The Indo-Gangetic Plain, also known as the North Indian River Plain, is a  fertile plain encompassing northern regions of the Indian subcontinent, including most of modern-day northern and eastern India, most of eastern-Pakistan, virtually all of Bangladesh and southern plains of Nepal. Also known as the Indus–Ganga Plain, the region is named after the Indus and the Ganges rivers and encompasses a number of large urban areas. The plain is bounded on the north by the Himalayas, which feed its numerous rivers and are the source of the fertile alluvium deposited across the region by the two river systems. The southern edge of the plain is marked by the Deccan Plateau. On the west rises the Iranian Plateau. Many developed cities like Delhi, Dhaka, Kolkata, Lahore, Islamabad and Karachi are located in the Indo-Gangetic Plain.

History
The region is known for the Indus Valley civilization, which was responsible for the birth of ancient culture of the Indian subcontinent. The flat and fertile terrain has facilitated the repeated rise and expansion of various empires, including the Maurya Empire, Kushan Empire, Gupta Empire, Pala Empire, Imperial Kannauj, Delhi Sultanates, the Mughal Empire and Maratha Empire – all of which had their demographic and political centers in the Indo-Gangetic plain. During the Vedic and Epic eras of Indian history, this region was referred to as "Aryavarta" (Land of the Aryans). According to Manusmṛti (2.22), 'Aryavarta' is "the tract between the Himalaya and the Vindhya ranges, from the Eastern Sea (Bay of Bengal) to the Western Sea (Arabian Sea)". The region is also referred to historically as "Hindustan" or the Land of the Hindus.

The name 'Hindustan' (हिन्दुस्तान) is Persian; it means literally 'country of the Hindus/Indians'. Its first member, Hindu (हिन्दु), was borrowed from the Sanskrit word sindhu (सिन्धु) m./f. 'river', while stān is a cognate of the Sanskrit word sthāna (स्थान) n. 'a place'.

The term was later used to refer to the whole of the Indian subcontinent. The term "Hindustani" is also used to refer to the people, music, and culture of the region.

In 12th Century Much of Indo-Gangetic Plain were ruled by the Rajputs. Most Prominent of them were Chauhans of Ajmer along with Gahadavals Or Rathores of Varanasi and many petty Rajput kingdoms. Rajput as a separate caste also emerge in Indian social structure around Ghurid Invasions of India.

In 1191, the Rajput king of Ajmer and Delhi, Prithviraj Chauhan, unified several Rajput states and decisively defeated the invading army of Shihabuddin Ghori near Tarroari in the First Battle of Tarain.

Shihabuddin returned, and in spite of being outnumbered, decisively defeated the Rajput Confederacy of Prithviraj on the same battlefield in the Second Battle of Tarain. Prithviraj fled the battleground but was captured shortly from battle site and executed. Malesi a Kachwaha Rajput of Jaipur lead last stand for Rajputs against Ghurids after Prithviraj escape.

The defeat of Rajputs marks a watershed moment in Medieval India's history as it not only shattered Rajput powers in the Indo-Gangetic Plain but also firmly established a Muslim presence.

Following the battle, the Delhi Sultanate became prominent in the region and collapse of organised Rajput resistance in northern India led to Muslim control of the region within a generation.

Geography

The Indo-Gangetic Plain is divided into two drainage basins by the Delhi Ridge; the western part drains to the Indus, and the eastern part consists of the Ganga–Brahmaputra drainage systems. This divide is only 350 metres above sea level, causing the perception that the Indo-Gangetic Plain appears to be continuous from Sindh in the west to Bengal and Assam in the east.

A thin strip between the foothills of the Himalayas and the plain, the Bhabar is a region of porous ground consisting of boulders and pebbles that have washed down from the mountains. It is not suitable for crops and is forested. The streams disappear underground here.

Below the Bhabar lie the grasslands of Terai and Dooars.

The many tributaries of the Indus river and the Ganga river divide the plain into doabs, tongues of land that extend to where the tributaries meet. Close to the rivers is khadar land of new alluvium that is subject to flooding. Above the flood limit, bangar land is older alluvium deposited in the middle Pleistocene.

The annual rainfall increases from west towards the east. The Lower Ganges Plains and the Assam Valley are more verdant than the middle Ganga plain. The lower Ganga is centered in West Bengal, from which it flows into Bangladesh. After joining the Jamuna, a distributary of Brahmaputra, both rivers form the Ganges Delta. The Brahmaputra rises in Tibet as the Yarlung Zangbo River and flows through Arunachal Pradesh and Assam, before crossing into Bangladesh.

Some geographers subdivide the Indo-Gangetic Plain into several parts: the Gujarat, Sindh, Punjab, Doab, Rohilkhand, Awadh, Bihar, Bengal and Assam regions.

Roughly, the Indo-Gangetic Plain stretches across:
 the Jammu Plains in the north;
 the Punjab Plains in eastern Pakistan and northwestern India;
 the Sindh Plains in southern Pakistan;
 the Indus Delta in southern Pakistan and western India;
 the Ganga-Yamuna Doab;
 the Rohilkhand (Katehr) Plains;
 the Awadh Plains;
 the Purvanchal Plains;
 the Bihar Plains;
 the North Bengal plains;
 the Ganges Delta in India and Bangladesh;
 and the Brahmaputra Valley in the east.

The fertile Terai region is spread acrosss southern Nepal and northern-eastern India along the foothills of the Himalayas. The rivers encompassed are the Beas, the Chambal, the Chenab, the Ganga, the Gomti, the Indus, the Ravi, the Sutlej and the Yamuna. The soil is rich in silt, making the plain one of the most intensely farmed areas of the world. Even rural areas here are densely populated.

The Indus–Ganga plains, also known as the "Great Indian Plains", are large floodplains of the Indus, Ganga and the Brahmaputra river systems. They run parallel to the Himalaya mountains, from Jammu and Kashmir and Khyber Pakhtunkhwa in the west to Assam in the east and draining most of Northern and Eastern India. The plains encompass an area of  and vary in width through their length by several hundred kilometres. The major rivers of this system are the Ganga and the Indus along with their tributaries; Beas, Yamuna, Gomti, Ravi, Chambal, Sutlej and Chenab.

The Indus-Ganga belt is the world's most extensive expanse of uninterrupted alluvium formed by the deposition of silt by the numerous rivers. The plains are flat and mostly treeless, making it conducive for irrigation through canals. The area is also rich in ground water sources. The plains are the world's most intensely farmed areas. The main crops grown are rice and wheat that are grown in rotation. Others include maize, sugarcane and cotton.

Sustaining 9% to 14% of the global population across various studies, the Indo-Gangetic plains rank among the world's most densely populated areas.

Fauna
Until recent history, the open grasslands of the Indus-Ganga Plain were inhabited by several large species of animal. The open plains were home to large numbers of herbivores which included all three of the Asian rhinoceros (Indian rhinoceros, Javan rhinoceros, Sumatran rhinoceros). The open grasslands were in many ways similar to the landscape of modern Africa. Gazelle, buffalo, rhinos, elephants, lions, and hippo roamed the grasslands as they do in Africa today. Large herds of Indian elephants, gazelles, antelopes and horses lived alongside several species of wild cattle including the now-extinct aurochs. In the forested areas there were several species of wild pig, deer and muntjac. In the wetter regions close to the Ganga, there would have been large herds of water buffalo grazing on the riverbanks along with extinct species of hippopotamus.

So many large animals would have supported a large population of predators as well. Indian wolves, dholes, striped hyenas, Asiatic cheetahs and Asiatic lions would have hunted large game on the open plains, while Bengal tigers and leopards would stalk prey in the surrounding woods and sloth bears hunt for termites in both of these areas. In the Ganges there were large concentrations of gharial, mugger crocodile and river dolphin controlling fish stocks and the occasional migrating herd crossing the river.

Agriculture
Farming on the Indus-Ganga Plain primarily consists of rice and wheat grown in crop rotation. Other crops include maize, millets, barley, sugarcane, and cotton.

The main source of rainfall is the southwest monsoon which is normally sufficient for general agriculture. The many rivers flowing out of the Himalayas provide water for major irrigation works.

Due to a rapidly growing population (as well as other factors), this area is considered at high risk for water shortages in the future.

The area constitutes the land between the Brahmaputra River and the Aravalli Range. The Ganga and other rivers such as the Yamuna, the Ghaghara and the Chambal River flow through the area.

Administrative divisions
Because it is not fully possible to define the boundaries of the Indo-Gangetic Plain, it is also difficult to give an exact list of which administrative areas are part of the plain.

The areas that are completely or more than half in the plain are:
Bangladesh (Excluding the Chittagong Hill Tracts)
Bhutan (Only southern fringes of the country bordering India)
India
Arunachal Pradesh (The southern fringes bordering Assam)
Assam (The Brahmaputra and Barak Valley)
Bihar (Almost entirely)
Chandigarh
Delhi (Almost entirely)
Haryana
Himachal Pradesh (Una district and the southern fringes bordering Punjab and Haryana)
Jammu and Kashmir (3 southernmost districts of the Jammu Division)
Madhya Pradesh (Gird Region Including the Chambal division)
Punjab
Rajasthan (Sri Ganganagar and Hanumangarh districts)
Uttarakhand (Terai Region encompassing Haridwar and Udham Singh Nagar districts)
Uttar Pradesh (Excluding the Chitrakoot division)
West Bengal (Excluding the Darjeeling Himalayan hill region)
Nepal
Nepalese Terai
Pakistan
Balochistan (Kacchi Plains)
Punjab (Excluding Salt Range and Cholistan desert)
Sindh (Excluding the Kirthar Range and the Thar desert)
Khyber Pakhtunkhwa (Derajat region and the Peshawar Valley)

See also
 Ecoregions: Lower and Upper Gangetic Plains moist deciduous forests, Terai-Duar savanna and grasslands, Northwestern thorn scrub forest.

References

Bibliography

Plains of India
Plains of Pakistan
Plains of Nepal
Plains of Bangladesh
Plains of Asia

Indo-Gangetic Plain


Evrenleryavşı, Antalya ilinin Manavgat ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Antalya iline 88 km, Manavgat ilçesine 11 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Manavgat'ın mahalleleri

Evrenleryavşı, Manavgat


María del Puerto Gallego Arriola (Santoña, Cantabria, 18 de enero de 1963), conocida como Puerto Gallego, es una política y médica española, con especialidad de Pediatría,  que desempeñó la función de alcaldesa de Santoña entre el 2001 y el 2011.

Biografía
Licenciada en Medicina y Cirugía por la Universidad de Cantabria en 1987 se especializó en Pediatría de Área de Atención Primaria. En las elecciones municipales de 1999, encabezó la lista del Partido Socialista de Cantabria-PSOE al Ayuntamiento de Santoña y a pesar de ser la fuerza más votada, consiguió el 38,12% de los votos, un pacto del Partido Popular con el Partido Regionalista de Cantabria (PRC) y el Movimiento Falangista de España (MFE) permitió a Pedro Luis García Cobo (PP) obtener a la alcaldía. Tras una moción de censura en el 2001 contra el alcalde popular, Puerto Gallego accedió a la alcaldía de Santoña, cargo que ostentó tras ganar por mayoría absoluta las elecciones de 2003 y 2007.

En las elecciones municipales de 2011, el PSC-PSOE obtuvo el 34,36% de los votos y 6 de 17 ediles, convirtiéndose en la segunda fuerza política por detrás del PP. Finalmente, fue investida alcaldesa la popular Milagros Rozadilla con el apoyo del PRC y del MFE.

El 22 de septiembre de 2011 fue nombrada como número uno del PSC-PSOE en las listas al Congreso para las elecciones generales, siendo elegida como diputada en los resultados más bajos de unas generales obtenidos por el partido cántabro desde 1979.

El 12 de febrero de 2014, la jueza de Santoña Rocío Rubio la imputa por existir claros indicios de cometer un delito de prevaricación administrativa por haber fraccionado contratos para eludir la cantidad mínima legalmente establecida (18000 euros) que obliga a sacarlos a concurso y adjudicarlos a dedo a cuatro empresas entre los años 2003 y 2009, a pesar de las continuas advertencias de ilegalidad de los interventores municipales. Todo ello tras haber tomado declaración al resto de concejales socialistas y a los interventores después de la denuncia interpuesta por el MFE y la actual alcaldesa del PP, Milagros Rozadilla en 2010 y decide remitir la investigación al Tribunal Supremo por ser aforada para que pronuncie su opinión al respecto.

En 2015 repite como número uno del PSC-PSOE en las listas al Congreso para las elecciones generales revalidando el escaño al igual que en 2016, en las elecciones generales repetidas del 26 de junio.

El 9 de septiembre de 2016, dimitió como diputada tras abrir el Tribunal Supremo una causa contra ella por un delito de prevaricación cuando era alcaldesa de Santoña. Once días más tarde, entregó su acta de diputada.

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en la página oficial del Congreso de los Diputados

Cántabros del siglo XX
Cántabros del siglo XXI
Médicos de Cantabria
Políticos de España del siglo XXI
Alcaldes de Santoña
Alcaldes del Partido Socialista Obrero Español
Políticos del Partido Socialista de Cantabria-PSOE
Diputados por Cantabria
Diputados de la X Legislatura de España
Diputados de la XI Legislatura de España
Diputados de la XII Legislatura de España
Corrupción en España
Alcaldesas de España
Nacidos en Santoña
Médicas de España
Españolas del siglo XXI
Pediatras de España del siglo XX

María del Puerto Gallego


Mușchetarii în vacanță este un film românesc din 1985 regizat de Savel Știopul. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ernest Maftei, Matei Alexandru și Coca Andronescu.

Rezumat

Structură
 Partea I - Povestea lui Radu...
 Partea a II-a - Povestea Irinei...
 Partea a III-a - Povestea lui Marius...

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Ernest Maftei — bătrânul singuratic și ursuz care doboară zmeiele lui Matei
 Matei Alexandru — domnul cu mustață care citește ziarul în parc (dresorul lui Rocky de la circul Globo)
 Coca Andronescu — vecina lui Radu, care este deranjată de lătrăturile câinelui
 Mihai Badiu — nenea Alexandru, unchiul din Deltă al lui Marius, ceasornicar care confecționează navomodele în timpul liber
 Nicu Constantin — frizerul de câini poreclit "Figaro"
 Șerban Cantacuzino — tatăl lui Matei, care este de meserie aviator
 Ana Ciobanu — mama lui Matei
 Ortansa Stănescu — mama lui Săndel ("Sandi")
 Mihai Mălaimare — Scurtul, unul din cei doi derbedei care-i fură motocicleta lui nenea Alexandru
 George Oprea — Lungul, unul din cei doi derbedei care-i fură motocicleta lui nenea Alexandru
 Constantin Rășchitor
 Constantin Bîrliba
 Cicerone Ionescu
 George Oprina
 Dumitru Rucăreanu — milițianul de la Serviciul Circulație din orașul dunărean
 Vera Varzopov
 Luana Stoica
 Agnes Peter
 Camelia Oberschi
 Mircea Săucan — profesorul care sună clopoțelul la începerea noului an școlar
 copiii
 Bogdan Carp — Radu, băiatul care-l găsește pe Rocky
 Simona Băducu — Irina, fetița cu bicicleta aflată în vacanță la bunicii de la țară
 Bogdan Nițescu — Marius, nepotul bucureștean al lui nenea Alexandru
 Dana Mladin — Sanda, o fată băiețoasă, prietena lui Radu
 Dan Alexandru
 Alexandru Cosmin Marian
 Marina Popescu
 Mara Pașici
 Horia Stoicescu
 Dana Simion
 Andrei Duban — Halful, copil din Delta Dunării
 Laurențiu Sas — Matei, băiatul care înalță zmeie
 Paul Onoiu
 Felicia Ispir
 Liviu Popescu

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.309.299 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1985 în film

Filme din 1985
Filme regizate de Savel Știopul
Filme românești
Filme în limba română
Filme cu acțiunea în Delta Dunării

Mușchetarii în vacanță


Kup Nogometnog saveza Ličko-senjske županije za sezonu 2015./16. je igran u proljetnom dijelu sezone.  Natjecanje je osvojio Otočac, koji je time stekla pravo nastupa u pretkolu Hrvatskog kupa u sezoni 2016./17.

Sudionici
U natjecanju je nastupilo 11 klubova, prikazani prema pripadnosti ligama u sezoni 2015./16.

Rezultati

1. kolo
Utakmice na rasporedu 3. travnja 2016.

2. kolo
Utakmice na rasporedu 13. travnja 2016.

Poluzavršnica
Utakmice na rasporedu 27. travnja i 3. svibnja 2016.

Završnica
Susret završnice na rasporedu 18. svibnja 2016. u Gospiću.

Poveznice
 Nogometni savez Ličko-senjske županije
 Kup Nogometnog saveza Ličko-senjske županije
 ŽNL Ličko-senjska 2015./16.

Izvori
 nogometnisavezlsz.hr, Bilteni za 2015./16. , pristupljeno 8. listopada 2017.
 nogometnisavezlsz.hr, Bilten br. 16 (kup natjecanje 2015./16.; 1. kolo - raspored) , objavljeno 23. ožujka 2016., preuzeto 8. listopada 2017.

2015-16
Ličko-senjska-kup

Kup Nogometnog saveza Ličko-senjske županije 2015./16.


Ricardo Alfredo Barrios Arrechea, alias Cacho, (n. 3 de julio de 1934 en Posadas) es un médico y político argentino, perteneciente a la Unión Cívica Radical (UCR).

Ejerció durante veinte años la medicina, como Jefe de Cirugías General del Hospital Madariaga y médico del Sanatorio Nosiglia.

Ocupó el cargo de Gobernador de la Provincia de Misiones desde el 10 de diciembre de 1983 hasta el 17 de septiembre de 1987, cargo al cual renunció para ocupar la campaña titularidad del Ministerio de Salud y Bienestar Social de la Nación, durante la presidencia de Raúl Alfonsín.

Biografía
Nació el 3 de julio de 1934 en la ciudad de Posadas, siendo hijo de Arturo Barrios y Cecilia Arrechea. Tras realizar sus estudios primarios en su ciudad natal, la secundaria en la provincia de Santa Fe en el colegio de Jesuitas y en la ciudad de Buenos Aires. Se recibió de médico en la Universidad de Buenos Aires (UBA) con la especialidad de cirugía general.En 1971 se adhirió al movimiento de Raúl Alfonsín: Movimiento de Renovación y Cambio de la URC, y más tarde sería Vicepresidente del partido. Fue elegido gobernador de su provincia en octubre de 1983 en la vuelta a la democracia

Durante su gobernación Barrios Arrechea su estrategia de gobierno se basó en cuatro sectores de la economía: el turismo, la producción forestal, la producción agraria y la energía.

En energía recibió la provincia con déficit importante y consiguió importar energía del Paraguay. La represa Uruguaí tuvo una demora en la entrega, Misiones siguió pagando el usufructó porque había presentado un sobrecosto. La represa fue duramente criticada por los sobreprecios en la misma y su impacto ambiental con unas 80 mil familias afectadas. La construcción de la empresa fue adjudicada a la empresa Sideco americana, del Grupo Macri, denunciándose  maniobras fraudulentas y  el cobro indebido de reembolsos impositivos. Situación que se repetiría con el mismo grupo empresario en la Represa Yacireta (La represa fue concluida durante el siguiente gobierno).

La Educación a distancia, vía televisión y radio, fue el primer programa en el País de educación secundaria. Se construyeron escuelas rurales entre el Estado provincial y los padres de familias en un esfuerzo compartido. Se prohibió el apeo del Palo Rosa, el Palmito y el Pino Paraná nativo.

Durante su gobernación propuso para integrar el Superior Tribunal de la provincia al presidente de la Cámara de Representantes, el diputado de su mismo partido, el radical Carlos Acosta. Al final de su gobierno, se completó el Tribunal de Justicia. Es la primera designación abiertamente política.

Barrios Arrechea, aumentando el número de los integrantes de la Corte de tres a cinco miembros. El 17 de julio de 1987 ingresan los abogados Augusto Manuel Márquez Palacios y Julio Máximo Silveira Márquez, ligados todos al radicalismo. Fue Presidente de la UCR en varias ocasiones.

Convocado por el Presidente de la Nación Raúl Alfonsín, renunció tres meses antes de finalizar su mandato, para ocupar el Ministerio de Salud y Bienestar Social el 17 de septiembre de 1987. Tras varios años definió dicha decisión como  "un error catastrófico para mí del que me arrepentí toda la vida. No llegué al sentimiento de la gente, no me puse en su lugar, y lo pagué muy caro."

La gobernación de Misiones quedaría a cargo de su vicegobernador, Luis María Cassoni.  Siendo el último gobernador radical de la provincia, tras el hundimiento electoral del partido tras los graves problemas económicos del gobierno radical nacional y el estallido de un proceso hiperinflacionario a partir de febrero de 1989 superior al 3000% anual, y la pobreza con un récord histórico hasta entonces: 47,3% . En noviembre de 1986 decretó suspender el pago de aguinaldo a todos los trabajadores provinciales, enfrentado a los jefes municipales por el retraso de los impuestos cooparticipables fue perdiendo el apoyo político. Para febrero de 1987 la provincia se hallaba en bancarrota, los docentes no cobraban sus sueldos desde hace 7 meses, mientras que médicos y enfermeras esperaban con 10 meses de retraso el pago de salarios, en una maniobra política decidió retener los fondos municipales de los municipios peronistas depositados en el Banco provincial y girarlos a los dos municipios gobernados por el radicalismo para financiar la campaña de 1989. A su vez las reserva provinciales bajaron de 2176 millones de dólares en 1985 a 230 mil dólares en agosto de 1988.

Presidió la Fundación Plácido Nosiglia durante más de veinte años, teniendo como objetivo fundamental la capacitación política de concejales de su partido, tanto como la capacitación de propietarios de aserraderos, organizando numerosos viajes a países de gran desarrollo foresto-industrial (Finlandia, Suecia, Alemania, Canadá, EE. UU., España, Portugal y Chile) logrando modernización y tecnificación de los aserraderos.

Durante la década de 1990 fue Diputado Nacional por Misiones. Fue autor del Proyecto de Ley del Derecho Real de Superficie.

En paralelo, durante toda su vida, ha sido productor yerbatero. Desde el 2001 fabricante de muebles de madera con su hijo Ignacio Barrios Arrechea.

En 2015 causó controversia en plena campaña electoral por dichos misoginios y la forma de referirse a sus votantes mujeres cuando indicó que su candidato "Tiene pinta y el voto bombacha está asegurado", tras lo cual la diputada María Losada presentó un proyecto de repudio y expresó que "es lamentable que un hombre de la política tenga esas expresiones hacia las mujeres", y advirtió que los dichos derivan de una lógica "que inhabilita a la mujer. Configura un acto de extrema violencia". El proyecto de repudio fue aprobado con el voto de la mayoría, excepto de los cuatro representantes de la UCR.
Respecto al final del gobierno de Fernando de la Rúa, donde fue designado al frente de la  Política Foresto-industrial,   Barrios Arrechea afirmó que "las muertes provocadas durante la manifestación Plaza de Mayo, fueron hechos provocados, no ocurrieron por casualidad estos 17 muertos. Había orden de no disparar un solo tiro

Referencias

Gobernadores de Misiones
Ministros de Bienestar Social de Argentina
Ministros de Salud de Argentina
Diputados del Congreso de la Nación Argentina por Misiones
Políticos de la Unión Cívica Radical
Alumnado de la Facultad de Medicina de la Universidad de Buenos Aires
Posadeños
Médicos de Misiones
Gabinete de Raúl Alfonsín

Ricardo Barrios Arrechea


Svijet

Zgrade i druge građevine

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Zgrade i druge građevine
 Dovršetak gradnje saborne crkve sv. Nikole u Vukovaru (započeta )

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Arhitektura u 1737.


ප්‍රකාශ විදු පිටියෙහි, තරාදිසිය හෙවත් විනිවිදභාවය හෝ පාරදෘෂ්‍යතාව හෝ (පෙල්‍යුසිඩිටි හෝ ඩයෆනේටි හෝ ලෙස දු හැඳින්වේ) යනු අලුවට එහි සැලැකියැ යුතු විසිරීමෙකින් තොර වැ යම් දැයෙක් හරහා යෑමට ඉඩ දීමේ භෞතික ගුණයයි. සාර්ව පරිමාණයෙන් (ෆෝටෝනවලැ තරංග ආයාමයට වඩා මානයන් විසල්තර වන) ෆෝටෝන ස්නෙල්ගේ නිය අනුයන බව කිවැ හැකි. තරාදිලියම හෙවත් පාරභාසකත්වය (තරදිලියාව හෝ ට්‍රාන්ස්ලුසිඩිටි හෝ ලෙස දු හැඳින්වේ) අලුවට යම් දැයෙක් හරහා යාමට ඉඩ සලසන්නේ නමුදු ඇවැසියෙන් මැ (නැවැතත්, සාර්ව පරිමාණයෙන්) ස්නෙල්ගේ නිය අනු නො යයි; ෆෝටෝන අතුරුමුහුණත් දෙකෙන් එකකැ දී හෝ අබතුරු වැ හෝ, පිළිබිඳුම් දර්ශකයේ වෙනසක් ඇති තැන්හි දී විසිරී යා හැකි. වෙනත් වදන් වලින් කිවහොත්, තරාදිලි දැයක් සෑදී ඇත්තේ නන් පිළිබිඳුම් දර්ශක සහිත සංරචක වලිනි. තරාදිසි දැයක් සෑදී ඇත්තේ එක්යුරු පිළිබිඳුම් දර්ශක සහිත සංරචක වලිනි. තරාදිසි දෑ හරහා එක් පැහැයෙකැ සමස්ත පෙනුමක් හෝ සෑම පැහැයකැ මැ උදුල පැහැපතුරුවක් හෙවත් වර්ණාවලියක් තුළැ ඕනෑම සංයෝජනයක් හෝ පැහැදිලි වැ දිසේ. තරාදිලියමේ පිළිවිරුදු ගුණය වනුයේ පාරාන්ධතාවයයි.

යොමු හා සටහන්

තරාදිසිය හා තරාදිලියම


Esta lista objectiva reunir reitores da Universidade de Coimbra, por ordem cronológica.

O inicialmente o Reitorado de Coimbra era garantido por dois estudantes eleitos, que era uma tradição da Idade Média. Em 1476, a Universidade pediu autorização para ser só um. Com os novos estatutos, no tempo de D. Manuel I, o Reitor passou a ser eleito pelos deputados e conselheiros reais, todos os anos, entre os fidalgos ou pessoas de grande dignidade. Nos estatutos seguintes, o Reitor passou a ser escolhido pelo Rei, entre dois ou três nomes que lhe eram propostos, e o mandato passou para três anos. A partir de 1911, o Reitor voltou a ser eleito.

Séculos XIII a XVI

 1288 – Frei André Ursinus, lente de Santos Padres (?)
 1290 – Mestre Gerardo, lente de Teologia
 ? – Mestre Agostinho Belo, lente de Artes e depois de Teologia
 1330 – Mestre Simão da Cruz, lente de Teologia
 1367-68 – Gonçalo Miguéis, bacharel em Cânones
 - Prior de São Jorge, bacharel em Cânones
 1378-79 – D. Martinho Domingues, cónego de Évora
 1384-86 – Lançarote Esteves
 1387 – Lopo Martins, sacerdote
 1388 – Vicente Afonso
 1390 – Lançarote Esteves
 1393 – Vasco Esteves, vigário de S. Tomé
 1396 – Vasco de Freitas
 ? – Salvador Rodrigues, deão da Guarda
 1398 – Vicente Afonso
 1400 – Dr. João das Regras, doutorado pela Universidade de Bolonha.
 1408 – Fr. João Vargas, lente de Teologia
 1415 – Rodrigo Anes, prior de S. Pedro de Alenquer
 1417 – D. Pedro Escacha
 1418 – João Afonso, escolar de Leis (servindo por D. Pedro)
 1429 – Vasco Gil, escolar em Cânones
 1431 – Vasco Estêvão, vigário de S. Tomé
 1435 – Vasco Gil
 1440 – Pedro Esteves
 1441 – Gonçalo Martins, escolar de Cânones
 1442 – Gomes Afonso
 1449 – João de Elvas, lente de Prima de Cânones
 - Gonçalo Garcia de Elvas, lente de prima de Leis
 1458 – João de Elvas
 - Bartolomeu Gomes – lente de prima de Leis
 1487 – Fernão Lopes
 1493 – Álvaro Martins, capelão da Rainha, bacharel em Leis
 1494 – Rodrigo Caldeira, lente de prima de Cânones
 1495 – Álvaro Martins
 - Mestre João da Madalena
 1499 – D. Francisco Mendes, Bispo de Fez, mestre de D. Manuel
 1506 – Brás Afonso Correia
 1511 – Diogo da Gama
 1512 – Dr. João Alves de Elvas
 1513 – D. João, Bispo de Safim
 1518 – Rui Gonçalves, Marechote do Desembargo do Reino
 1525 – Dr. Jorge Costa, do Desembargo do Rei e seu Corregedor
 1526 – Dr. Cristóvão da Costa, do Desembargo do Rei
 1527 – Dr. Fernando Álvares de Almeida, do Desembargo do Rei e seu Desembargador
 1528 – O Bispo de Lamego (Fernando de Meneses Coutinho e Vasconcelos) não aceitou, continuou o reitor anterior
 1529 – Francisco de Melo, do Conselho do Rei
 1531 – Foi eleito Gonçalo Pires, porém serviu o anterior
 1532 – Francisco de Melo
 1533-34 – Álvaro Esteves, do Desembargo do Rei
 1535-36 – Dr. Jorge Fernandes, do Desembargo do Rei
 1536 – Dr. Pedro Nunes, do Desembargo do Rei e Chanceler, que serviu até a Universidade voltar para Coimbra
 1537 – D. Garcia de Almeida, Reitor da transferência definitiva para Coimbra
 1537-41 – D. Agostinho Ribeiro (O.S. João Evangelista), o primeiro reitor a pertencer a uma Ordem religiosa e o primeiro a exercer as funções de cancelário.
 1541-43 – D. Frei Bernardo da Cruz (O.P.), o único dominicano a ascender ao cargo de reitor. Foi também o primeiro de vários reitores a estar ligado ao Tribunal do Santo Ofício e foi encarregado pelo Cardeal Infante D. Henrique de estabelecer a Inquisição em Coimbra.
 1543-55 – Frei Diogo de Murça (O.S. Jerónimo), o primeiro a possuir o grau de Doutor (em Teologia); único da Ordem de S. Jerónimo.
 1555-57 – Afonso do Prado, Castelhano; doutorado em Teologia pela Universidade de Alcalá. Foi o único docente a exercer o reitorado até à nomeação de D. André de Almada.
 1557-60 – D. Manuel de Meneses, o primeiro reitor a frequentar a Universidade como aluno e foi o primeiro a ser nomeado por um período de três anos e a tomar posse a prestar juramento perante o Claustro Pleno. Neste reitorado começou uma grande questão entre a Universidade e os Jesuítas.
 1560-63 – D. Jorge de Almeida.
 1563-64 – Martim Gonçalves da Câmara, padre jesuíta. Foi nomeado pela regente D. Catarina
 1564-69 – D. Aires da Silva
 1570-78 – D. Jerónimo de Meneses
 1578-84 – D. Nuno de Noronha
 1586-94 – D. Fernão Martins de Mascarenhas
 1594-97 – António de Mendonça

Séculos XVII a XIX

 1597-1605 – D. Afonso Furtado de Mendonça
 1605-11 – D. Francisco de Castro
 1611-18 – D. João Coutinho, em cujo reitorado se revestiu de azulejos a capela-mor da Capela de São Miguel e se assentou o retábulo.
 1618 - D. Vasco de Sousa
 1618-24 – D. Francisco de Meneses
 1624-31 – D. Francisco de Brito de Meneses
 1633-37 – D. Álvaro da Costa
 1638-39 – D. André de Almada
 1638-59 – D. Manuel de Saldanha. Foi durante este reitorado que teve lugar a aclamação de D. João IV como rei de Portugal. O Claustro pleno reunido em 13 de dezembro de 1640, em nome da Universidade, aclamou o rei restaurador. Seis anos mais tarde, em 28 de julho, o reitor Manuel de Saldanha e os lentes da Universidade juraram solenemente a Nossa Senhora da Conceição e foi colocada lápide na Capela de S. Miguel, junto ao altar de Nossa Senhora da Luz, no mesmo dia em que a Imaculada Conceição foi proclamada padroeira do Reino.
 1661-62 – D. Manuel de Noronha
 1662 – Rodrigo de Miranda Henriques. No dia 25 de novembro de 1663 a Universidade celebrou, como de costume o dia de Santa Catarina. O sermão foi proferido, na Capela de S. Miguel, pelo Padre António Vieira.
 1664-66 – Manuel Corte-Real de Abranches
 1667-73 – André Furtado de Mendonça
 1673-75 – Manuel Pereira de Melo
 1675-79 – D. José de Meneses
 1679-85 – D. Simão da Gama
 1685-90 – Manuel de Moura Manuel
 1690-94 – D. Rodrigo de Moura Teles
 1694-1702 – Nuno da Silva Teles.
 1703-09 – D. Nuno Álvares Pereira de Melo
 1710-15 – D. Gaspar de Moscoso e Silva
 1715-18 – Nuno da Silva Teles, foi o último reitor escolhido de três nomes indicados pelo Claustro
 1719-21 – Pedro Sanches Farinha de Baena
 1721-44 – Francisco Carneiro de Figueiroa
 1745-57 – D. Francisco da Anunciação (con. Regr. S. Agostinho)
 1758-67 – Gaspar de Saldanha e Albuquerque
 1770-79 – D. Francisco de Lemos de Faria Pereira Coutinho. Foi com este reitor que se iniciou a Reforma Pombalina. Passaram então a existir seis faculdades: Teologia, Cânones, Leis e Medicina, mais as duas recém-criadas Matemática e Filosofia.
 1779-85 – D. José Francisco Miguel António de Mendonça
 1786-99 – D. Francisco Rafael de Castro
 1799-1821 – D. Fr. Francisco de Lemos Faria Pereira Coutinho (2.º mandato) - reitor que esteve mais tempo no cargo
 1821-23 – D. Fr. Francisco de São Luís (O.S. Bento) - último reitor pertencente ao clero
 1823-27 – D. Diogo de Castro do Rio Furtado de Mendonça. Após a morte de D. Diogo de Castro, a Universidade passou a ser governada por vice-reitores.
 1841-48 – Sebastião Correia de Sá (conde de Terena). Após a Reforma Pombalina, foi o primeiro reitor que não tinha estudado na Universidade.
 1850-53 – José Machado de Abreu
 1859-63 – Basílio Alberto de Sousa Pinto (Visconde de São Jerónimo)
 1863-64 – Vicente Ferrer de Neto Paiva
 1866-68 – António Luís de Seabra (Visconde de Seabra). O seu nome ficou ligado ao primeiro Código Civil Português, cujo original se conserva no Arquivo da Universidade de Coimbra (1867) e que esteve em vigor durante mais de um século.
 1869-84 – Júlio Máximo de Oliveira Pimentel (Visconde de Vila Maior)
 1886-90 – Adriano de Abreu Cardoso Machado.
 1890-92 – António dos Santos Viegas.
 1892-98 – António Augusto da Costa Simões.

Séculos XX a XXI

 1898-1906 – Manuel Pereira Dias.
 1906-07 – António dos Santos Viegas
 1907 – D. João de Alarcão Velasques Sarmento Osório
 1907 – António das Neves Nunes Oliveira e Sousa
 1908-10 – Alexandre Ferreira Cabral Pais do Amaral
 1910-11 – Manuel de Arriaga Brum da Silveira, primeiro Presidente eleito de Portugal
 1911 – Daniel Ferreira de Matos Júnior.
 1911-13 – Joaquim Mendes dos Remédios.
 1913-15 – Guilherme Alves Moreira
 1916-18 – Arnaldo Mendes Norton de Matos
 1918-19 – Joaquim Mendes dos Remédios
 1919 – Joaquim José Coelho de Carvalho
 1919-21 – Filomeno da Câmara de Melo Cabral
 1921-23 – António Luís Gomes
 1924-25 – Francisco Pinto da Cunha Leal
 1925-26 – Henrique Jardim de Vilhena
 1926-27 – Fernando Duarte Silva de Almeida Ribeiro
 1927-30 – Domingos Fezas Vital
 1931-39 – João Duarte de Oliveira.
 1939-41 – António Luís de Morais Sarmento.
 1943-60 – Maximino José de Morais Correia
 1961-62 – Guilherme Braga da Cruz
 1963-70 – António Jorge Andrade de Gouveia
 1970-71 – José de Gouveia Monteiro
 1971-74 – João Manuel de Cotelo Neiva.
 1974-76 – José Joaquim de Teixeira Ribeiro
 1978-82 – António de Arruda Ferrer Correia.
 1982-1998 – Rui Nogueira Lobo de Alarcão e Silva.
 1998-2002 – Fernando Manuel da Silva Rebelo.
 2002-2003 – Arsélio Pato de Carvalho.
 2003-2011 – Fernando Jorge Rama Seabra Santos.
 2011-2019 – João Gabriel Monteiro de Carvalho e Silva
 2019-...  – Amílcar Celta Falcão Ramos Ferreira

Ver também
 Lista de pessoas da Universidade de Coimbra

Universidade de Coimbra
Reitores Universidade Coimbra

Lista de reitores da Universidade de Coimbra


Matacabras puede referirse a:

 el nombre común de la planta Daphne mezereum; o
 el nombre común de la planta Erinacea anthyllis.

Matacabras


The Boondock Saints II: All Saints Day es una película estadounidense de 2009, secuela de The Boondock Saints (1999), escrita y dirigida por Troy Duffy, y protagonizada por Sean Patrick Flanery y Norman Reedus, que regresaron a sus papeles, como también otros actores de la primera película.

Duffy ha mencionado la posibilidad de continuar la saga con una tercera película, la cual podría titularse The Boondock Saints III: Saints Preserve Us.

Sinopsis
Los hermanos MacManus están viviendo una vida tranquila en Irlanda con su padre, pero cuando descubren que su sacerdote ha sido asesinado por fuerzas de la mafia, el dúo regresa a Boston para hacer justicia a los responsables.

Elenco
 Sean Patrick Flanery como Connor MacManus.
 Norman Reedus como Murphy MacManus.
 Clifton Collins, Jr. como Romeo.
 Billy Connolly como Noah MacManus alias Il Duce
 Julie Benz como Eunice Bloom.
 Judd Nelson como Concezio Yakavetta.
 David Ferry y Brian Mahoney como detectives Greenly, Dolly and Duffy.
 Daniel DeSanto como Ottilio Panza alias "The Assassin"
 Bob Rubin como Gorgeous George.
 David Della Rocco como David Della Rocco alias "The Funny Man"
 Paul Johansson como Kuntsler.
 Gerard Parkes como Doc.
 Peter Fonda como Louie alias "The Roman" o "The Old Man".
 Willem Dafoe como Paul Smecker.
 Robb Wells como Jimmy the Gofer.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial de la película (en inglés)

Películas sobre la amistad
Películas ambientadas en Irlanda

The Boondock Saints II: All Saints Day


John Robert Clynes (27 March 1869 – 23 October 1949) was a British trade unionist and Labour Party politician. He was a Member of Parliament (MP) for 35 years, and as Leader of the Labour Party (1921–1922), led the party in its breakthrough at the 1922 general election.

He was the first Englishman to serve as leader of the Labour Party.

Early life
The son of an Irish labourer named Patrick Clynes, he was born in Oldham, Lancashire, and began working in a local cotton mill when he was ten years old. Aged sixteen, he wrote a series of articles about child labour in the textile industry, and the following year he helped form the Piercers' Union. He was mainly self-educated, although he went to night school after his day's work in the mill. His first book was a dictionary and then, by careful saving of coppers, he bought a Bible, William Shakespeare's plays, and Francis Bacon's essays. Later in life, he would amaze colleagues in meetings and in parliamentary debates by quoting verbatim from the Bible, Shakespeare, John Milton and John Ruskin. He married Mary Elizabeth Harper, a mill worker, in 1893.

Trade union and political involvement
In 1892, Clynes became an organiser for the Lancashire Gasworkers' Union and came in contact with the Fabian Society. Having joined the Independent Labour Party, he attended the 1900 conference where the Labour Representation Committee was formed; this committee soon afterwards became the Labour Party.

Clynes stood for the new party in the 1906 general election and was elected to Parliament for Manchester North East, becoming one of Labour's bright stars. In 1910, he became the party's deputy chairman.

Parliamentary career
During the First World War, Clynes was a supporter of British military involvement (in which he differed from Ramsay MacDonald), and, in 1917, became Parliamentary Secretary of the Ministry of Food Control in the Lloyd George coalition government. The next year, he was appointed Minister of Food Control and, at the 1918 general election, he was returned to Parliament for the Manchester Platting constituency.

Clynes became leader of the party in 1921 and led it through its major breakthrough in the 1922 general election. Before that election, Labour only had fifty-two seats in Parliament but, as a result of the election, Labour's total number of seats rose to 142. He was held in considerable respect and affection in the Labour Party and, although lacking the charisma of MacDonald, was a wily operator who believed all resources available should be used to advance the material of the working classes.

MacDonald had resigned as Labour leader in 1914, due to his wartime pacifism, and at the 1918 general election, he lost his seat. He did not return to the House of Commons for another four years. By that stage, MacDonald's pacifism had been forgiven. When the occupant of the Labour leadership had to be decided on through a vote of Labour parliamentarians, MacDonald narrowly defeated Clynes. Clynes was a critic of government policy towards the Irish population in the years after 1918, and attacked 'a recurring system of coercion' which had left Ireland "more angry and embittered . . . than ever'

Governmental office
When MacDonald became Prime Minister he made Clynes the party's leader in the Commons until the government was defeated in 1924. During the second MacDonald government of 1929–1931, Clynes served as Home Secretary. In that role, Clynes gained literary prominence when he explained in the Commons his refusal to grant a visa
to the Russian revolutionary Leon Trotsky, then living in exile in Turkey, who had been invited by the Independent Labour Party to give a lecture in Britain. Clynes had then been immortalised by the scathing criticism of his concept of the right to asylum, voiced by Trotsky in the last chapter of his autobiography My Life, entitled "The planet without visa".

In 1931, Clynes sided with Arthur Henderson and George Lansbury, against MacDonald's support for austerity measures to deal with the Great Depression. Clynes split with MacDonald when the latter left Labour to form a National Government. In the 1931 election, Clynes was one of the casualties, losing his Manchester Platting seat. Nevertheless, he regained this constituency in 1935, and then remained in the House of Commons until his retirement ten years later, at the 1945 general election.

Retirement and death
After retiring, Clynes was living in very straitened circumstances, with no other income than trade union pension of £6 per week. This pension debarred him from the Commons Ex-Members Fund. Doctors' and nursing fees in respect of his invalid wife had hit him heavily. MPs opened a fund to help and raised about £1,000. Thus, after a lifetime spent in advancing the material conditions of the people, he died in relative poverty in October 1949. His wife died a month later.

Honours
 He was sworn in as a member of the Privy Council of the United Kingdom in 1918, giving him the honorific title "The Right Honourable" for life.
 He was awarded the Freedom of the Borough of Oldham on 9 January 1946.
 He received the Honorary degree of Doctor of Civil Law (DCL) from the University of Durham and the University of Oxford.
 John Clynes Court, a social housing development in Putney, south west London, is named after him.

Notes

References

Further reading
 Clynes, J.R. Memoirs (1937)
 Edward, George From Mill Boy to Minister (1918)
 Judge, Tony. J.R. Clynes: A Political Life (2016)

External links

1869 births
1949 deaths
Politicians from Oldham
Trade unionists from Oldham
Lords Privy Seal
Members of the Privy Council of the United Kingdom
British Secretaries of State
Leaders of the Labour Party (UK)
Secretaries of State for the Home Department
Labour Party (UK) MPs for English constituencies
Independent Labour Party MPs
Independent Labour Party National Administrative Committee members
GMB (trade union)-sponsored MPs
Presidents of the GMB (trade union)
UK MPs 1906–1910
UK MPs 1910
UK MPs 1910–1918
UK MPs 1918–1922
UK MPs 1922–1923
UK MPs 1923–1924
UK MPs 1924–1929
UK MPs 1929–1931
UK MPs 1935–1945
Chairs of the Labour Party (UK)
Chatham House people

J. R. Clynes


Adela Jušić (Sarajevo, 20. listopada 1982.) - nagrađivana suvremena vizualna umjetnica iz Bosne i Hercegovine.

Rođena je 20. listopada 1982. godine u Sarajevu. Najpoznatija je po svojoj socijalno angažiranoj umjetnosti, u kojoj se bavi posljednjim ratom u Bosni i Hercegovini te vidljivošću i borbom partizanskih žena tijekom Drugog svjetskog rata i Jugoslavije. Izlagala je svoje radove na više od 100 međunarodnih izložbi, među ostalima na Frestas - Trienal de Artes (Sao Paolo) i na Kraljevskom sveučilištu umjetnosti u Londonu.

Adela Jušić je suosnivačica Udruženja za kulturu i umjetnost. Također je jedna od osnivačica računalnoga arhiva Antifašističke borbe žena Bosne i Hercegovine i Jugoslavije. Adela živi i radi u Sarajevu.

Odrasla je u opkoljenom Sarajevu tijekom rata u Bosni i Hercegovini 1992. – 1995. godine što je uveliko utjecalo na njezin rad i stvaralaštvo. Glavni motivi Adelinih radova su njeno iskustvo preživljavanja rata, rat i ratna politika, snažna posvećenost feminizmu i institucionalnoj kritici te praksa zasnovana na zajedništvu i solidarnosti.

Izvori

Bosanskohercegovački umjetnici
Životopisi, Sarajevo

Adela Jušić


සාජා කුසලානය 2003 (අනුග්‍රාහක හේතු මත චෙරි බ්ලොසම් සාජා කුසලානය) යනු 2003 අප්‍රේල් මාසයේදී සාජා හි පැවති එක්දින ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් තරඟාවලියකි. තරග සියල්ල සාජා ක්‍රිකට් සංගම් ක්‍රීඩාංගණයේදී පැවැත්විණි. තරගාවලිය තුළ අවසන් මහා තරගය ද ඇතුළුව තරග හතක් පැවැත්විණි. තරඟාවලියේ අවසන් තරඟය පකිස්ථානය සහ සිම්බාබ්වේ අතර පැවැත්විණි.  එයින් පකිස්ථානය කඩුලු 8 කින් ජය ගත්තේය.  ශතක දෙකක් ලබා ගැනීමෙන් පසු තරගාවලියේ වීරයා ලෙස කුමාර් සංගක්කාර නම් කෙරුණා.  එය ශ්‍රී ලංකා නායකයා ලෙස සනත් ජයසූරියගේ අවසන් තරඟාවලිය විය.

සංචිත

ප්‍රසාද ලකුණු වගුව

රවුන්ඩ් රොබින් තරඟ

තරගය 1

තරගය 2

තරගය 3

තරගය 4

තරගය 5

තරඟය 6

අවසාන තරගය

යොමු කිරීම්

බාහිර සබැඳි

 Cherry Blossom Sharjah Cup 2002/03 – Cricket Archive
 Cherry Blossom Sharjah Cup 2002/03 – ESPNCricinfo

ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්
ක්‍රිකට්

සාජා කුසලානය 2003


Colleen Patricia Jones  (born December 16, 1959) is a Canadian curler and television personality. She is best known as the skip of two women's world championship teams and six Tournament of Hearts Canadian women's championships, including an unprecedented four titles in a row and held the record for most Tournament of Hearts wins from when she won her 67th game 1994 until her eventual 152 wins were eclipsed by Jennifer Jones in 2021.

Jones also serves as a reporter and weather presenter for the Canadian Broadcasting Corporation, and as a curling commentator for NBC in the United States, particularly during the 2010 Winter Olympics.

In 2018, Jones finished second to Sidney Crosby in a listing of the greatest 15 athletes in Nova Scotia's history.  In 2019, she was named the third greatest Canadian curler in history in a TSN poll of broadcasters, reporters and top curlers.

Early career
Born in Halifax, Nova Scotia, Canada, from a family of curlers, at age 14, she joined the Mayflower Curling Club. She found success in competitive curling from an early age, playing skip for the St. Patrick's High School curling team. She was only 19 years old when she won the first of her 16 Nova Scotia curling titles. That led to competing in the Canadian championships, where she finished second.

In 1982 she became the youngest skip, at age 22, ever to win the Canadian women's curling championship but career, marriage and a family slowed down her competitive curling. She joined CBC Television as a reporter in 1986 and went on to cover numerous summer and winter Olympic Games.

Broadcasting career
Jones began her broadcasting career in radio sports at CHUM radio in 1982. She made the switch to television broadcasting in 1984 at CTV, and joined the CBC in 1986. Beginning in 1993, Jones has been the weather presenter and sports reporter for CBC Morning News on CBC Newsworld (now CBC News Network). At the 2006 Torino Olympics, she did CBC segments about curling. Jones provided curling commentary for NBC's coverage of the 2010 Winter Olympics in Vancouver.  She served as the sideline reporter for the curling events at the 2014, 2018 and 2022 Winter Olympics.

Jones starred in a public service announcement about the Canada 2006 Census. Jones appeared in the January 15, 2008 episode of This Hour Has 22 Minutes for a skit titled MVC Most Valuable Curler.  She also co-hosts the online series That Curling Show with CBC journalist Devin Heroux.

On 6 April 2023, it was announced that she would be retiring from CBC after almost 40 years with the broadcaster.

Curling career

1999–2006
In 1999, with her new team of Kim Kelly, Mary Anne Waye (later Arsenault) and Nancy Delahunt, Jones won the Canadian curling title for the second time. The team repeated this in 2001 and they went on to win the World Curling Championship in Lausanne, Switzerland. They followed this up with another Canadian championship in 2002 and then won it for a record-setting fifth time at the 2004 Scott Tournament of Hearts. This made Jones the first skip to win four straight Canadian titles. From there the team went on to win their second World Curling Championship.

Their return at the 2005 Scott Tournament of Hearts was not as stellar. The team finished the round-robin at 6-5 and lost in a tie-breaker to Sandy Comeau of New Brunswick. When this happened, the team got a standing ovation, which even halted play in the other game that was occurring two sheets over. The following year, the team was back in form, but bowed out in the semi-finals to Jennifer Jones. At the end of the 2006 season, the team broke up. Jones joined the team of fellow Haligonian Kay Zinck, as her third. The rest of the team got a new skip in Laine Peters.

2006–2008
After a short run playing third for Kay Zinck during the 2006/2007 season,  Jones went back to skipping. For the 2007/2008 season she would add Olympic bronze medallist Georgina Wheatcroft to her team along with Kate Hamer and Darah Provencal. At the end of the season Jones would retire from competitive curling.

2010–2011
Colleen Jones announced on March 24, 2010 on CBC News that she would be again returning to competitive curling. Having been present for the 2010 Vancouver Olympics, a spark ignited in her, and she once again wanted to make another run for the 2014 Olympics in Sochi.

For the 2010/2011 season, Jones was recruited by Heather Smith-Dacey, Blisse Comstock and Teri Lake, to take over skipping duties, when former skip Jill Mouzar moved to Ontario. Just as Jones was due to begin her competitive curling comeback, days before beginning the playdowns for the Nova Scotia Scotties Tournament of Hearts, It was announced on December 10, 2010 that Jones was diagnosed with meningitis. Jones turned over skipping duties to Heather Smith-Dacey, and brought in Danielle Parsons to play at third. Smith-Dacey's team won the Nova Scotia title, and then went on to win the bronze medal at the 2011 Scotties.  Jones was able to return to competition after recovering from her illness, and won the 2011 Nova Scotia Senior Women's Championship on February 27.

2011–present
For the 2011-2012, Jones recruited a new squad, originally consisting of Kristen MacDiarmid, Helen Radford and Mary Sue Radford, all of whom previous played with Theresa Breen.  Later in the season, she modified her team adding former teammate Nancy Delahunt to third, and Marsha Sobey to second. Mary Sue Radford remained at lead. Delahunt and Sobey were members of Jones' Senior women's champion team. After failing to qualify for the provincial 2012 Nova Scotia Scotties Tournament of Hearts, Jones and her senior team of Delahunt, Sobey and Sally Saunders, participated in the 2012 Nova Scotia Women's Senior Championships. They made it to the final, where they defeated Colleen Pinkney 6-4 to win back-to-back seniors championships, qualifying for the National senior finals. With Delahunt skipping, and Jones throwing last stones, the team represented Nova Scotia at the 2012 Canadian Senior Curling Championships, where they lost in the semi-final to Newfoundland and Labrador's Cathy Cunningham.

For the 2012-2013 season Jones reunited with Mary-Anne Arsenault and Kim Kelly, with the goal of reaching the 2014 Winter Olympics in Sochi, Russia. Jones threw second stones on the team, while acting as the rink's vice skip, or "mate" while Arsenault skips.

The Arsenault-skipped team won the 2013 Nova Scotia Scotties Tournament of Hearts, and qualified for the 2013 Scotties Tournament of Hearts  in Kingston, Ontario. They finished the event with a 5-6 record.

Jones has appeared in 4 Canadian Senior Curling Championships (2011, 2012, 2015, and 2016.) She finished with a bronze medal at the 2012 Championships, and a silver medal at the 2015 Championships. She won her first Canadian Seniors in 2016 and represented Canada at the 2017 World Senior Curling Championships in Lethbridge, Alberta where her rink went through the event undefeated to win the world title.

Career highlights
Colleen Jones is a member of the Canadian Curling Hall of Fame and the Nova Scotia Sport Hall of Fame.
 World Curling Champion: 2001, 2004
 Canadian Curling Champion: 1982, 1999, 2001, 2002, 2003, 2004
 Canadian Mixed Curling Champion: 1993, 1999
 World Senior Curling Champion: 2017
 Canadian Senior Curling Champion: 2016

She was appointed to the Order of Canada in 2022.

Personal life
Jones is married to Scott Saunders and has two children.

Grand Slam record

Former events

References

External links

1959 births
Living people
Canadian women curlers
Canadian women's curling champions
Canadian mixed curling champions
Canadian people of Welsh descent
Canadian television meteorologists
Canadian television sportscasters
CBC Television people
Curling broadcasters
Dalhousie University alumni
World curling champions
Women sports announcers
Continental Cup of Curling participants
20th-century Canadian journalists
21st-century Canadian journalists
Canada Cup (curling) participants
Curlers from Halifax, Nova Scotia
Canadian women television personalities
20th-century Canadian women
Members of the Order of Canada

Colleen Jones


كازونو مدينة تقع ضمن محافظة أكيتا في اليابان، تأسست في 4/1/1972، بلغ عدد تعداد سكانها في 1 يناير – 2008 حوالي 35543 مساحتها الإجمالية حوالي 707.34 كم2 لتصبح كثافة سكانها 50.2 نسمة لكل كيلو متر مربع

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لكازونو:

توأمة
لكازونو (أكيتا) اتفاقيات توأمة مع:
 شوبرون

أعلام
 ياسوهيكو أوكوديرا
 يوتا كيمورا
 كينيتشي تاكاهاشي

مراجع

دول وأقاليم أسست في 1972
مدن محافظة أكيتا

كازونو (أكيتا)


A diol is a chemical compound containing two hydroxyl groups ( groups).  An aliphatic diol is also called a glycol. This pairing of functional groups is pervasive, and many subcategories have been identified.

The most common industrial diol is ethylene glycol. Examples of diols in which the hydroxyl functional groups are more widely separated include 1,4-butanediol  and propylene-1,3-diol, or beta propylene glycol, .

Synthesis of classes of diols

Geminal diols
A geminal diol has two hydroxyl groups bonded to the same atom. These species arise by hydration of the carbonyl compounds. The hydration is usually unfavorable, but a notable exception is formaldehyde which, in water, exists in equilibrium with methanediol H2C(OH)2. Another example is (F3C)2C(OH)2, the hydrated form of hexafluoroacetone.  Many gem-diols undergo further condensation to give dimeric and oligomeric derivatives.  This reaction applies to glyoxal and related aldehydes.

Vicinal diols

In a vicinal diol, the two hydroxyl groups occupy vicinal positions, that is, they are attached to adjacent atoms. These compounds are called glycols. Examples include ethane-1,2-diol or  ethylene glycol HO−(CH2)2−OH, a common ingredient of antifreeze products. Another example is propane-1,2-diol, or alpha propylene glycol, HO−CH2−CH(OH)−CH3, used in the food and medicine industry, as well as a relatively non-poisonous antifreeze product.

On commercial scales, the main route to vicinal diols is the hydrolysis of epoxides. The epoxides are prepared by epoxidation of the alkene. An example in the synthesis of trans-cyclohexanediol or by microreactor:

For academic research and pharmaceutical areas, vicinal diols are often produced from the oxidation of alkenes, usually with dilute acidic potassium permanganate. Using alkaline potassium manganate(VII) produces a colour change from clear deep purple to clear green; acidic potassium manganate(VII) turns clear colourless. Osmium tetroxide can similarly be used to oxidize alkenes to vicinal diols. The chemical reaction called Sharpless asymmetric dihydroxylation can be used to produce chiral diols from alkenes using an osmate reagent and a chiral catalyst. Another method is the Woodward cis-hydroxylation (cis diol) and the related Prévost reaction (anti diol), depicted below, which both use iodine and the silver salt of a carboxylic acid.

Other routes to vic-diols are the hydrogenation of acyloins and the pinacol coupling reaction.

1,3-Diols
1,3-Diols are often prepared industrially by aldol condensation of ketones with formaldehyde. The resulting carbonyl is reduced using the Cannizzaro reaction or by catalytic hydrogenation:
 RC(O)CH3  +  CH2O   →   RC(O)CH2CH2OH
 RC(O)CH2CH2OH  +  H2   →   RCH(OH)CH2CH2OH
2,2-Disubstituted propane-1,3-diols are prepared in this way. Examples include 2-methyl-2-propyl-1,3-propanediol and neopentyl glycol.

1,3-Diols can be prepared by hydration of α,β-unsaturated ketones and aldehydes. The resulting keto-alcohol is hydrogenated. Another route involves the hydroformylation of epoxides followed by hydrogenation of the aldehyde. This method has been used for 1,3-propanediol from ethylene oxide.

More specialized routes to 1,3-diols involves the reaction between an alkene and formaldehyde, the Prins reaction. 1,3-diols can be produced diastereoselectively from the corresponding β-hydroxy ketones using the Evans–Saksena, Narasaka–Prasad or Evans–Tishchenko reduction protocols.

1,3-Diols are described as syn or anti depending on the relative stereochemistries of the carbon atoms bearing the hydroxyl functional groups.  Zincophorin is a natural product that contains both syn and anti 1,3-diols.

1,4-, 1,5-, and longer diols
Diols where the hydroxyl groups are separated by several carbon centers are generally prepared by hydrogenation of diesters of the corresponding dicarboxylic acids:
(CH2)n(CO2R)2  +  4 H2   →   (CH2)n(CH2OH)2  +  2 H2O  +  2 ROH
1,4-butanediol, 1,5-pentanediol, 1,6-hexanediol, 1,10-decanediol are important precursors to polyurethanes.

Reactions
From the industrial perspective, the dominant reactions of the diols is in the production of polyurethanes and alkyd resins.

General diols
Diols react as alcohols, by esterification and ether formation.

Diols such as ethylene glycol are used as co-monomers in polymerization reactions forming polymers including some polyesters and polyurethanes. A different monomer with two identical functional groups, such as a dioyl dichloride or dioic acid is required to continue the process of polymerization through repeated esterification processes.

A diol can be converted to cyclic ether by using an acid catalyst, this is diol cyclization. Firstly, it involves protonation of the hydroxyl group. Then, followed by intramolecular nucleophilic substitution, the second hydroxyl group attacks the electron deficient carbon. Provided that there are enough carbon atoms that the angle strain is not too much, a cyclic ether can be formed.

Diols can also be converted to lactones employing the Fétizon oxidation reaction.

Vicinal diols
In glycol cleavage, the C−C bond in a vicinal diol is cleaved with formation of ketone or aldehyde functional groups. See Diol oxidation.

Geminal diols
In general, organic geminal diols readily dehydrate to form a carbonyl group. For example, carbonic acid ((HO)2C=O) is unstable and has a tendency to convert to carbon dioxide (CO2) and water (H2O). Nevertheless, in rare situations the chemical equilibrium is in favor of the geminal diol. For example, when formaldehyde (H2C=O) is dissolved in water, the geminal diol (H2C(OH)2, methanediol) is favored. Other examples are the cyclic geminal diols decahydroxycyclopentane (C5(OH)10) and dodecahydroxycyclohexane (C6(OH)12), which are stable, whereas the corresponding oxocarbons (C5O5 and C6O6) do not seem to be.

See also

 Alcohols, chemical compounds with at least one hydroxyl group
 Triols, chemical compounds with three hydroxyl groups
 Polyols, chemical compounds with multiple hydroxyl groups
 Ethylene glycol
 Glycol nucleic acid (GNA)

References

Functional groups

Diol


Muzika-i Hümâyun ya da Musika-i Hümayûn, kostümü, donanımı ve örgütlenme şekli itibarı ile Avrupa standartlarında bir ordu olan Asakir-i Mansure-i Muhammediye'nin yapısına uymadığı gerekçesi ile kaldırılan Mehterhane-i Hümayun'un yerine kurulan askeri bandodur. Kuruluşunda başına, 17 Eylül 1828'de bir İtalyan müzik adamı olan Donizetti Paşa getirilmiştir.

Mızıka-yı Hümayun', 6940 sayılı özel kanunun çıkarıldığı 1957 yılından sonra uluslararası platformda da adını duyuran Cumhurbaşkanlığı Senfoni Orkestrası'nın çekirdeği sayılır.

Kaynakça

Osmanlı devlet teşkilatı
Osmanlı müziği

Muzika-i Hümâyun


Laurine og Nørrebro er en film instrueret af Lise Roos.

Handling
Filmen beskriver udviklingen i et bestemt bykvarter i København: DEN SORTE FIRKANT på Nørrebro. Hvad skete der, da voldene faldt, og man overbyggede kvarterene udenfor? I et år fulgte filmholdet nutidens behandling af et helt kvarter med nedrivning, sanering og den genopbygning, der på Rådhuset kaldes HELHEDSPLANEN, gennem Laurine, Danmarks ældste BZ'er.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1984

Nørrebro
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film omhandlende København i 1900-tallet

Laurine og Nørrebro


USA's Grand Prix (United States Grand Prix) er et motorsport-arrangement som er blevet arrangeret siden 1959 flere forskellige steder, først som en del af American Grand Prize-serien, og senere som en del af verdensmesterskabet i Formel 1.

Vindere af USA's Grand Prix

Løb markeret med rosa baggrund var ikke en del af Formel 1-verdensmesterskabet.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Circuit of The Americas
 USA's Grand Prix

USA's Grand Prix


Basananthe aciphylla je biljka iz porodice Passifloraceae, roda Basananthe. Raste u Somaliji. Nema sinonima za ovu biljku.

Izvori

Vanjske poveznice
International Organization for Plant Information (IOPI). "Plant Name Details" (HTML). Međunarodni indeks biljnih imena.
Basananthe na Germplasm Resources Information Network (GRIN) , SAD-ov odjel za poljodjelstvo, služba za poljodjelska istraživanja.

Basananthe

Basananthe aciphylla


Francisco San José y González (Madrid, 25 de abril de 1919 - id.,10 de septiembre de 1981), fue un pintor español que participó activamente en la segunda Escuela de Vallecas y desarrolló parte de su obra en Venezuela. Era sobrino del escritor Diego San José y se casó con la también pintora Pilar Aranda Nicolás.

Biografía
Nacido en una familia madrileña acomodada, fue introducido en el arte clásico por su tío, el escritor Diego San José.

En 1931 entró en la Escuela Superior de Comercio (donde conocería a otro futuro pintor Enrique Núñez Castelo), y un año después en la de Artes y Oficios. En 1937, en plena  Guerra civil española, concluye Comercio y, animado por Luis García-Ochoa, entra en la Escuela Superior de Bellas Artes de Madrid como alumno de Daniel Vázquez Díaz, que le descubre las vanguardias pictóricas. Allí hace amistad también con  Álvaro Delgado, Cirilo Martínez Novillo, Gregorio del Olmo, Carlos Pascual de Lara... Al inicio de 1939 es movilizado por el ejército republicano.

Tras la Guerra civil española y el desconcierto inicial, recupera la relación con el grupo de alumnos de Vázquez Díaz, que encuentran temporalmente en Benjamín Palencia un guía. Con él constituyen la segunda escuela de Vallecas. Muy pronto el único que quedará junto al maestro será San José, y colateralmente Rafael Zabaleta que, desde Quesada, viene a visitarles con frecuencia. Será este pintor jienense quien le presente, en 1943, a Pilar Aranda, su compañera y futura esposa.

En 1950 cayó enfermo de tuberculosis; durante la convalecencia en Peguerinos -en casa de una familia que le admira- es ayudado por Juan Antonio Morales, Juliana Macarrón, Menchu Gal, su hermana Maruja y otros amigos. Pilar y San José se casan en mayo de 1956. En agosto de ese mismo año deciden irse a Venezuela.

En Caracas, tras algunas apreturas y muchos trabajos circunstanciales, crearon la "escuela del Bosque" (cantera de jóvenes generaciones de pintores venezolanos). En 1972, deciden regresar a España, instalándose en Madrid y pasando largas temporadas en Olmeda de las Fuentes, donde recupera su pasión por el paisaje castellano. Muere de cáncer en Madrid, al final del verano de 1981.

Obra

Exposiciones individuales: 1943, Sala Clan, Madrid (1943), Asociación de Artistas Vizcaínos, Bilbao (1954), Galería Biosca, Madrid (1975), Galería Sur, Santander (1982); y una exposición antológica en el Centro Cultural Conde Duque de Madrid en 1995.

Su obras está representada en instituciones como el Museo de Arte Contemporáneo (Madrid), el Museo Nacional de Arte de Cataluña, el Museo del Alto-Aragón de Huesca, el Museo Camón Aznar de Zaragoza; el Palacio de las Cadenas de Toledo, la colección de Congreso de los Diputados en Madrid, y la colección de la Asamblea de la Comunidad Autónoma de Madrid.

Referencias

Bibliografía
 SÁNCHEZ CAMARGO, Manuel: Diez Pintores Madrileños, Ediciones Cultura Hispánica. Madrid, 1966.
 PALENCIA, Benjamín: Texto del catálogo de la Exposición "San José. Vallecas 1940 a 1952", Galería Theo. Madrid, 1970.
 CHÁVARRI PORPETA, Raúl. Mito y realidad de la Escuela de Vallecas. Ibérico Europea de Ediciones. Madrid, 1975. ISBN 978-84-256-0280-1.
 MARTÍNEZ CEREZO, Antonio: La Escuela de Madrid, Ibérico Europea de Ediciones. Madrid, 1978.
 CAMPOY, Antonio M. Texto del catálogo de la exposición antológica en la Galería Heller. Madrid, 1980.
 BURGOS, Fausto. El Alma Suelta (La Pintura de Francisco San José), Columna Edicions S.A. Barcelona, 1992.
 Tusell, Javier y Martínez Novillo, Álvaro: Texto del Catálogo de la Exposición, L´Ecole de Madrid, Instituto Cervantes. Paris, 1992.

Enlaces
 Sitio dedicado al pintor (por Arturo Paraíso Aranda).

Pintores de España del siglo XX
Pintores de Madrid
Pintores paisajistas de España
Plenairistas

Francisco San José


In organic chemistry, propyl is a three-carbon alkyl substituent with chemical formula  for the linear form. This substituent form is obtained by removing one hydrogen atom attached to the terminal carbon of propane. A propyl substituent is often represented in organic chemistry with the symbol Pr (not to  be confused with the element praseodymium).

An isomeric form of propyl is obtained by moving the point of attachment from a terminal carbon atom to the central carbon atom, named 1-methylethyl or isopropyl. To maintain four substituents on each carbon atom, one hydrogen atom has to be moved from the middle carbon atom to the carbon atom which served as attachment point in the n-propyl variant, written as .

Linear propyl is sometimes termed normal and hence written with a prefix n- (i.e., n-propyl), as the absence of the prefix n- does not indicate which attachment point is chosen, i.e. absence of prefix does not automatically exclude the possibility of it being the branched version (i.e. i-propyl or isopropyl).
In addition, there is a third, cyclic, form called cyclopropyl, or c-propyl. It is not isomeric with the other two forms, having a different chemical formula ( vs ), not just a different connectivity of the atoms.

Examples
n-Propyl acetate is an ester which has the n-propyl group attached to the oxygen atom of the acetate group.

Other examples
 Isopropyl alcohol

References

Alkyl groups

Propyl group


René Audet, né en , est un chercheur et professeur d'université québécois.

Biographie
René Audet est professeur titulaire à l'Université Laval au Département de littérature, théâtre et cinéma. Sa thèse, déposée en 2003 à l'Université Laval, portait sur la forme du recueil et ses enjeux.

Il dirige le Laboratoire Ex situ et le pôle Québec du projet Littérature québécoise mobile. Ce projet de recherche en partenariat financé avec le CRSH, s'intéresse aux relations entre la littérature et le numérique au Québec ; il a notamment proposé une veille des pratiques littéraires en début de pandémie (2020) et compte, parmi ses objectifs, de répertorier les oeuvres littéraires numériques québécoises.

En 1999, il lance, aux côtés d'Alexandre Gefen, le Groupe de recherche Fabula, qui rassemble des chercheurs sur les enjeux autour des études littéraires.

Il a également été titulaire de la Chaire de recherche du Canada en littérature contemporaine (2003-2013), qui s'inscrivait dans le cadre des activités du Centre de recherche interuniversitaire sur la littérature et la culture québécoises.

Publications

Ouvrages
 Des textes à l'oeuvre : la lecture du recueil de nouvelles, Québec, Éditions Nota bene, coll. « Études », 2000, 159 p. .
 Frontières de la fiction, sous la direction de René Audet et Alexandre Gefen, Québec ; Bordeaux, Éditions Nota bene ; Presses universitaires de Bordeaux, coll. « Fabula », 2002, 435 p. .
 La narrativité contemporaine au Québec. 1. La littérature et ses enjeux narratifs, sous la direction d'Andrée Mercier et René Audet, Québec, Presses universitaires de l'Université Laval, 2004, 318 p. .
 La fiction, suites et variations, sous la direction de René Audet et Richard St-Gelais, Rennes ; Québec, Presses universitaires de Rennes ; Éditions Nota bene, 2007, 371 p. .
 Enjeux du contemporain. Études sur la littérature actuelle, Québec, Éditions Nota bene, coll. « Contemporanéités », 2009, 240 p. .
 Portrait d'une pratique vive : la nouvelle au Québec (1995-2010), sous la direction de René Audet et Philippe Mottet, Québec, Éditions Nota bene, coll. « Contemporanéités », 2013, 433 p. .
 Version 0. Notes sur le livre numérique, Québec, Codicille, 2018, 152 p. .
 Ce que le personnage contemporain dit à la critique, sous la direction de Nicolas Xanthos et René Audet, Paris, Presses de la Sorbonne Nouvelle, 2019, 214 p. .
 L'intelligence artificielle et le monde du livre. Livre blanc, avec Tom Lebrun, 2020, 30 p. .
 Artificial intelligence and the Book Industry. White Paper, traduit vers l'anglais par Tiffany Templeton, 2020, 30 p. .

Direction de dossiers de revues

« Dérives de l'essai », Études littéraires, vol. 37 n° 1 (automne 2005).
« Actualités du récit. Pratiques, théories, modèles », avec Nicolas Xanthos, Protée, vol. 34 n° 2-3 (automne-hiver 2006).
« Enrique Vila-Matas : miroirs de la fiction », temps zéro, n° 3, 2010. .
« Premières approches, prise deux - Cahiers virtuels », avec Gabriel Tremblay-Gaudette et Joëlle Gauthier, n° 5, section « Recherches », NT2 (Nouvelles technologies nouvelles textualités. Le laboratoire de recherche sur les œuvres hypermédiatiques), 2011. .
« Le livre et l'imprimé engagés », avec Marie-Hélène Jeannotte, Mémoires du livre, vol. 3, n° 1, 2011. .
« Le roman contemporain au détriment du personnage », avec Nicolas Xanthos, L'esprit créateur, vol. 54, n° 1 (printemps 2014).
 « Les essais québécois contemporains au confluent des discours », avec Pascal Riendeau, Voix et images 117, vol. XXXIX, n° 3 (printemps-été 2014).
 « Enjeux contemporains du patrimoine littéraire. Genèse et déclin des collections de monographies illustrées », codirigé avec David Martens, Études littéraires, vol. 50, n° 1, 2021, .

Prix et honneurs

 1999 : lauréat du prix Jacques-Blais pour Des textes à l'oeuvre : la lecture du recueil de nouvelles
 2021 : finaliste aux prix Impacts du Conseil de recherches en sciences humaines du Canada, catégorie Connexion

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Éditions Nota bene
 Université Laval

Liens externes

 Thèse de l'auteur
 Autres publications
 Projet les Rivières imaginaires et article à ce sujet

Naissance en juillet 1974
Professeur québécois
Professeur à l'Université Laval
Chercheur

René Audet


Steve Young (11 Ekim 1961, Salt Lake City, Utah) Amerikan Futbolunda Quarterback pozisyonunda oynamış eski bir sporcu.

Kariyerinin en büyük başarılarını San Francisco 49ers takımının forması altında almıştır. Uzun yıllar bu takımda Joe Montana'nın yedeği kalan Young, 1990 Playoff maçlarında Montana sakatlık geçirince onun yerine geçmiştir. 1991 yılında MVP seçilen Young, asıl büyük başarısını 1994'te San Diego Chargers karşısında, XXIX. Super Bowl maçında takımını şampiyonluğa taşımasıyla elde etmiştir. Bu maçta XXIX. Super Bowl MVP si seçilen Steve Young attığı 6 Touchdown pası ile Super Bowl rekoru kırmıştır. Daha önceki rekor sahibi ise, 5 Touchdown pası ile Joe Montana'dan başkası değildir.

Young 1999 yılının sonuna kadar San Francisco 49ers takımında oynamıştır.Young'ın Quarterback Ratingi (Quarterback pozisyonunda oynayanların istatistikleri) tüm zamanların en yüksek ratingidir.

1961 doğumlular
Salt Lake City doğumlular
Amerikalı Amerikan futbolcuları
Yaşayan insanlar
Amerikalı erkek dizi oyuncuları

Steve Young


Hz is the International Standard symbol for hertz, a unit of frequency.

Hz. may also stand for:

 Hazrat, an honorific Arabic and Turkish title used to honour a person, used especially for prophets, e.g. Hz. Muhammad, Hz. Ibrahim, etc.

HZ may also stand for:
 HZ (character encoding)
 Habitable zone, the distance from a star where a planet can maintain Earth-like life
 Hazard, a situation that poses a level of threat
 Haze, in meteorology, METAR code HZ
 Herero language (ISO 639 alpha-2)
 Herpes zoster, the shingles virus
 Holden HZ, an automobile produced by General Motors Holden in the late 1970s
 Hz-program, a typographic composition computer program created by Hermann Zapf.
 HZ University of Applied Sciences, a vocational university in Zeeland, Netherlands
 SAT Airlines (IATA airline designator)
 Saudi Arabia (aircraft registration code)
 Croatian Railways (Hrvatske željeznice, HŽ)

HZ


Liturghia Orelor (în ) sau Oficiul Divin (în ) constituie serviciul public de rugăciune a Bisericii. Liturghia orelor formează baza rugăciunii în comunitățile monahale creștine. Celebrarea liturghiei orelor este o obligație a preoților și diaconilor. Laicii nu au nicio obligație publică să facă acest lucru, dar pot să facă un legământ în acest sens, fiind încurajați să se roage, fie cu preoții, fie individual.

Liturghia Orelor împreună cu Euharistia, sunt părți din lucrarea publică a Bisericii din cele mai vechi timpuri. Creștinii din toate tradițiile (incluzând romano-catolicii, ortodocșii, asirienii, anglicanii, luteranii etc.) celebrează liturghia orelor sub diferite denumiri.

În greacă serviciile corespondente sunt găsite în Orologhion, însemnând "Cartea Orelor", echivalentul Ceaslovului.

În Biserica Romano-Catolică orele canonice se rostesc sau se cântă după Breviar, cartea oficială de rugăciuni care conține orele liturgice ale fiecărei zile. Conține în principal psalmi suplimentați de imnuri, lecturi, alte rugăciuni și antifoane.

În Biserica Anglicană liturghia orelor este conținută în Cartea Rugăciunii Zilnice a Închinării Comune și Cartea Rugăciunii Obișnuite, precum și în Breviarul Anglican. În Luteranism apare în diferitele cărți liturghice utilizate de numeroasele biserici luterane. Altă denumire pentru Liturghia Orelor în rânduiala liturgică latină este Cursus ecclesiasticus sau, simplu, cursus.

Origini
Creștinii din cele mai vechi timpuri au continuat tradiția ebraică de recitare a rugăciunilor la anumite ore ale zilei sau nopții. În Psalmi sunt întâlnite expresii precum "dimineața Îți ofer rugăciunea mea", "la miezul nopții mă voi ridica și îți voi mulțumi", "Seara, dimineața și la prânz voi plânge și jeli", "De șapte ori pe zi mă voi ruga". Apostolii au observat obiceiul ebraic de rugăciune în cea de a treia, a șasea și a noua oră și la miezul nopții (Apostoli 10:3, 9; 16:25; etc.). Rugăciunea creștină din acea perioadă conținea aproape toate elementele precum cea ebraică: recitare sau psalmodia psalmilor, citirea din Vechiul Testament, cărora le-au fost adăugate citiri din Evanghelii, Fapte – Apostoli, Epistole și Imnuri. Alte elemente au fost adăugate mai târziu de-a lungul secolelor.

Orele Canonice

Structură anterioară
La finalul secolului al V-lea Liturghia Orelor a fost compusă din șapte servicii/oficii. Tradiția îi atribuie sfântului Sava cel Sfințit această rânduială. Un al optulea oficiu, slujba de dimineață, a fost adăugat de sfântul Benedict de Nursia în secolul al VI-lea în Occident. Acestea opt sunt cunoscute cu denumiri care nu reflectă timpul zilei la care au fost recitate tradițional în mileniul 2, așa cum arată utilizarea cuvântului amiază, derivat din forma latină, nona, care înseamnă miezul zilei, nu 3 după-amiază.

·        Utrenie (de-a lungul nopții, la miezul-nopții cu cineva); denumită și Veghe sau Nocturnă, respectiv în limbaj monahal, Oficiul Nopții

·        Laudă sau Rugăciunea din zori de zi (zori de zi sau 3 dimineața)

·        Slujba de Dimineață sau Rugăciunea de dimineață (Prima oră – aproximativ 6)

·        A treia parte sau Rugăciunea de la miezul dimineții (Terce - a Treia oră – aproximativ 9)

·        A șasea parte sau Rugăciunea de la miezul zilei (Sext - a Șasea oră – aproximativ 12 amiază; de la această oră liturgică provine cuvântul spaniol siestă)

·        A noua parte sau Rugăciunea de după-amiză (None - a Noua oră – aproximativ 15)

·        Vecernia sau Rugăciunea serii (la lumina lumânării, în general la 18)

·        Pavecernița sau Rugăciunea nopții (înaintea retragerii la culcare, în general la 21)

Această aranjare a Liturghiei Orelor este atribuită Sfântului Benedict. În orice caz, este găsită în Institutele și Conferințele sfântului Ioan Casian, care descrie practicile monahale ale Părinților deșertului din Egipt.

Structura actuală
Papa Paul al VI-lea a promulgat după Conciliul Vatican II noul Breviar Roman. Structura oficiilor, distribuția psalmilor și rugăciunile au fost îmbunătățite. Orele principale și cele secundare au fost definite:

·        Officium lectionis sau Oficiul Lecturării (anterior Utreniei) – ora principală

·        Lauda sau Rugăciunea de Dimineață – ora principală

·        Rugăciunea din timpul zilei, care poate fi una sau toate:

             A treia parte sau Rugăciunea de la miezul dimineții (Terce)

             A șasea parte sau Rugăciunea de la miezul zilei (Sext)

             A noua parte sau Rugăciunea de la miezul după-amiezii (None)

·        Vecerniile sau Rugăciunea de Seară – oră principală

·        Pavecernița sau Rugăciunea de Noapte – ora principală

Toate orele, incluzând cele secundare, încep cu versete din Ps 70 (69) v.2 (așa cum se procedează în toate oficiile din Breviarul tradițional cu excepția Utreniei și Pavecerniei): "V.Deus, in adiutorium meum intende. R. Domine, ad adiuvandum me festina" – Dumnezeule, vino în ajutorul meu; Doamne, fă-mă grăbit să mă ajuți, urmat de doxologie. Versetul este omis fapt pentru care ora începe cu partea introductivă (laude sau oficiul de lectură). Partea introductivă este debutul primei ore spusă în ziua curentă, dacă este Oficiul de Lectură sau Rugăciunea de Dimineață.

Deschiderea este urmată de un imn. Imnul urmat de psalmodie. Psalmodia este urmată de un fragment citit din Scriptură. Fragmentul este denumit capitol (capitulum) dacă este scurt sau lecție (lectio) dacă este lung.

Lectura este urmată de un verset. Ora este închisă de un discurs (predică), urmat de un verset concluziv. Alte componente sunt incluse în funcție de tipul orei celebrate. În fiecare oficiu, psalmii și cântecele bisericești sunt înconjurate de antifoane și fiecare se concluzionează cu doxologia tradițională catolică.

Ore principale
Orele principale constă în Oficiul Lecturării, Rugăciunea de Dimineață (Lauda) și Rugăciunea de Seară (Vecernia).

Oficiul Lecturării constă în:

·        Verset deschizător sau moment de deschidere

·        Imn

·        Unul sau două psalmuri lungi divizate în trei părți

·        Un fragment lung din Scriptură, de obicei aranjat ca în fiecare săptămână, toate lecturările să vină din același text

·        Un fragment lung hagiografic, despre viața unui sfânt sau un tratat teologic care comentează asupra unui aspect scriptural, sau un pasaj din documentele celui de al II-lea Consiliu de la Vatican

·        În nopțile precedente Duminicilor sau zilelor de sărbătoare, oficiul poate fi extins printr-o veghe, inserând 3 cântece din Vechiul Testament și o lectură din Evanghelii

·        Imnul Te Deum (Duminicile, ceremoniile și sărbătorile, cu excepția Postului Mare)

·        Rugăciunea finală

·        Un scurt verset conclusiv (în special când rugăciunea este în grupuri)

Caracterul Rugăciunii de dimineață este de laudă, al celei de seară este de recunoștință, dar urmează același format:

·        Versetul deschizător sau momentul de început (pentru rugăciunea de dimineață)

·        Un imn, compus de Biserică

·        Doi psalmi sau părți de psalmi cu un cântec bisericesc scriptural. La Rugăciunea Dimineții există un psalm de laudă, un cântec bisericesc din Vechiul Testament, urmat de încă un psalm. La Rugăciunea Serii avem 2 psalmi sau un psalm împărțit în două părți și un cântec bisericesc scriptural din Noul Testament.

·        Un scurt fragment din Scriptură

·        Un responsoriu, în mod tipic un verset de Scriptură, dar uneori poezie liturghică

·        Un cântec bisericesc din Evangheliile lui Luca: Cântecul lui Zaharia (Benedictus) pentru rugăciunea dimineții și Cântecul Mariei (Magnificat) pentru cea de seară

·        Mijlociri compuse de Biserică

·        Rugăciunea Domnului

·        Rugăciunea de Final compusă de Biserică

·        Binecuvântarea dată de preot sau diaconul care conduce Rugăciunea Dimineții sau a Serii, iar în absența clerului și a recitării individuale, un scurt verset concluziv.

Orele secundare
Orele din timpul zilei urmează un format simplu, precum o formă compactă a Oficiului Lecturării:

·        Moment de deschidere

·        Imn

·        Trei psalmi de lungime scurtă sau trei părți ai unor psalmi mai lungi; în orele zilei când doar unul este menționat, acesta este urmat de o psalmodie variabilă care de obicei se deschide cu partea celui mai lung psalm, psalmul 118/119, iar mai apoi când toți cei trei psalmi sunt spuși această psalmodie este utilizată la una dintre ore, în timp ce ceilalți doi urmăresc psalmodia secondară ce constă în 119/120-121/122 la a treia oră, 122/123 – 124/125 la a șasea oră și 125/126-127/128 la a noua

·        Un scurt fragment din Scriptură, urmat de un verset responsorial

·        Rugăciunea finală

·        Un scurt verset conclusiv (V. Benedicamus Domino R. Deo gratias)

Rugăciunea nopții (cunoscută drept Pavecernița) are caracterul de pregătire a sufletului pentru trecerea în viața eternă:

·        Un moment de început

·        Examinarea conștiinței

·        Un imn

·        Un psalm sau doi psalmi; Psalmii duminicali – Psalm 90/91 sau 4&133/134 – pot fi utilizați ca o alternativă a psalmilor pregătiți pentru zilele din timpul săptămânii

·        Un scurt fragment din Scriptură

·        Responsoriul In manus tuas, Domine – În mâinile tale, Doamne

·        Cântecul lui Simeon, Nunc dimittis, din Evanghelia lui Luca, înconjurat de antifona Salva nos (Salvează-ne Doamne)

·        Rugăciunea de final

·        Binecuvântare scurtă

·        Antifonul marian fără verset și rugăciunea finală; fie unul dintre cele patru antifoane tradiționale sezoniere sau Sub Tuum, fie un alt antifon aprobat de adunarea episcopală locală; Regina Caeli este utilizată în perioada Paștelui

Întrebuințare
Un invitatoriu precede orele canonice ale zilei începând cu versetul "Doamne deschide-mi buzele. Iar gura mea va slări Lauda Ta" (Ps. 50/51 v.17), și continuă cu un antifon și psalmul invitatoriu, de obicei psalmul 94/95.

Toți psalmii și cântecele sunt urmate de antifoane.

Dacă invitatoriul nu este utilizat, fiecare oră debutează cu un verse "Dumnezeu, vino în ajutorul meu. Doamne, fă-mă grăbit să mă ajuți" (Ps 69/70 v.2), urmat de un imn. Fiecare oră se închide cu o rugăciunea urmat de un scurt verset sau răspuns.

Utreniile sau Oficiul Lecturării este cea mai lungă oră. Înaintea Reformei Papei Pius al X-lea, a cuprins recitarea a 18 psalmi în zilele de Duminică și 12 în zilele săptămânii. Papa Pius al X-lea a redus la 9 psalmi sau fragmente de psalmi, dar aranjate tot în 3 părți nocturne, fiecare set de câte trei psalmi urmat de alte 3 lecturări scurte, de obicei 3 secțiuni consecutive ale aceluiași text. Reforma Papaei Paul al VI-lea a redus numărul psalmilor sau a fragmentelor de psalmi la 3, iar lecturările la 2, dar le-a prelungit pe acestea. În zilele de sărbătoare, Te Deum era cântat sau recitat înaintea rugăciunii de final.

După reforma Papei Pius al X-lea, Lauda a fost redusă la 4 psalmi sau fragmente de psalmi și un cântec din Vechiul Testament, punând capăt obiceiului de adăugare a celor trei psalmi din Psaltire (148-150) de la finalul Laudelor zilnice. Numărul psalmilor sau ale fragmentelor de psalmi este redus la doi, împreună cu un Cântec din Vechiul Testament ales dintr-o varietate mai mare decât cea precedentă. După acestea este o scurtă lecturare, răspuns și recitare sau cântare a lucrării Benedictus.

Vecerniile au o structură similară, diferența fiind faptul că Pius al X-lea alocă 5 psalmi (acum reduși la 2 psalmi și un cântec din Noul Testament) și Magnificatul ia locul Benedictusului. De-a lungul perioadei aranjamentului lui Pius al X-lea, dar nu întotdeauna, urmau predici sau mijlociri. În aranjamentul actual, Rugăciunea Domnului este recitată înaintea Rugăciunii Finale.

A treia, a șasea și a noua oră au o structură identică, fiecare are 3 psalmi sau fragmente de psalmi. Aceștia sunt urmați de un scurt fragment citit din Scriptură, odată menționată drept "capitol scurt" (capitulum), de un verset și răspuns. Litania Mică (Kyrie și Rugăciunea Domnului) din aranjamentul lui Pius al X-lea sunt omise din acest moment înainte.

Slujba de dimineață și Pavecernița au de asemenea, o structură similară, diferită totuși în a treia, a șasea și a noua oră.

Cărți utilizate
În mănăstiri și catedrale oficierea Liturghiei Orelor a devenit mai elaborată. Serviciu realizat de călugări sau preoți. Sărbătorile obișnuite necesită Psaltirea pentru psalmi, o lectură din scrierile Scripturii, alte cărți pentru lecturile hagiografice, un catalog pentru cuvântări, și cărți precum antifonarul și responsorialul pentru cântece variate. Acestea erau de obicei de mărimi mari, pentru a permite câtorva călugări să cânte împreună din aceeași carte. Cărți mici denumite breviare (un cuvânt a cărui etimologie se referă la un compediu sau rezumat) au fost dezvoltate pentru a indica formatul oficiului zilnic și asista în identificarea textelor care urmau să fie alese.

Acestea s-au dezvoltat în cărți care au dat în forma abreviată (pentru că ele au omis cântări) și în inscripții mici ale textelor, putând fi luate în călătorii. Papa Inocent al III-lea le-a făcut oficiale în Roman Curia, și itineranții călugări franciscani au adoptat Breviarium Curiae, repede răspândind utilizarea lor în Europa. Până în secolul XIV, aceste breviare conțineau întregul text al orelor canonice. Inventarea tiparului a făcut posibilă producerea lor într-un număr mare.

În sesiunea finală, Conciliul de la Trent a încredințat revizuirea breviarului în grija papei. Prin Constituția Apostolică Quod a nobis din 9 iulie 1568, Papa Pius al V-lea a promulgat o nouă ediție a breviarului, cunoscută drept Breviarul roman, care a fost impus în aceeași manieră în care va fi impusă doi ani mai târziu, Cartea de Rugăciuni Romană. Utilizând un limbaj similar precum în Quo primum, cu care a promulgat cartea de rugăciuni – concentrându-se, de exemplu, asupra perpetuării forței și proviziile ei – el a făcut utilizarea textului promulgat obligatorie peste tot.

El a interzis adăugarea sau omiterea vreunui element: "Nimeni care nu are voie să modifice această scrisoare sau să se aventureze în mod inechitabil pentru a merge în contradicție cu această notă a permisului nostru, statutului, ordonanței, comenzii, preceptului, acordării, declarației indult, va decreta și interzice. Cu toate acestea, dacă cineva ar presupune să comită un astfel de act, ar trebui să știe că va suporta mânia lui Dumnezeu Atotputernic și a Fericiților Apostoli Petru și Pavel.

Este evident că el nu își dorea astfel să intenționeze să se lege de succesorii săi. Papa Clement al VIII-lea a realizat schimbări, pe care le-a făcut obligatorii în 10 mai 1602, la 34 de ani după revizuirea lui Pius al V-lea. Urban al VIII-lea a făcut schimbările necesare, inclusiv "o modificare profundă în caracterul câtorva imnuri. Deși, unele din ele fără îndoială au câștigat în stilul literar, cu toate acestea, multe din ele și-au pierdut vechiul șarm al simplității și fervorii." Pentru revizuirea profundă a cărții de Papa Pius al X-lea, vezi Reforma Breviarului Roman de Papa Pius al X-lea.

În final, o nouă revizuire a fost făcută de Papa Paul al VI-lea prin Constituția Apostolică Laudis Canticum în 1 noiembrie 1970.

Multe din rubricile complicate (sau instrucțiuni) care au guvernat recitarea Liturghiei au fost clarificate și metoda actuală a rugăciunii oficiului a devenit mai simplă. Utrenia a fost eliminată începând cu cel de al II-lea Consiliu de la Vatican. Din cele trei ore intermediare, a treia, a șasea și a noua,  doar una este strict obligatorie. Recitarea psalmilor și un număr mult mai mare de cântări bisericești au fost răspândite pe patru săptămâni, în loc de una. "Cei trei psalmi (58, 83 și 109) au fost omiși din ciclul psaltirii datorită blestemelor lor; în același timp, unele versete au fost omise din anumiți psalmi, notate la începutul fiecăruia. Motivul omiterii este referitor la o anumită dificultate psihologică, deși rostirea unor blesteme în psalmi este utilizată de fapt ca rugăciune în Noul Testament, de exemplu, Rv 6:10, și nu este încurajat sensul de a utiliza blestemele."

Două ediții tipice pentru sărbătorirea revizuirii Liturghiei Orelor (Liturgia Horarum) conform Ritualului Roman au fost publicate la Roma. Ediția actuală tipică pentru forma Ordinară a Ritualului Roman este Liturgia Horarum, editio typica altera, promulgată în 1985 (tipărită între 1985-1987,  și retipărită în 2000). Aceasta utilizează Nova Vulgata Biblie Latină pentru lecturări, psalmi și cântări față de Clementina.

A schimbat câteva din lecturări și responsoriale conform Nova vulgata și a oferit pentru Benedictus și Magnificat în ziua de Duminică cele trei antifoane, fiecare reflectând ciclul de trei ani al lecturilor evanghelice. Modificările regretate ale Papei Urban al VIII-lea ale imnurilor sunt distruse. Numărătoarea versetelor este adăugată psalmilor și lecturilor lungi din Scriptură, în timp ce Psalmii primesc numărătoarea septuagintă și între paranteze cea a textului masoretic. Texte noi preluate din Missa Romană, au fost adăugate în apendicele binecuvântărilor solemne și a apostolilor penitențiali.

Până acum, cea de a doua ediție latină tipică a fost tradusă în Liturghia Orelor doar pentru Africa. Ediția timpurie a apărut în două traduceri în limba engleză, una sub denumirea de Litughia Orelor și alta ca Oficiu Divin.

Obligația recitării
În Biserica Latină a Bisericii Catolice, episcopii, preoții și diaconii plănuiesc să facă obligatoriu recitarea unei secvențe întregi în orele fiecărei zile, păstrând pe cât posibil ora adevărată și utilizând un text aprobat de cărțile liturghice potrivite. Diaconii permanenți trebuie să facă asemeni pentru Adunarea Episcopală. Membri institutelor consacrate vieții, societățile vieții apostolice sau alte asociații religioase (ex. secularii benedicți, al treilea ordin al dominicanilor) care nu fac parte din clericul bisericesc și nu sunt subiectul acestor obligații sunt legați de propriile constituții. Membrii unor astfel de instituții și societăți care sunt diaconi, preoți sau episcopi rămân legați mult mai profund obligației lor față de cler.

Clericii Bisericii Latine pot să își îndeplinească rugăciunea obligatorie a Oficiului utilizând ediția promulgată de Ioan al XXIII-lea în 1961 a Breviarului Roman, față de ediția actuală a Liturghiei Orelor. În timp ce în 2007, motu proprio Summorum Pontificum afirmă că comunitățile ce aparțin institutelor religioase ale vieții și societăților apostolice ale vieții necesită autorizație doar de la superiorii principali pentru utilizarea ediției din 1962 a Cărții de Rugăciune Romane pentru Missa comunităii, permanent sau de obicei; nu este menționată nicăieri utilizarea Liturghiei Orelor din 1962, care poate fi permisă de constituțiile ei.

Laicii, mai ales dacă sunt implicați în ministerele Bisericii (lecturari, cântăreți, ministreli extraordinari a Comuniunii Sfinte, cateheză, directori educaționali religioși sau directori de școli, servitori ai altarului, cei care au realizat o viață religioasă sau seminariul) sunt încurajați puternic să participe.

Constituirea unor instituții care consacra viața, în particular congregațiile călugărilor benedicți și a maicilor, dar și altele, îi obligă să urmeze un aranjament al Psaltirii, unde toți psalmii sunt recitați într-o singură săptămână, fiind o extensie a Oficiului Lecturării și păstrând Ora Utreniei.

Dezvoltarea istorică

Iudaismul și Biserica din cele mai vechi timpuri
Precum este notat mai sus, orele canonice provin din rugăciunea ebraică. În timpul Exilului Babilonian, când Templul nu mai era utilizat, primele sinagogi au fost stabilite și serviciile (la orele fixate ale zilei) de citire a Torei, psalmilor și imnurilor începeau să se dezvolte. Această rugăciune de sacrificiu a început să fie substituită sacrificării animalelor.

Până în timpul Imperiului Roman, evreii (și chiar primii creștini) au început să urmeze sistemul roman de realizare al afacerilor pe timpul zilei, programându-și orarele de rugăciune. În orașele romane, clopotul din forum suna la începutul zilei, aproximativ la 6 dimineața (Utrenia, prima oră), notificând progresul zilei printr-o nouă lovire aproximativ la 9 (a treia oră), din nou pentru pauza de prânz la amiază (a șasea oră), chemarea oamenilor din nou la muncă la 3 după-amiaza (a noua oră) și suna pentru închiderea afacerii la 6 după-masa (timpul pentru rugăciunea de seară).

Primul miracol atribuit Apostolilor, vindecarea bărbatului slăbănogului pe scările templului, s-a petrecut deoarece Petru și Ioan au mers la templu pentru a se ruga (Fapte 3:1). Acest lucru a fost la ora noua a rugăciunii (aproximativ 3 după-masa), ora la care sacrificiul de seară era sărbătorit în templu în perioada Noului Testament (Al II-lea Templu). Unul dintre momentele definitorii ale Bisericii timpurii, a fost decizia de a include ne-evreii printre comunitatea creștinilor, prin viziunea lui Petru din timpul rugăciunii de după-masă (Fapte 10:9-49). Acest lucru s-a întâmplat în a șasea oră, timpul rugăciunilor lui Mussafia asociate cu sacrificiul suplimentar în Templu din zilele speciale..

Creștinismul a început să se separe de Iudaism, dar practica rugăciunii la ore fixe a continuat. Biserica timpurie a fost cunoscută prin citirea Psalmilor (Ap. 4:23-30), fapt care a rămas parte a orelor canonice și toți creștinii se rugau simultan. Prin anul 60 d. Hr., Didahia, cel mai vechi tratat liturghic pentru creștini, recomanda discipolilor să se roage prin Rugăciunea Domnului de trei ori pe zi; această practică și-a găsit drumul în orele canonice, de asemenea. Pliny cel tânăr (63-cca. 113), care nu a fost un creștin, menționa nu doar orele fixe al rugăciunilor pentru credincioși, dar și servicii specifice – altele decât Euharistia – pentru acele timpuri: "ei s-au întâlnit într-o anume zi înaintea Răsăritului și au adresat o rugăciunea lui Hristos, precum unei divinități... după care era obiceiul lor de a se separa și apoi aduna, pentru a mânca hrana adusă ca ofrandă."

Prin secolele 2-3, părinții bisericilor precum Clement al Alexandriei, Origen și Tertullian au scris cum să fie practicate Rugăciunile de Dimineața și de Seară, și rugăciuni pentru a treia, a șasea și a noua oră. Creștinii puteau să se roage individual sau în grupuri. Prin secolul al III-lea, primii călugări, cunoscuți drept părinții Deșertului, au început să lucreze sub comanda Sfântului Paul pentru a se "ruga fără pauză" (1 Thessalonians 5:17), acest fapt fiind realizat printr-un grup de călugări care rugau la o oră fixă în timp aveau lângă ei un alt grup de rugăciune.

Evul Mediu
Pentru că formatul neschimbat al orelor fixe de rugăciune s-a dezvoltat în comunitățile monahale creștine din Est și Vest, rugăciuni din ce în ce mai lungi s-au cultivat, dar ciclul acestora a devenit norma zilnică a vieții în mănăstiri. Prin secolul IV, caracteristicile orelor canonice au luat mai mult sau mai puțin forma lor din prezent. Pentru clericii laici (non-monahali) și oamenii laici, orele fixe de rugăciune erau mult mai scurte. În multe biserici și bazilici conduse de călugări, forma orelor fixe de rugăciune reprezentau un model hibrid între practica laică și cea monahală.

În Est, dezvoltarea Serviciului Divin s-a schimbat dinspre Ierusalim spre Constantinopol. În particular, Sfântul Teodor Studitul (ca. 758 – ca. 826) a combinat numeroase influențe ale ritualului Bizantin cu practicile monahale din Asia Minor, și a adăugat un număr de imnuri compuse chiar de către el și fratele său, Iosif (vezi Tipicon pentru mai multe detalii).

În Vest, Sfântul Benedict prin faimoasă Regulă a modelat liniile rugăciunii pe modelul Bazicililor din Roma. El a fost cel care a expus conceptul rugăciunii creștine, inseparând viața spirituală de cea fizică. Benedicțienii au început să numească rugăciunile drept Opus Dei sau Lucrarea Domnului.

Precum Oficiul Divin a crescut din ce în ce mai mult în viața Bisericii, ritualurile au devenit din ce în ce mai elaborate. Curând, rugăciunile Oficiului au început să necesite cărți din ce în ce mai variate, precum o psaltire pentru psalmi, un lecționar pentru găsirea lecturilor din Scriptură pentru zilele săptămânii, o Biblie pentru a proclama lectura, un imn pentru cântat, etc. Parohiile au crescut în Evul Mediu departe de catedrale și bazilici, fiind o modalitate mult mai concisă de aranjare a orelor necesare. Astfel, o listă scurtă a fost dezvoltată denumită Breviar, care a dat format oficiului zilnic și textelor care urmau să fie utilizate.

Transmiterea breviarelor a ajuns  în Roma, unde Papa Inocent al III-lea a extins utilizarea Roman Curia. Franciscanii au văzut un volum din breviar pentru utilizarea călătoriilor, așa că ordinul a adoptat Breviarium Curiae, dar substituind psaltirea galicană pentru romani. Franciscanii au răspândit din ce în ce mai mult breviarul prin Europa. Papa Nicolas al III-lea va adopta breviarul franciscan utilizat des ca fiind breviarul utilizat în Roma. Până în secolul al XIV-lea, breviarul conținea întregul text pentru orele canonice.

Note

Legături externe

Vezi și

Ceasurile canonice

Liturghia orelor