who directed the first MSX2 game but was not involved with either of the two NES versions, did not have any plans to develop a sequel himself at the time until he became reacquainted with a junior coworker who was assigned to work on Snake's Revenge on a train ride in Tokyo. The coworker revealed his involvement with the project and encouraged Kojima to create his own sequel. By the end of the train ride, Kojima had already envisioned the basic premise for the game. After undergoing a business trip to the sales division of Konami, Kojima successfully convinced his superiors to approve the development of Metal Gear 2: Solid Snake.

In order to accurately portray realism in the game, Kojima and his crew consulted various references, including a former Green Beret turned author, and even participated in a series of survival games in a forest located in a mountain near their workplace. Originally Solid Snake was announced with a February to March 1990 release window, but was delayed to July, undergoing an increase in ROM size from 3-Megabit to 4-Megabit. Development of Solid Snake was briefly suspended in order to help out on the development of SD Snatcher, which was being developed at the same time by a separate team.

Kojima originally wanted the title of the sequel to be simply Solid Snake, the decision to use the protagonist's name for the title of a sequel being inspired by the Indiana Jones movie series, but Metal Gear 2 was added as a fore-title under the insistence of Konami's sales and marketing department.

Releases

The MSX2 version of Solid Snake was released in Japan on July 20, 1990. Unlike the first MSX2 game, no official English localization was produced (as Konami had already discontinued sales of their MSX games in Europe), although a fan translation was later produced in 1997 by the MSX hobbyist group G&T International. Unofficial imports of the game had reached Europe by 1996, with some fans at the time requesting a port for the PlayStation.

The first port of Solid Snake to another platform was the Japanese feature phone version released on October 1, 2004 as a downloadable app on i-mode, EZweb, and Yahoo! Mobile services. This version features a few additions over the original MSX2 version, such as an easy mode and an unlockable boss rush mode after clearing the main game once, but also include some other adjustments and changes, most notably the replacement of the portraits used during the conversation sequences. While the portraits in the MSX2 version were modeled after real life celebrities, the new portraits were instead designed to more closely resemble Metal Gear Solid illustrator Yoji Shinkawa's character designs in the later installments. These changes would also be implemented in the version included in  Metal Gear Solid 3: Subsistence for the PlayStation 2, an expanded edition of Metal Gear Solid 3: Snake Eater released in Japan in 2005 that included full ports of both, the original Metal Gear and Solid Snake, as part of its newly-added content.

Subsistence would later be released in North America and Europe in 2006 with full English localizations of both MSX2 games, marking the first time that Solid Snake was given an international release. The two MSX2 games would later be included in the HD remastered version of Metal Gear Solid 3 released for the PlayStation 3 and Xbox 360 in 2011 and PlayStation Vita in 2012.

Solid Snake was also released for the Wii Virtual Console exclusively in Japan on March 30, 2010. Like all Virtual Console games, Solid Snake is emulated from the original MSX2 hardware rather than being ported from the mobile phone version like the Subsistence and HD Edition ports, although this version of the game has been patched to use the revised character portraits rather than the original ones.

Metal Gear Solid: Master Collection Vol. 1
A port of Metal Gear 2: Solid Snake will release as a part of volume 1 of the Metal Gear Solid: Master Collection, which is set to release on Nintendo Switch, PlayStation 5, Windows, and Xbox Series X/S, in October 24, 2023.

Soundtrack

The game's music was written by Konami Kukeiha Club members Tsuyoshi Sekito, Masahiro Ikariko, Mutsuhiko Izumi, Yuko Kurahashi, Tomoya Tomita, Kazuhiko Uehara, and Yuji Takenouchi. The cartridge for the MSX2 version carried a custom sound chip, the SCC (previously employed in games such as Nemesis 2 and Snatcher), which enhanced the music and sound effects beyond the MSX's basic capabilities.

Arranged music based on Metal Gear 2: Solid Snake was used for the VR training disc in Metal Gear Solid: Integral (which was released in North America as Metal Gear Solid: VR Missions). Additionally, Integral features two hidden tunes based on Solid Snake available via a secret codec frequency in the main game. One is an arranged version of the "Theme of Solid Snake", while the other is an arrangement of "Zanzibar Breeze" (both listenable by contacting CODEC frequency 140.66 in certain locations). "Theme of Solid Snake" also made an appearance in Nintendo's 2008 crossover fighting game Super Smash Bros. Brawl and a re-arranged version is included in the 2018 fighting game Super Smash Bros. Ultimate.

Reception
During its initial release, Solid Snake was ranked on MSX Magazine'''s Top 30 best selling MSX games list for six months, premiering at the no. 1 spot on the October 1990 issue. Metal Gear 2: Solid Snake would later receive near universal-acclaim by retro game reviewers. According to Paul Soth of GameSpy, the game surpassed its predecessor Metal Gear in every way. In addition to praising the gameplay, he also praised the game's "gripping, well written storyline" for its "rich characterization" and its "same quality of storytelling that made MGS so compelling." He concluded that players will not be disappointed by "the great gameplay and story," and that it remains "one of the best 8 bit games ever made." Game Informer was more critical of the game, however, giving it a 7 out of 10. They wrote that in order to reach the most pivotal moments in the game's story, "you must endure some of the most ridiculous situations Solid Snake has ever seen," and that "the game's focus on constant backtracking and keycard acquisition makes it too repetitive." They concluded that "only diehard fans will find the experience rewarding" and that the best way to play the game is through the bonus disc of Metal Gear Solid 3: Subsistence.

The game mechanics of its sequel Metal Gear Solid, despite its transition to 3D, remained largely similar to its 2D predecessor and included plot summaries of the first two MSX2 games (accessible in the Special mode under "Previous Operations"). As such, Retro Gamer regarded Solid Snake to be "as close as anyone can get to playing Metal Gear Solid in 2D", putting it above the Game Boy Color game released a decade later in 2000. Retro Gamer also included it among top ten MSX games. Jeremy Parish of 1UP.com referred to Metal Gear Solid as "basically a high-spec remake of Solid Snake." Nickolai Adkins of 1UP also noted how much of the scenario and plot elements in Solid Snake were recycled in Metal Gear Solid, ranging from "Snake emerging from retirement to rescue a kidnapped non-soldier personnel" in the beginning to "an escape sequence where Snake is accompanied by his female accomplice/love interest" at the end. IGN notes that Solid Snake'' introduced stealth mechanics such as making noise to attract guards, crouching and crawling on the ground, disarming mines, and enemies having view cones.

Notes

References

External links

Official website
Metal Gear 2: Solid Snake at MobyGames

1990 video games
Action-adventure games
Christmas video games
Metal Gear video games
Mobile games
MSX2 games
Single-player video games
Stealth video games
Top-down video games
Video game sequels
Video games developed in Japan
Video games set in 1999
Video games set in Central Asia
Video games set in a fictional country
Alternate history video games
Virtual Console games
Video games directed by Hideo Kojima
Video games designed by Hideo Kojima
Video games scored by Tsuyoshi Sekito
Video games scored by Yuji Takenouchi

Metal Gear 2: Solid Snake


William este un popular nume de origine germanică. Prenumele William a devenit foarte popular în limba engleză, după Cucerirea normandă a Angliei, în 1066, și a rămas în continuare folosit atât de-a lungul Evului Mediu cât și în epoca modernă. Uneori este abreviat "Wm." Prescurtate, versiunile familiare în limba engleză includ Will, Willy, Willie, Bill și Billy. O formă comună irlandeză a acestui nume este Liam. Forme feminine sunt Willa, Willemina, Willamette, Wilma și Wilhelmina.

Etimologie
William provine prenumele Wilhelm (conform germanei vechi Wilhelm, în germană Wilhelm și în nordica veche Vilhjálmr). Forma anglo-saxonă ar trebui să fie Wilhelm (deși Cronica anglo-saxonă se referă la William Cuceritorul ca Willelm). Este un cuvânt compus din două elemente distincte: wil = "voință sau dorință" și helm (din engleza veche "coif" sau "cască").

Istorie în limba engleză
În limba engleză William provine din limba limba anglo-normandă și a fost transmis în Anglia după Cucerirea normandă din secolul al XI-lea.În curând a devenit cel mai popular nume în Anglia, împreună cu alte nume normande precum Robert (în limba engleză înrudit a fost Hrēodbeorht), Richard, Roger (în limba engleză înrudit a fost Hroðgar), Henry și Hugh, toate de origine germanică, transmise prin utilizarea francezei vechi a normanzilor.

Numele Wilkin este, de asemenea, de origine medievală, format din versiunea prescurtată a lui William (Will) și sufixul "kin".

Referințe

Vezi și
 William

Nume proprii
Prenume
Prenume engleze

William (prenume)


හේමාල් ශ්‍රී මෙවන් පීරිස් (උපක 16 පෙබරවාරි 1946) යනු, හිටපු ශ්‍රී ලාංකික  ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි.  දකුණතින් මද-වේග පන්දු යවන්නෙකු සහ වමතින් පිත්ත හසුරුවන පිතිකරුවෙකු වූ ඔහු,   1975 ක්‍රිකට් ලෝක කුසලානයේදී එක් දින ජාත්‍යන්තර තුනක් ක්‍රීඩා කර ඇත.

1946 උපත්
ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
ශ්‍රී ලාංකික ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ

මෙවන් පීරිස්


Gabinete do Ódio é o nome dado a um grupo de assessores de Jair Bolsonaro que atuavam no Palácio do Planalto e foram coordenados pelo ex-presidente e por Carlos Bolsonaro. O grupo atuava na gestão das redes sociais do ex-presidente e foi formado durante a campanha para a Eleição presidencial no Brasil em 2018, continuando a atuar até o fim de seu mandato.

Histórico
A existência de uma "milícia virtual", com domínio de perfis falsos em redes sociais e divulgação de fake news direcionadas a atacar adversários, foi inicialmente divulgada em meados de 2019 pela deputada Joice Hasselmann, antiga aliada de Jair Bolsonaro. Segundo a deputada, o grupo foi responsável por difundir em massa notícias falsas relacionadas, dentre outros assuntos, ao suposto "kit gay" e à "mamadeira de piroca", vinculando-as ao candidato Fernando Haddad durante a eleição presidencial de 2018; o mesmo grupo teria sido responsável, meses antes, por divulgar informações falsas difamando a vereadora Marielle Franco, assassinada em março de 2018, alegando falsamente que a vereadora seria casada com um traficante e apoiadora da organização criminosa Comando Vermelho.

A atuação do "gabinete do ódio", assim denominado, foi inicialmente reportada pelo jornal O Estado de S. Paulo em setembro de 2019, e se notabilizou a partir da CPMI das Fake News. Deputados anteriormente aliados ao governo Bolsonaro, incluindo, além de Joice Hasselmann, Alexandre Frota e Heitor Freire, relataram a existência do grupo, que se autodenomina "Gabinete do Ódio", descrevendo as frentes de atuação e os métodos utilizados. As alegações principais são de que o grupo utiliza as redes sociais e ferramentas de disparos em massa, principalmente via WhatsApp, conforme relatório da Polícia Federal: "um grupo que produz conteúdos e/ou promove postagens em redes sociais atacando pessoas (alvos) – os 'espantalhos' escolhidos – previamente eleitas pelos integrantes da organização, difundindo-as por múltiplos canais de comunicação".

O conteúdo divulgado inclui a propagação de notícias falsas, o uso de robôs e de investimentos pesados em promoção do conteúdo gerado. Há suspeitas de que pelo menos parte do dinheiro usado na divulgação dessas notícias seja público.

Além dos ex-aliados do governo, a existência do gabinete é apontada pela Polícia Federal e por ministros do Supremo Tribunal Federal, mas é negada pelo presidente.

Atuação
O nome, utilizado pelo próprio grupo, foi escolhido por ter como principal forma de atuação a produção e divulgação de conteúdo de ataque a pessoas e instituições vistas como críticas do governo.

Métodos
Segundo relatório preparado pela Polícia Federal, o grupo tem um processo bem estabelecido de atuação, que consiste em quatro etapas:

 Eleição, fase em que é escolhido a pessoa ou instituição que será alvo de ataques;
 Preparação, em que o conteúdo ofensivo é produzido e as tarefas são divididas dentro do grupo;
 Ataque, fase de publicação em redes sociais e disparos em massa nos aplicativos de mensagem;
 Reverberação, fase em que o conteúdo é retransmitido e impulsionado nas redes, inclusive "por autoridades públicas e/ou pelos meios de comunicação tradicionais".

A reverberação do conteúdo é, segundo depoimentos na CPMI das Fake News, impulsionada por robôs. Além dos assessores diretos da presidência, o deputado Alexandre Frota alega a replicação de conteúdo era impulsionada com a participação do site Terça Livre, coordenado pelo blogueiro Allan dos Santos. Segundo mensagens divulgadas, Allan se envolveu com o processo de disseminação de notícias falsas financiado pelo empresário Luciano Hang após intermediação do senador Flávio Bolsonaro. O blogueiro foi condenado pelo STF pela disseminação de conteúdo calunioso e está atualmente foragido nos Estados Unidos.

DarkMatter
Em novembro de 2021, integrantes do gabinete que viajaram a Dubai na comitiva presidencial para participar do Dubai AirShow se reuniram com representantes da DarkMatter, uma ferramenta espiã desenvolvida para invadir computadores e celulares de alvos, inclusive desligados. O foco principal da aquisição seria a eleição presidencial de 2022.

Atuação durante a Pandemia de COVID-19

A CPI da COVID-19, realizada pelo Senado Federal durante a pandemia de COVID-19, identificou 15 pessoas, dentre as quais o próprio presidente Bolsonaro, como ligados ao Gabinete do Ódio. A CPI concluiu que o gabinete foi utilizado para minimizar os riscos da emergência sanitária, contrariar orientações da Organização Mundial da Saúde e promover tratamentos sem comprovação científica, como a hidroxicloroquina e outras formas de tratamento precoce contra a COVID-19. A disseminação de notícias falsas durante a pandemia é apontada como uma das responsáveis pelo alto número de mortes no Brasil.

Durante depoimento na CPMI, o empresário Luciano Hang negou envolvimento no gabinete paralelo, mas reconheceu contribuir para a disseminação de conteúdo defendendo o uso da cloroquina para tratamento da COVID-19, uma das principais pautas do gabinete durante a pandemia de COVID-19.

Ver também
 Allan dos Santos
 CPI da COVID-19
 CPMI das Fake News
 Mamadeira de piroca
 Notícia falsa

Política do Brasil
Governo Jair Bolsonaro
Bolsonarismo
Família Bolsonaro

Gabinete do ódio


Michel Ahouanmènou, né le  à Porto-Novo au Dahomey (actuel Bénin) et mort en , est un instituteur, inspecteur de l'Enseignement primaire, homme politique et diplomate béninois.

Biographie

Études et carrière professionnelle
Michel Ahouanmènou est issu d'une famille influente de Porto-Novo ; il y naît le . Il intègre l'École normale William-Ponty au Sénégal, établissement réputé pour former la future élite d'Afrique-Occidentale française (AOF). Il en sort avec un diplôme d'instituteur.

De retour au Dahomey, il entame une carrière dans la fonction publique durant laquelle il est notamment instituteur à Kandi, puis inspecteur de l'Enseignement primaire.

Carrière politique
En parallèle de sa carrière d'enseignant, Michel Ahouanmènou se lance en politique. Sur la liste de l'Union progressiste dahoméenne, il se présente à la première élection territoriale du pays, dans la circonscription de Porto-Novo et est élu au Conseil général, au second collège, le . Candidat élu aux élections territoriales puis législatives suivantes, il est conseiller territorial puis député de Porto-Novo jusqu'en . En tant que membre du Parti républicain dahoméen (PRD), il est président du groupe parlementaire de son parti à l'Assemblée législative d' à .

Michel Ahouanmènou enchaîne avec succès les différentes élections auxquelles il se présente ; il est élu, le , aux élections des représentants du territoire et intègre le Grand Conseil de l'AOF à Dakar. Il y siège jusqu'en avril 1959. Il est également élu sénateur de la Communauté française le . Au palais du Luxembourg, il s'inscrit au groupe de l'Alliance pour l'Unité de la Communauté et Gauche démocratique en compagnie de Justin Ahomadegbé, Chabi Mama, Francis-Marius Covi et Gabriel Lozès. Durant son mandat, il est membre de la commission du règlement et de la commission des traités, accords internationaux et des problèmes de défense commune. Il occupe cette fonction jusqu'au , date à laquelle Michel Debré, premier ministre français, met fin aux mandats des sénateurs de la communauté.

Hubert Maga, premier ministre, l'intègre dans son gouvernement, le , en tant que secrétaire d'État à la Jeunesse et au Sport. Il devient ministre de l'Éducation nationale, de la Jeunesse et des Sports le  et le demeure jusqu'au , lorsque le colonel Christophe Soglo s'empare du pouvoir après un coup d'État. Une fois le pouvoir rendu aux civils en , Sourou Migan Apithy devient président de la République et prend Michel Ahouanmènou comme directeur de cabinet. Mais l'expérience tourne court car des conflits internes au gouvernement contraignent Sourou Migan Apithy à démissionner de son poste le .

Le , le général Soglo réalise un nouveau coup d'État et se replace à la tête du gouvernement. Michel Ahouanmènou retrouve un poste et est nommé directeur de la Jeunesse et des Sports le . Le , il remplace Émile Poisson en tant qu'ambassadeur en France. Il est aussi le représentant du Dahomey auprès de la Grande-Bretagne et de l'Italie. Le Dahomey est politiquement instable et malgré les chefs d'État qui se succèdent au cours des années suivantes, Michel Ahouanmènou conserve sa fonction d'ambassadeur.

Hubert Maga est élu président du Conseil présidentiel en  et lors d'un remaniement ministériel, il rappelle Michel Ahouanmènou au Dahomey et le nomme, le , ministre des Affaires étrangères en remplacement de Daouda Badarou. Ce dernier, faisant le chemin inverse, est envoyé à Paris comme ambassadeur du Dahomey.

Le ministre contribue à l'arrivée de la télévision au Dahomey grâce à une convention signée avec la France en . Cet accord prévoit une aide financière d'un montant de  pour la construction d'un bâtiment de production et d'une tour de transmission à Abomey-Calavi couvrant toute la partie sud du pays. Il inclut également la fourniture de l'équipement de transmission et de production télévisuelle ainsi que la formation du personnel local par des employés de l'Office de radiodiffusion-télévision française. Ce partenariat amène la création, , de l'Office de radiodiffusion et télévision du Dahomey.

Michel Ahouanmènou occupe le portefeuille des Affaires étrangères jusqu'au coup d'État du  perpétré par le militaire Mathieu Kérékou. Il se lance alors une chasse aux sorcières et l'ancien ministre, comme d'autres, est accusé de détournements de fonds publics, qu'il aurait réalisés pendant passage au sein du gouvernement. Il est brièvement emprisonné avant d'être finalement blanchi.

Carrière post-politique et décès
Michel Ahouanmènou devient, en 1973, président du conseil d'administration d'une société de coopération daho-espagnole, Omnium général d'expansion, au capital de  et dont le siège est à Cotonou.

Il meurt en 1979, à l'âge de 63 ans.

Distinctions et décorations
  Commandeur de l'ordre national du Dahomey (1962)
  Grand officier de l'ordre national du Dahomey (1967)

Notes et références

Notes

Références

Bibliographie

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des membres du Sénat de la Communauté
 Ambassade du Bénin en France

Liens externes

Personnalité du Dahomey
Personnalité politique béninoise
Étudiant de l'École normale William Ponty
Sénateur de la Communauté
Ministre béninois de l'Éducation
Ministre béninois des Sports
Ministre béninois des Affaires étrangères
Diplomate béninois du XXe siècle
Naissance en décembre 1916
Naissance à Porto-Novo
Naissance dans la colonie du Dahomey
Décès en 1979

Michel Ahouanmènou


Parodia allosiphon ist eine Pflanzenart aus der Gattung Parodia in der Familie der Kakteengewächse (Cactaceae). Das Artepitheton allosiphon leitet sich von den griechischen Worten allos für 'anders' oder 'verschieden' sowie siphon für 'Röhre' ab.

Beschreibung
Parodia allosiphon wächst in der Regel einzeln. Die trübgrünen kugelförmigen Triebe erreichen Wuchshöhen von 8 bis 12 Zentimeter (selten bis 18 Zentimeter) und Durchmesser von 11 bis 13 Zentimeter (selten bis 18 Zentimeter). Der Triebscheitel ist eingesenkt und nahezu unbedornt. Die 15 bis 16 Rippen sind gerundet gehöckert. Die auf ihnen befindlichen Areolen sitzen zwischen den Höckern und sind anfangs bewollt. Die vier dünnen, dunkelroten Mitteldornen vergrauen im Alter. Sie weisen Längen von 0,9 bis 1,9 Zentimeter auf. Der obere Mitteldorn ist abstehend, die übrigen spreizend. Die zwei bis sechs Randdornen ähneln den Mitteldornen, sind jedoch kürzer und dünner.

Die weißen Blüten  besitzen einen hellgelben Schein. Sie erreichen Durchmesser von 5 bis 6 Zentimeter und Längen von bis zu 5,5 Zentimeter. Ihr Perikarpell und die Blütenröhre sind mit dichter, gräulich brauner Wolle und Schuppen besetzt. Die gelblich grünen, nicht aufreißenden Früchte sind bei der Reife trocken und 2,5 bis 3 Zentimeter lang. Die Früchte enthalten mattschwarze Samen, die gehöckert sind.

Verbreitung, Systematik und Gefährdung
Parodia allosiphon ist in Uruguay im Departamento Rivera verbreitet.

Die Erstbeschreibung als Notocactus allosiphon durch Eduardo Marchesi wurde 1972 veröffentlicht. Nigel Paul Taylor stellte die Art 1987 in die Gattung Parodia. Ein nomenklatorisches Synonym ist Ritterocactus allosiphon  (1999).

In der Roten Liste gefährdeter Arten der IUCN wird die Art als "", d. h. als stark gefährdet geführt.

Nachweise

Literatur

Einzelnachweise

Weiterführende Literatur
 Urs Eggli, Reto Nyffeler: Parodia allosiphon (Marchesi) N. P. Taylor (Cactaceae – Cactoideae) – a cladistically `basal' species with a restricted distribution range (Notes towards a checklist of Cactaceae of Uruguay, 2). In Bradleya. Band 25, 2007, S. 37–44 (PDF; 2,8 MB).

Weblinks

Parodia (Kakteen)
allosiphon

Parodia allosiphon


Glazbena kutijica je fantastični dječji roman autorice Norme Šerment objavljen u veljači 2015. Roman govori o dvije djevojčice, Niki i Petri, koje pronađu čarobnu kutiju i pokrenu niz tajanstvenih i čarobnih događaja u koje su upleteni i egipatski bogovi. Objavljen je u Algoritmu uz potporu Ministarstva kulture Republike Hrvatske.

Radnja

Nika ima dvanaest godina i s majkom se nedavno doselila u novi kvart u kojem joj se baš ništa ne sviđa: okoliš je jadan, škola dosadna, a posebice je muči to što nema ni jedne prijateljice. No, kad slučajno upozna vršnjakinju Petru, sve se mijenja. Petra stanuje s mamom i malim bratom u istoj zgradi, a stan im je prepun čudnih kartonskih kutija nepoznata sadržaja. Što je u kutijama? U potrazi za pustolovinom djevojčice će jednu otvoriti i u njoj pronaći tajanstvenu glazbenu kutijicu ukrašenu neobičnim slikama i simbolima koji podsjećaju na egipatske hijeroglife. A iz kutijice će ispasti tri čudna predmeta: starinska fotografija nepoznata dječaka s malim bijelim psom na rukama, zlatno ptičje pero i, naposljetku, fotografija Petrina očuha. Nedugo nakon toga počnu se događati čudne stvari, a Nika i Petra se nađu u središtu mračnih zbivanja…
Hrvatski romani

Glazbena kutijica


La crête de Blandine est un sommet montagneux situé dans le Massif central. Il s'élève à  d'altitude au sein du plateau du Coiron.

Le site d'émission de la crête de Blandine y est implanté avec 4 pylônes de diffusion pour la télévision, la radio FM, la téléphonie mobile, le haut débit et d'autres réseaux.

Notes et références

Blandine
Blandine

Crête de Blandine


Asomtavruli (gruz. ასომთავრული) najstarije je gruzijsko pismo. Ime Asomtavruli znači "velika slova", od aso (ასო) "slovo", a mtavari (მთავარი) "glavni/glava". Poznat je i pod nazivom Mrgvlovani (gruz. მრგვლოვანი) "zaobljeni", od mrgvali (მრგვალი) "okrugli", nazvan tako zbog svojih okruglih oblika slova. Unatoč imenu, ovo je "glavno" pismo jednodomno, baš kao i moderno gruzijsko pismo, Mhedruli.

Najstariji natpisi na Asomtavruli pismu potječu iz 5. stoljeća (natpisi iz Bir el Qutta i natpisi Bolnisi).

Od 9. stoljeća počinje postati dominantno pismo Nushuri, te je umanjena uloga Asomtavrulija. Međutim, epigrafski spomenici od 10. do 18. stoljeća i dalje su pisani na Asomtavruli pismu. To je pismo, u kasnijem razdoblju, postalo dekorativnije. U većini gruzijskih rukopisa iz 9. stoljeća koji su napisani nushurijskim pismom, Asomtavruli je korišten za naslove i prva slova poglavlja. Međutim, neki rukopisi napisani u potpunosti na Asomtavruliju mogu se naći sve do 11. stoljeća.

Oblik slova
U ranim natpisima na Asomtavruliju, slova su jednake visine. Gruzijski povjesničar i filolog Pavle Ingorokva vjeruje da je smjer Asomtavrulija, poput grčkog, u početku bio zrcalan, iako je smjer najranijih sačuvanih tekstova slijeva udesno.

U većini slova ravne crte su vodoravne ili okomite i susreću se pod pravim kutom. Jedino slovo s oštrim kutovima je Ⴟ (ჯ džani). Bilo je raznih pokušaja objašnjenja ove iznimke. Gruzijska jezikoslovka i povjesničarka umjetnosti Helen Mačavariani vjeruje da džani potječe iz Kristova monograma, sastavljenog od Ⴈ (ი ini) i Ⴕ (ქ kani). Prema gruzijskom znanstveniku Ramazu Pataridzeu, križni oblik slova džani označava kraj abecede i ima istu funkciju kao slično oblikovana feničko slovo tav (), grčko hi (Χ) i latinsko X, iako ta slova nemaju tu funkciju na feničkom, grčkom ili latinskom.

 Novčić kraljice Tamare i Đure IV., na kojemu se nalazi Asomtavruli pismo (1200–1210.)

Od 7. stoljeća oblici nekih slova počeli su se mijenjati. Napuštena je jednaka visina slova, s tim da su slova dobivala uzlaznike i silaznike.

Pisanje slova
Sljedeća tablica prikazuje redoslijed poteza i smjer svakog slova Asomtavrulija:

Izvori

Kartvelski jezici
Pismo
Jezici Gruzije

Asomtavruli


Die Sana Kliniken Landkreis Biberach GmbH ist Träger des Sana Klinikums Landkreis Biberach. Bis zur Übernahme von 74,9 % der Unternehmensanteile durch die Sana Kliniken AG am 1. Januar 2013 trug die Krankenhausträgergesellschaft den Namen "Kliniken Landkreis Biberach GmbH".

Die Sana Kliniken Landkreis Biberach GmbH ist der zentrale Anbieter der stationären Patientenversorgung im Landkreis Biberach und stellt die wohnortnahe Versorgung der Bevölkerung mit einem breiten medizinischen Spektrum sicher. Das Einzugsgebiet der Kliniken ist im Wesentlichen der Landkreis Biberach mit knapp 200.000 Einwohnern.

Struktur

Die Sana Kliniken Landkreis Biberach GmbH betreibt ein Akutkrankenhaus, das Sana Klinikum Landkreis Biberach zur medizinischen Grund- und Regelversorgung. Außerdem wird das ambulante medizinische Angebot der Sana Kliniken Landkreis Biberach GmbH durch Medizinische Versorgungszentren (MVZ) erweitert.

Sana Klinikum Landkreis Biberach
Mit der Übernahme der Kliniken Landkreis Biberach wurde seitens der Sana Kliniken ein Medizinkonzept zur Neustrukturierung der Gesundheitsversorgung im Landkreis vorgestellt. Dieses regionale Versorgungskonzept beinhaltete den Neubau des Klinikums in Biberach als Zentralversorger. Der Klinikneubau mit einer Gesamtkubatur von 140.000 m³ entstand in knapp dreijähriger Bauzeit zwischen März 2018 und Juli 2021 im geplanten Kostenrahmen. Im Rahmen eines rund sechsstündigen Umzugs bei laufendem Klinikbetrieb am 11. September 2021 wurden insgesamt 105 Patienten in das neue Klinikum verlagert. Der Klinikneubau ist auf dem neuen Gesundheitscampus am Hauderboschen entstanden, wo sich außerdem ein Dialysezentrum, das Zentrum für Psychiatrie sowie ein Ärztezentrum mit mehreren Praxen und gesundheitsnahem Gewerbe befinden. Zudem ist der Bau einer neuen Rettungswache des Deutschen Roten Kreuzes (DRK) geplant.

Sana – Medizinische Versorgungszentren
Das Sana MVZ Landkreis Biberach GmbH mit Hauptsitz in Laupheim wurde 2016 als Sana MVZ Laupheim GmbH gegründet und 2019 unter dem Namen Sana MVZ Landkreis Biberach GmbH neu firmiert. Zusätzlich wurde im März 2021 zur weiteren Stärkung der ambulanten Versorgung in der Region die Sana MVZ Stadt Biberach GmbH gegründet. Geschäftsführer werden der beiden Gesellschaften ist Timo Ganter. Die Sana MVZ Landkreis Biberach GmbH betrieb 2021 insgesamt acht Facharztpraxen an fünf Standorten im Landkreis Biberach, während das Angebot der Sana MVZ Stadt Biberach GmbH im Jahr 2021 eine Praxis beinhaltete. Die Praxen umfassen dabei folgende Fachrichtungen:
 Chirurgie (Biberach, Laupheim und Ochsenhausen)
 Gynäkologie (Bad Schussenried und Laupheim)
 Innere Medizin (Riedlingen)
 Orthopädie (Laupheim und Biberach)
 Pneumologie (Biberach)

Geschichte
Die Gesellschaft Kliniken Landkreis Biberach GmbH betrieb einen Klinikverbund bestehend aus vier Krankenhäusern, drei Pflegeheimen und einer geriatrischen Klinik mit Standorten in Biberach an der Riß, Laupheim, Ochsenhausen und Riedlingen:

 Kreisklinik Biberach
 Kreisklinik Laupheim
 Bezirkskrankenhaus Ochsenhausen
 Bezirkskrankenhaus Riedlingen

Das Bezirkskrankenhaus Ochsenhausen wurde am 31. Dezember 2011, die Klinik in Riedlingen am 1. Juli 2020 geschlossen. Im Rahmen einer Anpassung des medizinischen Versorgungskonzeptes für Laupheim wurde die ehemalige Kreisklinik Laupheim im Herbst 2021 zu einem Zentrum für Älterenmedizin. Da das geplante Konzept für das Zentrum für Älterenmedizin nicht erfolgreich umgesetzt werden konnte, wurde dieses zum 31. Dezember 2022 geschlossen.

Ein-Standort-Modell vs. Vier-Standort-Modell
Im Jahre 2007 feierte die Kreisklinik Biberach ihr hundertjähriges Bestehen. Folgende wichtige Kennzahlen wurden an den vier Standorten des Verbundes erhoben:

Kennzahlen (2006)

Im Februar 2010 beschrieb der Geschäftsführer der Kliniken Landkreis Biberach GmbH, Hartmut Masanek, die Situation der Häuser:

Interne Kostenanalysen der Kliniken kamen im Jahre 2011 zu dem Ergebnis, dass ein Ein-Standort-Modell mit einem Neubau am Standort Biberach für 184 Mio. Euro, das bisherige Vier-Standort-Modell mit einem Investitionsaufwand von 241 Mio. Euro an vier Standorten, die bessere Alternative für die Gesundheitsvorsorge der Bürger des Landkreises sein könnte. Am 15. Mai 2012 fasste der Kreistag des Landkreises Biberach den Beschluss, ein Bieterverfahren zur Suche nach einem strategischen Partner für die Kliniken einzuleiten. Der Beratungsauftrag wurde an die Firma PricewaterhouseCoopers (PWC) vergeben. PWC ist auch die Wirtschaftsprüfungsgesellschaft der privaten, im Jahre 2011 am MDAX börsennotierten Betreibergesellschaft Rhön-Klinikum AG. Schon am 26. April 2012 war die Ankündigung bekannt, dass Fresenius plant, den Klinikkonzern Rhön-Klinikum zu übernehmen und mit Helios Kliniken zu einem Konzern zusammenführen zu wollen.

Geschäftsführer Hartmut Masanek wollte sein Arbeitsverhältnis zum 30. September 2011 beenden, verließ die Kliniken dann tatsächlich zum Vertragsende im Juni 2012. Er wechselte zur Klinik für Herzchirurgie Karlsruhe, die zur Rhön-Gruppe zählt.

Am 27. Juli 2012 beschloss der Kreistag einstimmig und ohne Diskussion ein strukturiertes Bieterverfahren für die drei verbliebenen Standorte, zusammen mit der PWC einzuleiten. An dem Bieterverfahren nahmen die Firmen Ameos, Helios Kliniken und Sana Kliniken teil. Die möglichen regionalen Partner Waldburg-Zeil Kliniken und die St. Elisabeth-Stiftung nahmen an dem Bieterverfahren nicht teil.

Am 27. November 2012 präsentierte Landrat Heiko Schmid zusammen mit den Sprechern von Helios und Sana die Angebote.

Angebote Helios Sana 2012

Beide Unternehmen favorisieren den für weit über 100 Mio. Euro veranschlagten Neubau eines Krankenhauses in Biberach mit einer Bettenzahl von 350 bis maximal 500 Betten, auf dem neu ausgewiesenen städtischen Areal Hauderboschen, gegenüber der Bereitschaftspolizeidirektion Biberach. Die Krankenhäuser Biberach Laupheim und Riedlingen würden im Besitz des Landkreises bleiben. Sana und Helios wollten Anteile in Höhe von 74,9 % an den Kliniken erwerben, womit dem Landkreis eine Sperrminorität verbliebe. Helios kalkulierte mit einem Zuschuss des Landes Baden-Württemberg in Höhe von 40 Mio. Euro und einem symbolischen Grundstückspreis von 1,- Euro.

Am 1. Januar 2013 übernahm die Unternehmensgruppe Sana Kliniken 74,9 % der Unternehmensanteile der Kliniken Landkreis Biberach. Die Kliniken firmieren unter "Sana Kliniken Landkreis Biberach GmbH".

Literatur

Weblinks

 Homepage betrieben seit 2013 von dem Nachfolgekrankenhaus Sana Kliniken Landkreis Biberach

Einzelnachweise

Biberach
Unternehmen (Biberach an der Riß)
Biberach

Sana Kliniken Landkreis Biberach


යම් සංගීතමය කෘතියක් හෝ නාමයක් යනු වසර ගණනාවක් මුළුල්ලේ පරිණාමය වු සම්භාව්‍යමය සංගීතමය අංගයකි. එය මූලික වශයෙන් චරිත අතර දෙබස් වලින් යුක්ත වන අතර නාට්‍යමය/ වේදිකාමය ස්වරූපයක් ඉලක්ක කර ගත්තකි. 18 වන සියවස හා 19 වන සියවස් වලදී ඔපෙරාව නාට්‍යමය, කාව්‍යමය හා සංගීතමය වශයෙන් දියුණු විය. මෑතක් වන තුරුම හාස්‍ය නාට්‍යය කාව්‍යමය ස්වරූපයක් ඉසිලීය. ශේක්ස්පියර්ගේ රෝමියෝ සහ ජුලියට් කෘතිය සම්භාව්‍යමය කෘතියක් වන අතර එය සාහිත්‍යමය අංගයක් ලෙස ද පිළිගනී.

ග්‍රීක නාට්‍ය මුල්ම නාට්‍ය අංගයන්ට උදාහරණ වේ. සංතාපය නාට්‍යමය අංගයක් ලෙස. රඟ දැක්වීමත් මෙන්ම ආගම හා ජන උත්සවයන්ට යාම දියුණු වුයේ ප්‍රසිද්ධ ඓතිහාසික මිත්‍යාවන් වටා ගෙතෙමිනි. සංතාපයන් මූලිකවම සත්‍ය තේමාවන් මඟින් ඉදිරිපත් වේ. නව තාක්ෂණයේ ඇරඹුමත් සමඟම වේදිකාවමය නොවන කෘති සඳහා ලියවුණු පිටපත් මෙම අංගයන් සඳහා යොදා ගෙන ඇත.  War of the worlds (රේඩියෝව) වැනි ගුවන් විදුලි වැඩසටහන් සඳහා රචිත සාහිත්‍යය, සහ තවත් නාට්‍යමය කෘති සිනමාව හෝ රෑපවාහිනිය සඳහා යොදා ගෙන ඇත. ඒලෙසම රූපවාහිනී, සිනමා හා ගුවන් විදුලි කෘතීන් මුද්‍රිත මාධ්‍ය සඳහා ද යොදා ගෙන ඇත.

සටහන්

{|

|Literature Drama
|-

නාට්‍ය කලාව

නාට්‍යය


Fosforribosilglicinamida formiltransferase (, 2-amino-N-ribosilacetamida 5'-fosfato transformilase, GAR formiltransferase, GAR transformilase, glicinamida ribonucleotídeo transformilase, GAR TFase, 5,10-meteniltetraidrofolato:2-amino-N-ribosilacetamida ribonucleotídeo transformilase) é uma enzima com nome sistemático 10-formiltetraidrofolato:5'-fosforribosilglicinamida N-formiltransferase. Esta enzima catalisa a seguinte reação química:

10-formiltetraidrofolato + N1-(5-fosfo-D-ribosil)glicinamida  tetraidrofolato  + N2-formyl-N1-(5-fosfo-D-ribosil)glicinamida

Transferases


La  (JR東日本E501系電車/JR Higashinihon E501-kei densha) est un type de rames automotrices électriques bicourant, utilisées pour les services de banlieue et de banlieue extérieure exploités par la East Japan Railway Company (JR East) au Japon depuis 1995.

Histoire

Il a été le premier train de banlieue bicourant AC/DC du Japon pour améliorer le transport sur la ligne Jōban. Il s'agit d'un modèle conçu sur la base du train de la série 209 et c'est le premier modèle à 4 portes roulant sur la section électrifiée en courant alternatif 20 000V de la ligne Jōban. En raison de la nature de la section de ligne utilisée et de l'utilisation à la fois du courant alternatif et du courant continu, il existe des différences dans l'équipement électrique par rapport à la série 209 qui est monocourant.

Elles ont été construites par Kawasaki Heavy Industries et Tokyu Car Corporation.

Initialement, en plus des séries 403 et 415, les E501 ont été développées en vue de remplacer la série 103 qui était exploitée entre Uenō et Toride. Elles furent généralement bien accueillies lors des heures de pointe, grâce à la capacité des 4 portes. Lors de la révision des horaires le 22 mars 1997, l'introduction à grande échelle de cette série a été observée. Néanmoins le nombre de trains directs à destination d'Uenō a été considérablement réduit , le nombre de sièges a diminué (en raison des sièges longitudinaux sur toutes les voitures), et il n'y a pas de toilettes d'installées à l'origine, elles ne sont donc pas adaptées aux opérations longue distance. Par conséquent, la production a été arrêtée en 1997.

Description

Extérieur

La carrosserie a adopté une structure légère en acier inoxydable similaire esthétiquement à la série 209, utilisant de l'acier inoxydable à l'exception de la partie avant et d'une partie du soubassement. Une des différences est que l'espace entre les bogies a été augmentée de 13 300 mm à 13 800 mm et que l'épaisseur du panneau extérieur a été augmentée de 1,2 mm à 1,5 mm pour assurer la résistance, car cela nécessite de l'espace pour le montage des équipements sous plancher qui augmente le poids à cause de l'équipement AC et DC. L' attelage à l'arrière de la première voiture utilise le même type d'absorption des chocs que les trains de la série E217.

En ce qui concerne les vitres latérales, des vitres fixes ont été utilisées sauf pour l'extrémité de la voiture, comme dans la série 209. De septembre à octobre 2006, des travaux de rénovation ont été effectués pour rendre les fenêtres ouvrantes.

Les portes sont à double battants au nombre de 4 pour chaque côté, et munies d'un interrupteur « 3/4 porte fermée » pouvant être fermé en laissant une porte ouverte de chaque côté. La formation de 1995 a été modernisée avec ce système après le démarrage de l'exploitation, mais les formations de 1997 sont équipées de série.

En 2019, l'indicateur de destination(Girouette) est passé d'un type support papier déroulant de caractères blanc à fond bleu à un type de LED tricolore. Dans le même temps, l'indicateur de destination sur le côté affiche désormais le nom de l'itinéraire en plus de la destination.

Intérieur
L'intérieur est le même que celui de la série 209, mais le choix des couleurs du tissu du siège est différent. Les sièges généraux utilisent la couleur bleue du train à moyenne distance, qui est la couleur de la ligne Jōban, pour le siège. Les dossiers, eux, sont de la couleur verte de la ligne Jōban.

La zone autour des sièges prioritaires est la même que celle des trains de la série E233.

L'éclairage intérieur provient d'une alimentation en courant continu. Il passe automatiquement à l'alimentation de la batterie de stockage lors du transit dans la section morte, il ne s'éteint donc pas (cela ne s'applique pas si la commutation AC / DC est effectuée manuellement). De plus, lorsque l'alimentation est coupée, le tableau d'affichage électrique sur la porte s'éteint.

Aucune toilette n'a été installée dans les trains à l'origine, mais en raison du changement de section d'exploitation dû à la révision des horaires en mars 2007, les trains de base n ° 1 et n ° 10 et le train auxiliaire n ° 1 en sont équipés d'octobre 2006 à février 2007 avec des toilettes universelles.

Les annonces sonores automatiques embarquées sont introduites en .

Caractéristiques techniques
La commutation du circuit principal dans la section morte à Toride, qui sépare la section DC et la section AC ,est automatiquement effectuée par l'élément de masse ATS-P. La commutation manuelle est également possible.

Au moment de son lancement, il utilisait un convertisseur principal CI3 utilisant un élément à thyristor GTO fabriqué par Siemens . C'est le seul exemple d'adoption d'un système non fabriqué par les japonais, pour les lignes conventionnelles de la JR (l'autre étant la Keikyu), et le son d'excitation magnétique au moment du départ et de l'arrêt était unique, comme s'il jouait une mélodie(le fameux Doremifa). En raison de problèmes de fiabilité, l'équipement des formations à 5 voitures a été remplacé par un élément Toshiba IGBT en 2007, et les formations de 10 voitures ont été remplacées par un élément Toshiba IGBT en 2012 . L'accélération de départ de cette série est de 2,0km/h/s (2,05km/h/s selon le matériau ).

Le moteur principal utilisé est un moteur à induction triphasé à cage d'écureuil, et la puissance a été améliorée de 95 kW de la série 209 à 120 kW. Ceci pour faire face à l'augmentation du poids due à l'installation d'équipements liés au courant alternatif. Afin d'atteindre la vitesse maximale de 120 km / h , le rapport de démultiplication est de 16:97 (≈1: 6,06), ce qui est le même que la série E217.

En tant que source d'alimentation pour l'équipement auxiliaire, un onduleur statique (SC45, capacité nominale 210 kVA, AC 440 V) capable d'alimenter 5 voitures est choisi.
Le compresseur d'air adopte le type à vis MH3096-C1600S, similaire à la série 209. La capacité de décharge est de 1 600 L/min.

Le pantographe était un PS29 en forme de losange(Type G), mais de décembre 2014 à janvier 2015, toutes les formations à 5 voitures ont été remplacées par des PS37A à bras unique, et pour les formations à 10 caisses en 2015.

La E501 utilise un bogie sans traversin avec un mécanisme de support de boîte d'essieu de type poutre d'arbre, et est une spécification standard pour les trains généraux JR East qui utilisent des ressorts pneumatiques . Sur la base du DT61 / TR246 utilisé dans la série 209, les DT61C (bogie électrique) et TR246D (bogie d'accompagnement) ont été changés en changeant l'essieu en raison de l'augmentation de leur propre poids et en changeant l'unité d'entraînement en changeant le rapport de vitesse ( bogie électrique uniquement).

Exploitation
Cette série est utilisée exclusivement sur les lignes Jōban et Mito.

Formations
Information:
MoHa ou Moha (モハ) : motrice sans cabine
SaHa ou Saha (サハ) : remorque sans cabine
KuHa ou Kuha (クハ) : remorque avec cabine
KuMoHa ou Kumoha (クモハ) : motrice avec cabine
Cont : dispositif de contrôle du véhicule,
SIV : alimentation auxiliaire (onduleur statique)
Mtr : transformateur principal
CP : compresseur d'air,
♀ : voiture réservée aux femmes
< , > ,<> : pantographe
Les formations sont organisées en xMxT. M étant une motrice (Motor Car) et T une voiture (Trailer)

10 voitures
En date du , 4 formations (K701–K704) sont basées au Dépôt de Katsuta  et sont en composition 4M6T

 Les voitures 3 et 8 ont un pantographe type PS37A
 Les voitures 1 et 10 ont un espace UFR
 Les voitures 1 et 10 ont des toilettes
 La voiture 8 est désignée comme légèrement climatisée

5 voitures
En date du , 4 formations (K751–K754) sont basées au Dépôt de Katsuta et sont en composition 2M3T

 La voiture 3 a un pantographe type PS37A
 Les voitures 1 et 5 ont un espace UFR
 La voiture 1 a des toilettes
 La voiture 4 est désignée comme légèrement climatisée

Galerie photos

Extérieur

Intérieur

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 La série 209, le train dont il est issu
 La série E531, son successeur
 Histoire du transport ferroviaire au Japon
 Transport ferroviaire au Japon

Lien externe
 .

Automotrice du Japon
Automotrice 1500 V

JR East série E501


{{Infobox Cinéma (film)
 | titre              = Black Island
 | langue du titre    = en
 | image              =
 | légende            =
 | alternative        =
 | titre québécois    =
 | titre original     =  | réalisation        = Miguel Alexandre
 | scénario           = Miguel AlexandreLisa Hofer
 | musique            =
 | acteur             = Philip FroissantAlice DwyerHanns ZischlerMercedes Müller
 | production         = Odeon Fiction
 | pays               =
 | genre              = Thriller
 | durée              =
 | première diffusion = 2021
}} (,  « Île noire ») est un téléfilm allemand coécrit et réalisé par Miguel Alexandre, diffusé en streaming en 2021 sur Netflix.

 Synopsis
Quelques mois après l'enterrement de sa grand-mère, Jonas Hansen perd ses parents dans un accident de voiture. Son grand-père, Friedrich Hansen, lui propose de rester sur l'île et d'habiter avec lui plutôt que d'aller vivre en Bavière. L'orphelin retrouve ses amis au lycée, où une nouvelle enseignante arrive dans sa classe. Nina, sa meilleure amie amoureuse de lui, se méfie de cette nouvelle professeure et commence à douter des intentions de cette dernière.

 Fiche technique

 Titre original :  Titre international et français : ''
 Réalisation : Miguel Alexandre
 Scénario : Miguel Alexandre et Lisa Hofer
 Musique : n/a
 Décors : Thomas Franz
 Costumes : Janne Birck
 Photographie : Miguel Alexandre
 Montage : Marcel Peragine
 Production : Ann-Kathrin Eicher, Mischa Hofmann et Britta Meyermann
 Société de production : Odeon Fiction
 Société de distribution : Netflix
 Pays de production :
 Langue originale : allemand
 Format : couleur
 Genre : Thriller
 Durée :
 Date de sortie : Monde :  (Netflix)

Distribution

Production

Le tournage a lieu sur l'île Amrum dans le Schleswig-Holstein.

Notes et références

Liens externes

Téléfilm allemand des années 2020
Téléfilm dramatique
Thriller (film) allemand
Téléfilm en allemand

Black Island


Monumentul Eroilor de pe Măgura Ocnei din orașul Târgu Ocna este un monument comemorativ al militarilor români morți în Primul Război Mondial, ridicat între anii 1925-1928 la o altitudine de 520 m într-un punct important al arealului în care, Armata României a dus luptele de apărare necesare susținerii frontului de la Oituz. Construcția este situată pe dealul Măgura, lângă mănăstirea Măgura Ocnei, care a servit drept spital de campanie în 1917.

Amplasamentul
Măgura Ocnei se află în Munții Nemira. Din sectorul nordic al culmii principale a acestor munți, se desprind către est culmi secundare. Cu origine din vârful Șandru Mare, pornește astfel către est o culme secundară care duce de-a lungul vârfurilor La Cireș–Pufu–Țega–Cireșoaia spre valea Trotușului, până la Târgu Ocna, culme care se află între văile Dofteanei și Slănicului. Măgura Ocnei se găsește pe versantul drept al Trotușului, în zona munceilor cu aspect de plai desfășurați între văile acestor două râuri. Regiunea în care se află face tranziția între Munții Nemira, Depresiunea Tazlău-Cașin și Depresiunea Comănești-Dărmănești.

Clădirea monumentului se află la cota 520 m (504 m după o altă sursă) pe dealul Măgura Ocnei într-o poziție care domină împrejurimile, la circa 3 km distanță de mers pe jos de Halta CFR Salina. La mică distanță pe același deal, se află mănăstirea Măgura Ocnei.

Istoricul

Construcția
Monumentul Eroilor de pe Măgura Ocnei a fost ridicat în aceeași perioadă cu Mausoleul de la Mărășești, Mausoleul de la Mărăști și Crucea Eroilor de pe Muntele Caraiman, în memoria a celor peste 14.000 de ostași români căzuți în Primul Război Mondial pe frontul de la Oituz-Coșna-Cireșoaia. Fondurile necesare pentru această construcție au fost adunate prin subscripție publică de către Mihai Teodoru, inițiatorul acestui proiect, sprijinit de arhitectul Constantin Ciogolea, fiu al orașului stabilit la București și proiectant al construcției.

La punerea pietrei de temelie, în 1925, a asistat și principele Carol, fost comandant onorific al vânătorilor de munte, în război. Lucrările de construcție au fost executate de către un colectiv format din 40 militari, zidari, pietrari și cioplitori, coordonați de plutonierul de geniu Gheorghe Angheluță.

Piatra cioplită folosită la ridicarea monumentului a fost exploatată de la 300 sute de metri distanță. Fasonarea acesteia s-a făcut la locul exploatării, conform cu specificațiile proiectului, apoi materialul rezultat a fost transportat cu tărgile. Schela care a ajutat la ridicarea monumentului a fost făcută din lemn de mesteacăn. Alte materiale de construcție precum cimentul, varul, nisipul au fost urcate pe deal din oraș în căruțe cu două roți, iar pe schelă, cu scripete manuale.

La 6 august 1928 a fost făcută inaugurarea construcției, în prezența autorităților civile și militare, a populației din zonă și a elevilor de la mai multe școli.

La etajul I a fost montat un ceas mecanic care acționa la fiecare jumătate de oră un clopot aflat la etajul II, ceasornicarul Neculai Nălboc urcând săptămânal pentru armarea mecanismului. La parter, se afla o cameră de refugiu cu portretele Regelui Ferdinand I și al Reginei Maria, în mărime naturală, precum și al lui Carol al II-lea în uniformă de vânător de munte. Tot în clădire se afla și un muzeu mic ce expunea fotografii, memorii de război (printre care și aceea a generalului Henri Berthelot) și cărți poștale scrise pe coji de mesteacăn, trimise de pe câmpul de luptă acasă de către militari.

Până la începutul celui de-al Doilea Război Mondial, clădirea a fost păzită de ostașii din garnizoana orașului, zi și noapte.

Devastarea
După ultimul mare război, clădirea fost părăsită și lăsată în paragină. La 26 august 1945 monumentul a fost devastat de către trupele sovietice: ușile au fost deschise și exponatele originale au fost furate, printre acestea aflându-se și scrisorile scrise pe foi de mesteacăn, de către soldații de la Cireșoaia. Geamurile au fost și ele sparte, ceasul a fost furat și mecanismul acestuia distrus. Trupele ruse din zonă și-au încercat de asemenea armele, țintind monumentul, iar pereții au fost murdăriți și mâzgâliți, pardoseala a fost scoasă și mormântul de la parter a fost profanat, osemintele celor cinci eroi necunoscuți fiind aruncate în zonă.

Restaurarea
Abia în anul 1972 Nicolae Costin, fiu al unui soldat ce a luptat la Mărășești, care fiu era șef de lot al Trustului de Construcții Industriale Gheorghe Gheorghiu-Dej (Onești), a început renovarea construcției și primăria orașului a alocat o sumă de 40.000 lei pentru reparații. Lucrările de restaurare au durat în total șase luni.

Renovarea a început prin completarea vârful de dom și montarea unui nou steag de 47 de kg făcut la Comănești, cel vechi fiind distrus de un trăsnet în anul 1967.  Prin intermediul fotografiilor vechi și a unui binoclu gradat s-au deslușit elemente de arhitectură distruse. Tencuiala interioară veche a fost dată jos și pereții retencuiți. Pisania actuală a fost gravată în marmura provenită de la un panou electric izolator de la Salina Târgu Ocna, de către Cielo Secondo, un italian stabilit în oraș. Pentru sticla decorativă s-a trimis un memoriu la Târnăveni. Foarte greu a fost să se introducă curentul electric pentru iluminarea interioară și exterioară, stâlpii metalici pe care sunt montate cele patru reflectoare, fiind fixați în stâncă. Montarea instalației electrice a durat o săptămână. Dalele de gresie pentru pardoseală au fost aduse de la șantierul Casei de cultură din Onești. De asemenea, s-a construit și o casă a ghidului.

Ulterior, s-au făcut demersuri la Muzeul Militar Național pentru a obține câteva exponate. De acolo au provenit câteva arme, o uniformă, fotografii, tablouri, căști germane și franțuzești, măști de gaze și cele două drapele originale după care s-au făcut copiile fidele expuse. Drumul actual, modernizat în 1972, a înlocuit vechiul drum de căruțe, folosit în Primul Război Mondial. Atât pe acest drum, cât și pe cărările ce duc spre monument, sunt amplasate bănci din lespezi de piatră, încrustate cu numele unor localități în care au fost realizate cunoscute fapte de arme: Rovine, Podu Înalt, Călugăreni, Plevna și Oituz. De asemenea, alte încrustații amintesc specialitățile militare ale celor care au participat la lupte: infanterie, vânători de munte, jandarmerie, grăniceri, geniu, artilerie, cavalerie, aviație.

Reinaugurarea monumentului a fost decisă pentru data de 9 mai 1974. În 1977 (1976 după o altă sursă), lângă monument a fost adusă crucea ridicată în memoria lui Constantin Mușat pe dealul Coșna în perioada 1920-1932, aceasta la momentul aducerii fiind găsită spartă în patru bucăți.

Caracteristicile

Monumentul este unic în țară din punct de vedere architectural. Acesta cuprinde un parter și două etaje, legate printr-o scară interioară circulară și are o înălțime de 22 m, fiind în întregime ridicată din piatră cioplită. Forma sa este de obuz, iar clădirea oferă o priveliște panoramică a zonei înconjurătoare.

La etajul I se află un mic muzeu cu însemne și mărturii documentare din Primul Război Mondial,  respectiv o colecție de fotografii, armament, uniforme militare, planuri de luptă, tablouri, medalii și decorații. Printre tablourile în ulei expuse aici se regăsesc Portretul mareșalului Alexandru Averescu (pictat de col. (r) Popescu Drăgușeni), Asaltul Cireșoaiei (pictat de col. (r) Nicolae Nica) și Post de prim ajutor regimentar (la Schitul "Măgura Ocnei", pictat de de slt. (r) Nicolae Petrovici) Printre fotografii, se găsește cea originală făcută la Masa Reginei de pe delul Cireșoaia de către fotograful bârlădean Stanciu Kotetschi, în parimăvara anului 1918. Se mai află expuse și elemente de muniție (obuze de tun folosite de vânătorii de munte, cartușe de diferite calibre etc.) precum și mărturii fotografice cu generalii Alexandru Averescu, Constantin Prezan și Eremia Grigorescu.

La parter există o placă comemorativă depusă pe mormântul eroului necunoscut, în care se regăsesc oseminte descoperite în tranșeele de pe Coșna. Pe placă este gravat următorul text:
Deasupra mormântului eroului necunoscut străjuiesc 2 drapele de luptă, unul al Regimentului 15 Infanterie și unul al Regimentulului 4 Artilerie, două dintre regimentele care au luptat pe frontul de la Oituz.

Luptele

Cea de-a treia bătălie de la Oituz a început în dimineața zilei de 8 august 1917, lovitura principală a inamicului fiind dirijată de-a lungul văii Oituzului. La sfârșitul zilei, frontul a fost menținut de trupele române la cele două aripi extreme, dar a fost împins în centru, de-a lungul văii. O retragere generală cale de 4-5 km, impusă de situația tactică, a fost executată în noaptea de 9 spre 10 august. La sfârșitul acestei zile situația era foarte gravă, unele dintre uitățile române fiind distruse și altele fiind reduse la rămășițe fără valoare, într-un context în care de-a lungul văii Oituzului, inamicul se pregătea să dea lovitura decisivă.

O nouă retragere prin scurtarea liniei frontului în zona câștigată inițial ca efect al bătăliei de la Mărăști a oferit rezerve suplimentare care să intre în luptă. La 11 august însă, criza tactică a bătăliei a ajuns la apogeu. Astfel, în după-amiaza zilei, aripa dreaptă a trupelor române se afla pe dreapta Trotușului, în zona Bogata, Măgura Ocnei, iar la Poieni sud în stânga râului. În centru, inamicul a avansat până la Grozești și între Marginea și Bahna, până la 4 km de Bogdănești. Șoseaua și calea ferată de pe valea Trotușului au ajuns mai sus de Târgu Ocna în bătaia mitralierelor inamice instalate pe Plaiul Vrânceanului, artileria grea română a fost retrasă de pe poziții spre Onești, cartierele Corpului IV Armată a părăsit Oneștiul și cel al Diviziei 7 Infanterie Târgu Ocna. Unitățile trimise în ajutor se aflau însă deja angajate pe câmpul de bătălie, sau în imediata sa apropiere, în spatele frontului.

Inamicul stăpânea înălțimile care dominau Trotușul dinspre vest. La 12 august, trupele române au contraatacat pentru a recuceri Cireșoaia. precum și restul liniei acestor înălțimi. Până noaptea, Măgura, Vrânceanu, Cuprianu, Grohotișu și Cireșoaia reveniseră în stăpânirea trupelor române. La 13 august, ca urmare a contraofensivei, toată linia înălțimilor dominante dintre Târgu Ocna și Grozești a ajuns în mâinile Armatei României.
Tot la 13 august 1917, a căzut în luptă caporalul grenadier Constantin Mușat din Regimentul 2 de Grăniceri.
După o pauză impusă de faptul că bătălia ajunsese într-un punct mort, la 16 august a avut loc un atac inamic în zona dealului Sticlăriei, cu rol de sondaj. Atacul principal a fost dat la 19 august, când după o zi sângeroasă, trupele Puterilor Centrale au obținut doar mici succese locale, care nu au putut fi dezvoltate într-o străpungere de front. Dat fiind că inamicul reluase dealul Coșna, aflat la sud de Târgu Ocna, la 20 august s-a declanșat lupta pentru controlul acestei potențiale baze de atac. Această luptă, care a durat până la 22 august, a reprezentat ultima încercare a austro-germanilor de a rupe frontul din timpul bătăliei.

Alte monumente comemorative ale Marelui Război

Monumente centralizatoare cu osuare sau cimitire militare se mai află tot la Târgu Ocna (Cimitirul cu tunuri, aflat în curtea bisericii "Sfântul Nicolae", realizat în anul 1932), precum și la Onești (Monumentul eroilor "Regina Maria", construit în perioada 1940-1941 în apropierea primăriei), Bogdănești, Oituz, Poiana Sărată, Slănic Moldova, Comănești, Valea Uzului.

Pe dealul Cireșoaia a fost amplasate:
 Monumentului eroilor inaugurat în prezența supraviețuitorilor Regimentul 27 Infanterie Bacău.
 Monumentului Vânătorilor de munte, în 2018, în incinta schitului Cireșoaia.
 Crucea eroilor Regimentului 15 Infanterie, inaugurată în anul 2017 pe partea dreaptă a drumului de legătură dintre localitățile Târgu Ocna și stațiunea Slănic-Moldova.

Pe dealul Coșna, au fost amplasate:
 Monumentul Eroilor Cavaleriști din Primul Război Mondial, inaugurat în 1931 la cota 383 de pe valea Oituzului, cu scopul de a eterniza memoria călăreților căzuți pe câmpul de luptă de la Oituz în Primul Război Mondial.
 Monumentul Vânătorilor de munte.
 Monumentul eroului grenadier "Constantin Mușat", la cota 789 m, în apropierea precedentului.

Alte diverse monumente comemorative mai sunt amplasate în localitățile din zonă.

Referințe

Bibliografie

 Kirițescu, Constantin; Istoria războiului pentru întregirea României - ediția a III-a, vol. II; Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989. ISBN 973-29-0048-2
  Oprișan, Gabriela; 80 - de ani Mărăști, Mărășești, Oituz, Imprimeria "Bacovia", Bacău, 1997, pp. 38-43

Legături externe
 Documentar TVR "Drumuri în istorie" – "Istorie la Târgu Ocna", 1972, Târgu Ocna văzută de la monument la min. 00:12, euscreen.eu
 Documentar TVR "Drumuri în istorie" – "Suprema datorie", 1974, Târgu Ocna văzută de la monument la min. 00:12, drumul de acces la min. 01:25, monumentul văzut frontal la min. 01:57, intrarea în obiectiv la min. 03:24,  euscreen.eu

Vezi și
 Prima bătălie de la Oituz (1916)
 A doua bătălie de la Oituz (1916)

Memoriale și monumente ale participării României la Primul Război Mondial

Monumentul Eroilor de pe Măgura Ocnei


Glikoazminoglikani su ravni polisaharidni lanci. Tvore ih disaharidne jedinice: dermatan-sulfat, hondroitin-sulfat, keratan-sulfat, heparan-sulfat, hijaluronska kiselina. Vezivanjem glikoazminoglikana za središnji bjelančevinski lanac nastaju proteoglikani.

Izvori

Glikozaminoglikan


Santa Maria Regina Coeli je rimokatolička crkva u središnjem Napulju, Italija.

Povijest
Nakon što je potres 1561. godine oštetio njihovu izvornu kuću u Napulju, časne sestre iz reda Lateranskih redovnica kanonica (ženski ogranak Redovnih kanonika Laterana) preselile su se u Palazzo Montalto, pokraj samostana San Gaudioso. Tu su sagradili novi samostan posvećen Svetoj Mariji Kraljici Neba (Regina Coeli). Sadašnja crkva sagrađena je do 1594. pod vodstvom Luciana Quaranta. Zgradu je rekonstruirao Giovanni Vincenzo Della Monica, zatim Giovanni Francesco di Palma; i konačno Francesco Antonio Picchiatti 1682. godine. Godine 1812. časne su sestre premještene u samostan Gesù e Maria, a na njihovo mjesto useljene su sestre milosrdnice Saint Jeanne-Antide Thouret. Ovaj red i dalje posjeduje kompleks 2014. godine.

Ulazu prethode dva stubišta koja vode do pronaosa s arkadama, koji je freskama (1594.) izradila flamanska slikarica Loise Croys, učenica Paula Brila. Desno od sakristije uzdiže se osmerokutni zvonik uz Via Pisanelli.

Unutrašnjost ima ukrase iz 18. stoljeća. Drveni strop dizajnirao je Pietro De Marino, a na njemu su platna Stanzionea; Uz prozore su slike Luce Giordana, Miccoa Spadara, Giovana Battiste Beinaschija i Pietra del Pòa. Apsida ima kupolu, žbukanu 1683., dok je oltar u 17. stoljeću dovršio Giovanni Mozzetta. Na zidovima su freske Pietra Bardellina. Ostale freske u crkvi djelo je Lorenza Vaccara. U četvrtoj kapeli nalazi se Giordanova slika, au sakristiji Pietà Filippa Vitalea.

Klaustar
U klaustru se nalazi poprsje San Vincenza de' Paolija i Santa Giovanna Antida Thoureta. Rekonstrukcije su izvršene 1599. godine, a daljnje radove na samostanu izvodio je u drugoj polovici 17. stoljeća arhitekt Francesco Antonio Picchiatti.

Izvori

Bibliografija
 Maria Rosaria Costa, I Chiostri di Napoli, urednica, Tascabili Newton.
 Napoli sacra. Guida alle chiese della città , coordinamento scienceno di Nicola Spinosa; kustosi Gemma Cautela, Leonardo Di Mauro, Renato Ruotolo, Napulj 1993.–1997.

Vanjske poveznice

Renesansne crkve u Napulju
Katoličke crkve u Napulju

Santa Maria Regina Coeli


The Symphony No. 36 in C major, K. 425, also known as the Linz Symphony, was written by Wolfgang Amadeus Mozart during a stopover in the Austrian town of Linz on his and his wife's way back home to Vienna from Salzburg in late 1783. The entire symphony was written in four days to accommodate the local count's announcement, upon hearing of the Mozarts' arrival in Linz, of a concert. The première in Linz took place on 4 November 1783. The composition was also premièred in Vienna on 1 April 1784. The autograph score of the "Linz Symphony" was not preserved, but a set of parts sold by Mozart to the Fürstenberg court at Donaueschingen in 1786 does survive.

Structure
The symphony is scored for 2 oboes, 2 bassoons, 2 horns, 2 trumpets, timpani and strings.

There are 4 movements:

Adagio,  – Allegro spiritoso,
Andante in F major,
Menuetto,
Finale (Presto),

Every movement except the minuet is in sonata form.

The slow movement has a siciliano character and meter which was rare in Mozart's earlier symphonies (only used in one of the slow movements of the "Paris") but would appear frequently in later works such as No. 38 and No. 40.

The next symphony by Mozart is Symphony No. 38. The work known as "Symphony No. 37" is mostly by Michael Haydn.

Notes

Further reading
Steinberg, Michael. "The Symphony: A Listeners Guide". p. 153. Oxford University Press, 1995.

External links

36
Compositions in C major
1783 compositions

Symphony No. 36 (Mozart)


Henologia (din grecescul ἕν hen, "unu") se referă la conceptul sau discursul filozofic cu privire la "Unul", care apare cel mai evident în filozofia lui Plotin. Reiner Schürmann o descrie ca o "metafizică a transcendenței radicale" care depășește ființa și intelectualizarea. Aceasta poate contrasta cu ontologia, pentru că ontologia este "o instanță a ființei" pe când henologia este "o instanță a uniunii".

Domenii de studiu
Henologia este contradistinsă de mai multe discipline filozofice. Termenul "henologie" se referă la disciplina care este centrată față de Unul, ca în filozofiile lui Platon și Plotin. Aceasta este folosită adesea în contradistincție cu disciplinele care tratează Ființa ca punctul lor de început (la Aristotel și Avicenna) dar și cu cele care caută să înțeleagă Cunoașterea și Adevărul (la Kant și Descartes).

Vezi și
 Absolut
 Teurgie
 Metafizica deleuziană
 Giovanni Pico della Mirandola
 "Dumnezeu mai sus de Dumnezeu" în filozofia lui Paul Tillich
 Henoză, uniunea cu ceea ce este fundamental în realitate
 Monadă (filozofie)
 Non-filozofie
 Unul la Plotin
 Univocitatea ființei

Note

Neoplatonism
Cioturi Filozofie

Henologie


Al-Hvarizmi (u prijevodu "Hvarezmski", "iz Hvarezma"), matematičar iz 9. stoljeća.
 Muhamad ibn Ahmad al-Hvarizmi, enciklopedist iz 10. stoljeća, znan i kao "Al-Balhi". Napisao Mafātīḥ al-ʿulūm ("Ključ za znanosti")
 Al-Hvarizmi al-Hati, alkemičar iz 11. stoljeća
 Al-Hvarizmi (krater), krater na tamnoj strani Mjeseca, nazvan po Al-Hvarizmiju
 Međunarodna nagrada Hvarizmi, iranska međunarodna nagrada za dosege u znanstvenom i tehnološkom istraživanju

Al-Hvarizmi (razdvojba)


Aceasta este o listă de filme științifico-fantastice notabile din anii 2020.

Listă de filme

Vezi și
 Listă de filme științifico-fantastice

Note

Referințe

Legături externe

Liste de filme SF după decenii
SF

Listă de filme științifico-fantastice din anii 2020


Tinia veya Tin, Etrüsk mitolojisinde Uni'nin kocası, cennetin ve göğün tanrısı, tanrıları tanrısı (baş tanrı). Ayrıca Uni ve Menerva ile güçlü bir üçlemede de bulunurdu.

Uni'den Hercle'nin (Yunan mitolojisindeki Herkül) babasıdır.

Yunan Zeus ile Romalı Jüpiter'in dengidir.

İsminin geçtiği bazı yazıtlar.
 Oltos tarafından boyanmış bir kupada(kylix) (yaklaşık M.Ö. 500):
Itun turuce venel atelinas Tinas cliniiaras.
Venel Atelinas'e Tin'in oğulları için verilmiştir.

 Tunç Arezzo Kimerası'nda:
Tinscvil
Tinia'ya bir hediye

Etrüsk tanrıları
Hava ve gök tanrıları

Tinia


Anne Meagher Northup (* 22. Januar 1948 in Louisville, Kentucky) ist eine US-amerikanische Politikerin. Zwischen 1997 und 2007 vertrat sie den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Anne Meagher, so ihr Geburtsname, besuchte bis 1966 die Sacred Heart Academy in Louisville und danach bis 1970 das Saint Mary's College. In dieser Zeit heiratete sie Woody Northup, mit dem sie sechs Kinder haben sollte. Ihre jüngere Schwester Mary war bei den Olympischen Spielen des Jahres 1984 in Los Angeles Goldmedaillengewinnerin bei den Schwimmwettbewerben.

Anne Northup wurde Mitglied der Republikanischen Partei. Zwischen 1986 und 1997 war sie Abgeordnete im Repräsentantenhaus von Kentucky. Bei den Kongresswahlen des Jahres 1996 wurde sie im dritten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo sie am 3. Januar 1997 die Nachfolge des Demokraten Mike Ward antrat. Nach vier Wiederwahlen konnte sie bis zum 3. Januar 2007 fünf Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Dort war sie Mitglied im Bewilligungsausschuss. In ihre Zeit als Kongressabgeordnete fielen die Terroranschläge am 11. September 2001, der Irakkrieg und der Militäreinsatz in Afghanistan.

Bei den Wahlen des Jahres 2006 unterlag Northup dem Demokraten John Yarmuth, gegen den sie im Jahr 2008 ebenfalls erfolglos antrat. Im Jahr 2007 scheiterte sie in den Vorwahlen ihrer Partei zur Gouverneurswahl in Kentucky. Im Juli 2009 wurde Anne Northup von Präsident Barack Obama in die Verbraucherschutzkommission berufen.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied des Repräsentantenhauses von Kentucky
Mitglied der Republikanischen Partei
US-Amerikaner
Geboren 1948
Frau

Anne Northup


Lei (sardinski: Lèi) je grad i općina (comune) u pokrajini Nuoru u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 456 metara i ima 507 stanovnika. Prostire se na 19,11 km². Gustoća naseljenosti je 27 st/km².Susjedne općine su: Bolotana i Silanus.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

Lei


Debbie Scerri (eigentl.: Deborah Scerri; * 1969 in Rabat) ist eine maltesische Sängerin.

Ihren ersten Einsatz beim Eurovision Song Contest hatte sie 1993 als Backgroundsängerin von William Mangion. Im Jahr 1996 nahm sie an der maltesischen Vorentscheidung teil, ohne einen Sieg davonzutragen.

Ein Jahr später gewann sie den Vorentscheid und repräsentierte so Malta beim Eurovision Song Contest 1997 in Dublin mit dem Popsong Let Me Fly, der ihr einen neunten Platz einbrachte – und den ersten Barbara Dex Award. Sie blieb weiterhin als Sängerin aktiv und war auf weiteren Musikwettbewerben zu hören; außerdem  trat sie in maltesischen Clubs und auf Kreuzfahrtschiffen auf. 2004 versuchte sie sich nochmals beim Vorentscheid Malta Song for Europe zusammen mit der Rapgruppe Prodigal Sons, konnte aber auch hier keinen Sieg erringen.

Sie war danach auch als Moderatorin im maltesischen Fernsehen zu sehen.

Weblinks
 Debbie Scerri bei Myspace

Sänger
Musiker (Malta)
Interpret eines maltesischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Teilnehmer am maltesischen Vorentscheid zum Eurovision Song Contest
Malteser
Geboren 1969
Frau

Debbie Scerri


An Liparis alata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Achille Richard. An Liparis alata in nahilalakip ha genus nga Liparis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Liparis (Orchidaceae)

Liparis alata


Hellisøy fyr er et kystfyr som ligger på en lille ø, den inderste af Hellesøyni, i Fedje kommune, Vestland fylke i Norge.

Fyrtårnet
Fyret blev tændt første gang 15. oktober 1855 og er landets næstældste støbejernstårn efter Eigerøy fyr i Rogaland. Fyret står på en lav granitsokkel og er 32,3 meter højt. Tårnet er rødmalet med to hvide bælter. Fyrtårnet har en speciel konstruktion som der kun findes et andet eksempel på i Norge (Eigerøy fyr). Som sikring mod bølgeslag er tårnet foret med teglsten og de to nederste etager er på det nærmeste fyldt med natursten.

Fyrlys
Lampen er et 3. ordens linseapparat, med en styrke på 960.000 candela. Linseapparatet og lygtehuset fra 1903 er fremdeles i drift. Lyset er 46,5 meter over havet og har en rækkevidde på 18,8 nautiske mil. Det lyser fast hvidt med en blink hvert 30. sekund.

Bolig
Fyrvogterboligen blev opført i 1903 efter at den gamle bolig blev ramt af et lyn og brændte ned året før.

Automatisering og fredning
Fyret blev automatiseret i 1992 og fyrstationen med fyrtårn, fyrvogterbolig, maskinhus og naust blev fredet af Riksantikvaren i 2000. Fyret bruges nu til fyrkafé og udstilling i juli måned og ellers til udlejning til feriegæster.

Andet
Den 12. januar 2007 skete  da fragtskibet MS «Server» gik på grund på den holm fyret står på og forårsagede et olieudslip.

Litteratur

Kilder og henvisninger

 Kulturnett Hordaland

Fyr i Vestland
Fredede bygninger i Norge
Fedje

Hellisøy fyr


إسماعيل ديس لاعب كرة قدم جزائري ويلعب حاليا لنادي وفاق سطيف.

المسيرة الكروية
بدأ مسيرته الكروية بترجي مستغانم في سنة 1996 حتى 2001 انتقل إلى فريق اتحاد البليدة فلعب معها 7 مواسم كاملة ففي 2008 انتقل الو وفاق سطيف إلى يومنا الحالي وقرر سرار في تسريح كل لاعبيه والحتفظ ب8 فقط وكان منهم بينهم إسماعيل وماخر انتقال إلى اتحاد سيدي بلعباس

روابط خارجية

مراجع

مدافعو كرة قدم رجالية
جزائريون في القرن 21
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مستغانم
لاعبو اتحاد البليدة
لاعبو الرابطة الجزائرية المحترفة الأولى لكرة القدم
لاعبو ترجي مستغانم
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 2002
لاعبو كرة قدم جزائريون
لاعبو منتخب الجزائر لكرة القدم
لاعبو وفاق سطيف
مواليد 1396 هـ
مواليد 1976
مواليد في مستغانم
لاعبو كرة قدم رجال جزائريون

إسماعيل ديس


Le Portrait de Nicolaes Ruts est une peinture à l'huile sur bois de  réalisée en 1631 par le peintre néerlandais Rembrandt. Le tableau fait partie de la Frick Collection à New York.

Description
L'œuvre est signée et datée « RHL. 1631 ».

Un bourgeois âgé est représenté dans de riches vêtements, qui attestent de son statut social : le manteau d'étoffe précieuse doublé de fourrure, qui recouvre une veste de cuir, ornée d'une collerette blanche à la mode de l'époque. Le chapeau de fourrure est de style russe : l'homme entretenait en effet des relations commerciales avec la Russie. Son activité de marchand est également indiquée par la lettre vraisemblablement commerciale qu'il tient dans sa main gauche.

Le fond est, comme d'habitude dans les portraits de Rembrandt, indéfini.

Il s'agit du premier portrait de commande du peintre.

Notes et références

Liens externes

Tableau de Rembrandt
Tableau réalisé en 1631
Portrait d'homme
Œuvre de Rembrandt aux États-Unis
Œuvre conservée à la Frick Collection

Portrait de Nicolaes Ruts


Dione Martins da Luz, comumente conhecido como Xadalu Tupã Jekupé (Alegrete, Rio Grande do Sul, 1985) é um artista indígena que usa elementos da serigrafia, pintura, fotografia. Com o despertar do interesse pela arte, a representatividade indígena tomou o protagonismo de seu trabalho. Suas contribuições e sua origem estão ligadas ao povo que habitavam as margens do Rio Ibirapuitã e a revelação de seu nome espiritual guarani, foi designado a partir de um ritual de nomeação em batismo Nhemongarai, pelo centenário cacique Karai Tataendy Ocã. As visões e inquietações das aldeias são levadas para a cidade em forma de arte urbana, mostrando os contrastes sociais entre a cultura indígena e a cultura ocidental. Xadalu, faz parte de uma geração de artistas ativistas voltados para o debate e luta contra o apagamento da cultura indígena no Rio Grande do Sul. Suas obras representam parte de suas vivências na aldeia, das conversas com sábios e objetos que simbolizam a arte urbana e o tensionamento entre a cultura indígena e ocidental nas cidades. O artista realiza temporadas de residência artística em aldeias do sul do Brasil e da Argentina, produzindo obras nas comunidades.

Em 2014 também participou do Sticker Conection, documentário de 19min, sob direção de Tiago Bortolini. Em 2019 ganhou o prêmio de melhor filme Longa Metragem Júri Popular no Festival Internacional Amazônia, com Xadalu e o Jaguaretê. Este documentário foi dirigido por Tiago Bortolini e produzido por Zeppelin Filmes. Em 2016 publicou o livro xadalu movimento urbano sobre a importância da arte urbana e contemporânea de Porto Alegre, que foi um projeto realizado pela Joner Produções com financiamento do Pró-Cultura-RS/ FAC/ Secretaria de Cultura, Turismo, Esporte e Lazer do Rio Grande do Sul.  Neste contexto, o trabalho de Xadalu contribui para que a visibilidade dos povos indígenas não seja apagada e cada vez mais a luta por territórios ganhe força. Ele também abre espaços para contar sua própria história de resistências e possibilitar que outros artistas indígenas também alcancem esse espaço, tornando possível conhecer suas vivências que carregam a bandeira da resistência e da luta por direitos.

Prêmios

 Prêmio Aliança Francesa, classificação em 1º lugar (2020);
 Prêmio Salão Anapolino, como artista selecionado (2020);
 Prêmio Fundação Iberê Camargo (2019);
 Prêmio Açorianos de Artes Plásticas, na categoria de Artista Revelação (2019);
 Prêmio Faces Artes Visuais Projeto Fauna Guarani (2016);
 Indicado para o Prêmio Açorianos Artes Plásticas (2016);
 Indicado para o Prêmio Açorianos Artes Plásticas (2015);
 Prêmio Humanidades (2014), pelo Instituto Brasileiro da Pessoa, homenagem pela defesa da causa indígena aliada às questões sócio culturais deste tempo;
 Melhor Artista, pela Expo Colex Mostra Internacional de Sticker Art, em Santos, São Paulo (2012).

Exposições Individuais

 Xadalu Tupã Jekupé, Galeria Bolsa de Arte, São Paulo (2021);
 Cosmovisão, Museu Nacional de Belas Artes, Rio de Janeiro (2021);
 Área Indígena, Ação da Bandeira do MAR,  Museu Arte do Rio (2020);
 Invasão Colonial Yvy Opata "A terra vai acabar", MACRS, Porto Alegre (2020);
 Espaço, Arte e Resistência na Cultura Guarani, curadoria Luciano Migliaccio, FAU – USP, São Paulo (2019);
 Fauna Guarani, Galeria Bolsa de Arte, Porto Alegre (2018);
 Tribalismo, Galeria Generation Berlin Mitte Hostel, Berlim, Alemanha (2017);
 Tribalismo, Galleria d ́arte Puzzle, Florença, Itália (2017);
 Elementos Urbanos, Centro cultural Erico Veríssimo, Porto Alegre, (2016);
 Aldeia dos Anjos, IAB – Porto Alegre (2015);
 O Dilúvio, 13ª Semana de Museus, MARGS, Porto Alegre (2015);
 Xadalu – O Índio Universal, 72Ny Gallery, Porto Alegre (2014).

Exposições coletivas

 Exposição Die Macht der Vervielfältigung, Instituto Goethe, Leipziger Baumwollspinnerei, Leipzig, Alemanha (2019);
 O Poder da Multiplicação, Curadoria Gregor Jansen. Instituto Goethe, Margs, Porto Alegre (2018);
 Salão Arte Pará, Curadoria Paulo Herkenhoff, Museu UFPA, Belém (2018);
 RSXXI Experimental, Curadoria Paulo Herkenhoff, Santander Cultural, Porto Alegre (2018);
 Projeto Arte no Muro Santander Cultural, Santander Cultural, Porto Alegre (2015);
 Arte x Publicidade, MARGS, Porto Alegre (2015);
 Dimensão Pública, Centro Cultural Érico Veríssimo, Porto Alegre (2015);
 Vontade para tudo na vida, 20 anos do Museu de Arte Contemporânea do Rio Grande do Sul, MACRS (2014);
 Conexões Globais, Casa de Cultura Mário Quintana, Porto Alegre (2013);
 Do Meio, Instituto de Artes Visuais do Rio Grande do Sul/IEA VI, Porto Alegre (2012);
 Expo Colex, Festival Mundial de Arte – Santos/SP (2012);
 Metropolitanos, MACRS Arte e Memória, Fórum Social Mundial Temático, Memorial do Rio Grande do Sul, Porto Alegre (2012).

Palestras e oficinas

 Palestra Xadalu movimento Urbano, Santander Cultural, Porto Alegre (2017);
 Vozes Contra o Racismo, curadoria de Helio Menezes, São Paulo (2020);
 WEeb Serie Oficina Arte urbana e impressões em papel Fibra Lab Xadalu, CMPC Brasil/ Porto Alegre (2020);
 Palestra Onhemongu´e A arte entre aldeia, periferia e Museu, Faculdade de Arquitetura e Urbanismo de São Paulo (2020);
 Oficina de contos Indígenas para crianças Xadalu e Ara poty, Sesc RS/ Porto Alegre (2020);
 Palestra Xadalu e Cacique Cirilo Karai Karai Retã o tempo parou, Fundação Ibere Camargo, Rio Grande do Sul (2020);
 Projeto Arte em Diálogo com Xadalu, Museu Nacional de Belas Artes, Rio de Janeiro (2020);
 Podcast Rodas de escuta Xadalu e Carlos Vergara, Sesc Rio, Rio de Janeiro (2020);
 Curso Mediação Cultural no Sesc, Espaços Educativo-Culturais, Cidade e Ocupação/Sesc Rio, Rio de Janeiro (2020);
 Palestra História e mito: os povos Huni-Kuin e Guarani, IEA-USP, Cátedra Olavo Setúbal, São Paulo (2019);
 Palestra Raça e Artes Visuais em Terra Brasil, Bienal Mercosul (2019);
 Mediação no Encontro Nacional Sesc Artes visuais, Aldeia Pindó Mirim Porto Alegre;
 Palestra Resistência na Cultura Guarani, FAU – USP, São Paulo (2019);
 Palestra Xadalu movimento Urbano, Santander Cultural, Porto Alegre (2017);
 Palestra Xadalu movimento Urbano, Universidade Sorbonne, Paris, França (2017);
 Ministrante curso extensão Serigrafia, UCS- Caxias Do Sul (2016);
 Palestra Xadalu Elementos Urbanos - UCS - Caxias do Sul RS (2016);
 Oficina de Sticker Art, Justiça Federal - RS / FASE (2015);
 Palestra Movimento Urbano, IMED, Passo Fundo (2015);
 Oficina de Arte Urbana, Atelier Livre, Porto Alegre (2015);
 Oficina de Serigrafia, Festival Macondo Circus, Santa Maria (2014).

Obras em acervo

 Coleção Frances Reynolds;
 Coleção Paulo Sartori;
 Sesc Nacional;
 Fundação Iberê Camargo;
 Fundação Biblioteca Nacional Rio de Janeiro;
 MAR – Museu Arte Rio;
 MACRS – Museu de Arte Contemporânea do Rio Grande do Sul;
 MARGS – Museu de Arte do Rio Grande do Sul Ado Malagoli;
 Memorial da Justiça Federal - Rio Grande do Sul.

!Esboços sobre povos indígenas
Artistas plásticos do Rio Grande do Sul
Ativistas dos direitos indígenas do Brasil
Ativistas indígenas
Naturais de Alegrete (Rio Grande do Sul)
Artistas indígenas do Brasil
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Povos Originários)

Xadalu Tupã Jekupé


An Gastrochilus yunnanensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Gastrochilus yunnanensis in nahilalakip ha genus nga Gastrochilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gastrochilus

Gastrochilus yunnanensis


Dette er en liste over nuværende og tidligere Hofleverandør til det britiske kongehus.

Dronning Elizabeth 2. og prinsen af Wales tildeler titlen til firmaer og handlende, der leverer varer og ydelser til kongefamilien. Leverandøren må reklamere med, at de leverer til kongefamilien. Udelukkende til handlende og festplanlæggere, medier og statslige afdelinger. Pubs og teatre er ikke kvalificerede. Merchandise Marks Act 1887 gør det ulovligt for firmaer at påstå, at de er hofleverandører, hvis ikke de er det.

Givere
 HM Dronningen har tildelt 686 titler som hofleverandør.
 HRH Prinsen af Wales har tildelt 159 titler som hofleverandør.
 HRH Hertugen af Edinburgh har tildelt 38 titler som hofleverandør.

The Royal Warrant Holders Association har et arkiv med hofleverandører.

Ufuldstændig oversigt over hofleverandører

Kildehenvisninger

Bibliografi
 By Appointment: 150 Years of the Royal Warrant and Its Holders, Tim Heald, Queen Anne Publisher (2 Nov 1989),

Referencer

Eksterne henvisninger
 Royal Warrants
 The Royal Warrant Holders Association
 Search

Kongelige hofleverandører
Det Britiske Kongehus

Kongelig hofleverandør (Storbritannien)


La Coupe d'Arménie 1995-1996 est la  de la Coupe d'Arménie depuis l'indépendance du pays. Elle prend place entre le  et le .

Un total de 24 équipes participe à la compétition, correspondant à l'ensemble des douze clubs de la première division 1995-1996 auxquels s'ajoutent douze équipes du deuxième échelon.

La compétition est remportée par le Pyunik Erevan qui s'impose en finale contre le Kotayk Abovian pour gagner sa première coupe nationale. Cette victoire permet au Pyunik de réaliser le doublé Coupe-championnat.

Premier tour
Les matchs aller sont disputés le 31 août 1995, et les matchs retour le 14 septembre suivant.

Huitièmes de finale
Les matchs aller sont disputés le  mars 1996, et les matchs retour entre les 6 et 8 mars suivants.

Quarts de finale
Les matchs aller sont disputés les  et 2 avril 1996, et les matchs retour les 5 et 13 avril suivants.

Demi-finales
Les matchs aller sont disputés les 3 et 4 mai 1996, et les matchs retour les 13 et 14 mai suivants.

Finale
La finale de cette édition oppose le Pyunik Erevan au Kotayk Abovian. Le Pyunik dispute à cette occasion sa deuxième finale de coupe après celle perdue en 1992. Finaliste malheureux la saison précédente, le Kotayk atteint quant à lui ce stade pour la deuxième fois.

La rencontre est disputé le 28 mai 1996 au stade Hrazdan d'Erevan. L'ouverture du score intervient juste avant la mi-temps lorsqu'Hamlet Mkhitaryan donne l'avantage au Pyunik à la . Le début de la seconde période voit les Erevenais accroître rapidement leur avance avec deux nouveaux buts d'Arsen Avetisian à la  puis de  quatre minutes plus tard pour porter le score à 3-0 à l'heure de jeu. Le Kotayk se redonne de l'espoir en toute fin de match grâce à des buts de Rovert Mirzoyan puis Levon Sarkisyan, mais cela ne suffit pas à remettre les deux équipes à égalité. Le Pyunik s'impose donc sur le score final de 3 buts à 2 et remporte sa première coupe nationale.

Références

Liens externes
  Coupe d'Arménie 1995-1996 sur le site de la RSSSF.
  Coupe d'Arménie 1995-1996 sur le site du KLISF.

1995-1996
Arménie M
Sport en Arménie en 1995
Sport en Arménie en 1996

Coupe d'Arménie de football 1995-1996


→Microsoft'un Ağ tarayıcısı için Internet Explorer maddesine bakınız.

Id est (i.e.) Latince "yani" ya da "diğer bir deyişle" anlamında kullanılan bir terimdir. "Örneğin" anlamında kullanılan exempli gratia ile sıkça karıştırılır.

Ayrıca bakınız
 Latince deyişler
 Latince kısaltmalar listesi

Latince deyişler

Id est


A street artist is a person who makes art in public places. Street artists include portrait artists, caricaturists, graffiti artists, muralists and people making crafts. Street artists can also refer to street performers such as musicians, acrobats, jugglers, living statues, and street theatre performers. Street artists can be seen throughout the world.

Legality
Some countries and sub-national jurisdictions require a license or permit in order to do business as a street artist. Without legal authorization, artists run the risk of being fined or arrested by the police if municipal ordinances prohibit their activities. For graffiti artists and muralists, part of the experience may be finding a suitable wall, permitted or not. In some municipalities, artists may apply for a license that allows them to legally occupy public space or a permit to paint a building. These licenses and permits place limitations on where the artist can perform or create their art, and may also regulate what artists are allowed to sell or depict. San Francisco, Berkeley, and Seattle are American cities that regulate the display and trade of artists selling their wares on the street. Additionally, San Francisco has a public approval process for murals painted on public buildings or using public money on private property.

Graffiti art is often seen as a controversial art form and can at times be referred to as vandalism. However some graffiti artists have become famous for their art, notably Banksy and Shepard Fairey also known as Obey.

Gallery

See also
 Mural
 Graffiti
 Street painting
 Street art
 Busking
 Pike Place Market
 Street Artists Program of San Francisco
 Street Fashion
 Street Style
 Street Photography

References

External links

Zina Saunders' Overlooked New York: Central Park artists
German street artists

Street performance

Artist

Street artist