Augusto Bertazzoni (10 de janeiro de 1876 - 30 de agosto de 1972) foi um prelado católico romano italiano que serviu como bispo de Potenza de 1930 até sua aposentadoria em 1966. Ele foi intitulado mais tarde em sua carreira como arcebispo, apesar de administrar uma diocese normal em oposição à arquidiocese; após sua renúncia, ele recebeu uma posição cerimonial que ocupou até sua morte.

O processo para sua beatificação começou em 8 de junho de 1995 e, como resultado, ele foi intitulado como Servo de Deus. O Papa Francisco o intitulou Venerável em 2 de outubro de 2019.

Vida
Augusto Bertazzoni nasceu em 1876 em Mântua. Ele era um seguidor quando filho de João Bosco em Turim e também era amigo íntimo de Luís Orione e João Calabria; ele também era próximo do bispo de Mântua Giuseppe Melchiorre Sarto, que se tornaria o papa Pio X.

Frequentou o Oratório que os Salesianos de Dom Bosco dirigiram em Turim de 1885 a 1887. O próprio Bosco provou ser uma grande influência sobre Bertazzoni que, como bispo, dedicaria um altar na catedral de Potenza ao seu mentor em 1939. Foi durante seus estudos em Mântua que conheceu Dom Sarto, que também influenciou o novo seminarista.

Após a conclusão de seus estudos teológicos, ele foi ordenado sacerdote em 25 de fevereiro de 1899 e mais tarde serviu como arcipreste da paróquia de San Benedetto Po de 30 de abril de 1904 a 30 de junho de 1930. Em 1922 foi nomeado Monsenhor. O Papa Pio XI mais tarde o nomeou em 30 de junho de 1930 como o novo Bispo de Potenza e Bertazzoni recebeu sua consagração episcopal de Domenico Menna em 15 de agosto de 1930 na festa da Assunção. Ele foi entronizado em sua nova sede episcopal em 29 de outubro de 1930. Ele liderou com grande sabedoria e firmeza, pois seu programa pastoral incluía o cultivo das vocações diocesanas e o compromisso com o ensino do catecismo.

Após a eclosão da Segunda Guerra Mundial, ele permaneceu em sua diocese para tratar todos aqueles que a guerra atingiu com mais força e, após os ataques aéreos de 8 de setembro de 1943, não aceitou a oferta de deixar a diocese por outra diocese vaga que o Vaticano lhe ofereceu. Em 30 de novembro de 1950, ele recebeu o título honorífico de "Arcebispo" em reconhecimento por seus serviços em sua diocese do Papa Pio XII.

Bertazzoni participou de todas as cinco sessões do Segundo Concílio Ecumênico como Padre Conciliar em seu papel de arcebispo. Ele se aposentou de sua diocese em 30 de novembro de 1966 e o Papa Paulo VI, para compensar sua renúncia, nomeou-o como o primeiro Bispo Titular de Temuniana. Este último papel era uma posição cerimonial e não uma diocese real.

Ele morreu após uma breve doença em 30 de agosto de 1972 e foi pranteado em sua antiga diocese como um pastor de Deus com fama de santo devido à sua fama de santidade pessoal.

Processo de beatificação
O processo de beatificação começou em Potenza em 8 de junho de 1995, depois que a Congregação para as Causas dos Santos o intitulou como Servo de Deus e emitiu o decreto " nihil obstat " (sem objeções) que iniciou o processo formal. O processo diocesano de investigação durou de 30 de outubro de 1995 até 2000 e viu o acúmulo de documentação e depoimentos de testemunhas. A validação do processo foi concedida em Roma em 2002 em um decreto que a CCS emitiu.

A Positio que documentou a vida de virtude heroica de Bertazzoni foi submetida ao CCS em 2013 para avaliação posterior. Em 2018, o cardeal prefeito do CCS, Angelo Amato, enviou uma carta ao arcebispo de Potenza para mencionar que os teólogos discutiriam a causa de Bertazzoni no primeiro semestre de 2019. O Papa Francisco intitulou Bertazzoni como Venerável em 2 de outubro de 2019.

O atual postulador desta causa é o padre salesiano Pierluigi Cameroni.

Ligações externas
 Hagiography Circle
 Catholic Hierarchy

Mortos em 1972
Nascidos em 1876
Bispos da Itália
Veneráveis

Augusto Bertazzoni


A kind of paradise er en dokumentarfilm, der er instrueret af Andreas Johnsen.

Handling
Et lands kulturelle krigere er vigtigere end dets politiske krigere, siger den verdenskendte, nigerianske forfatter Chimamanda Ngozi Adichie. Og det er netop Afrikas kulturelle kombattanter, vi præsenteres for i Andreas Johnsens ottende film, "A Kind of Paradise". Udover Adichie møder vi samtidskunstnere, poeter og musikere, som hver især fortæller deres personlige historier fra seks meget forskellige afrikanske lande: Angola, Sydafrika, DR Congo, Elfenbenskysten, Tanzania og Nigeria. "A Kind of Paradise" tager os med gennem et kontinent, som trods økonomiske, religiøse og politiske stridigheder besidder en kreativ energi og vilje til at overleve, som vi sjældent ser magen til i Europa. Vi stifter bekendtskab med Afrika gennem dets indbyggeres lidenskaber og styrker frem for de velkendte mediebilleder af naturkatastrofer, fattigdom og korruption. "A Kind of Paradise" er et underholdende, tankevækkende, seriøst og humoristisk billede af et nutidigt, moderne Afrika - et Afrika, som de fleste af os ikke kender. (Fra CPH:DOX-programmet 2011)

Referencer

Eksterne henvisninger

Afrika
Danske film fra 2011
Dokumentarfilm fra Danmark

A kind of paradise


Međuopćinska nogometna liga Poreč-Rovinj-Pazin Je bila liga šestog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1982./83.
Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bio "Kaštelir".

Ljestvica

 ljestvica bez tri utakmice
 Lovreč - do 1991. godine naziv za Sveti Lovreč

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci

Vanjske poveznice

Izvori

 library.foi.hr, Adria : list udružene privrede Poreštine : (list SOUR-a Plava laguna, RO Riviera, RO Anita, RO Turistički biro)
 library.foi.hr, Adria - list udružene privrede Poreštine, br. 11 (20), god II, objavljeno 15. lipnja 1983., str. 15, preuzeto 9. ožujka 2022.

1982-83 MOL Poreč-Rovinj-Pazin
MOL Poreč-Rovinj-Pazin
1982-83 MOL Poreč-Rovinj-Pazina

Međuopćinska nogometna liga Poreč-Rovinj-Pazin 1982./83.


Agrilus kutahyanus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Królik, 2002.

Referências

kutahyanus

Agrilus kutahyanus


Cheesecake is a sweet dessert made with a soft fresh cheese (typically cottage cheese, cream cheese, quark or ricotta), eggs, and sugar. It may have a crust or base made from crushed cookies (or digestive biscuits), graham crackers, pastry, or sometimes sponge cake. Cheesecake may be baked or unbaked, and is usually refrigerated.

Vanilla, spices, lemon, chocolate, pumpkin, or other flavors may be added to the main cheese layer.  Additional flavors and visual appeal may be added by topping the finished dessert with fruit, whipped cream, nuts, cookies, fruit sauce, chocolate syrup, or other ingredients.

Culinary classification

Modern cheesecake is not usually classified as an actual "cake", despite the name (compare with Boston cream "pie"). Some people classify it as a torte due to the usage of many eggs, which are the sole source of leavening, as a key factor. Others find compelling evidence that it is a custard pie, based on the overall structure, with the separate crust, the soft filling, and the absence of flour.  Other sources identify it as a flan, or tart.

Savoury cheesecakes
Smoked salmon cheesecake is a savoury form, containing smoked salmon.  It is most frequently served as an appetizer or a buffet item. Michael Portillo visited a family-run smokehouse on the Isle of Skye, Scotland during his Great British Railway Journeys series.  After sampling their smoked salmon cheesecake he commented "you haven't lived till you've tasted this."
A smoked salmon cheesecake was a prize-winning recipe in 1996 in Better Homes and Gardens' Prize Tested Recipe Contest.  The recipe called for the use of Swiss cheese along with the more usual (for cheesecakes) Ricotta.

History
An ancient form of cheesecake may have been a popular dish in ancient Greece even prior to Romans' adoption of it with the conquest of Greece. The earliest attested mention of a cheesecake is by the Greek physician Aegimus (5th century BCE), who wrote a book on the art of making cheesecakes (—). The earliest extant cheesecake recipes are found in Cato the Elder's , which includes recipes for three cakes for religious uses: ,  and . Of the three, placenta cake is the most like modern cheesecakes: having a crust that is separately prepared and baked.

A more modern version called a sambocade, made with elderflower and rose water, is found in Forme of Cury, an English cookbook from 1390. On this basis, the English chef Heston Blumenthal argues that cheesecake is an English invention.

The modern cheesecake
The English name cheesecake has been used only since the 15th century, and the cheesecake did not evolve into its modern form until somewhere around the 18th century. Europeans began removing yeast and adding beaten eggs to the cheesecake instead. With the overpowering yeast flavor gone, the result tasted more like a dessert treat. The early 19th-century cheesecake recipes in A New System of Domestic Cookery by Maria Rundell are made with cheese curd and fresh butter. One version is thickened with blanched almonds, eggs and cream, and the cakes may have included currants, brandy, raisin wine, nutmeg and orange flower water.

Modern commercial American cream cheese was developed in 1872, when William Lawrence, from Chester, New York, was searching for a way to recreate the soft, French cheese Neufchâtel. He discovered up with a way of making an "unripened cheese" that is heavier and creamier; other dairymen came up with similar creations independently.

Modern cheesecake comes in two different types. Along with the baked cheesecake, some cheesecakes are made with uncooked cream cheese on a crumbled-cookie or graham cracker base. This type of cheesecake was invented in the United States.

National varieties
Cheesecakes can be broadly categorized into two basic types: baked and unbaked. Some do not have a crust or base. Cheesecake comes in a variety of styles based on region:

Africa

South Africa
One popular variant of cheesecake in South Africa is made with whipped cream, cream cheese, gelatin for the filling, and a buttered digestive biscuit crust. It is not baked, and is sometimes made with Amarula liqueur. This variant is very similar to British cheesecake. This cheesecake is more common in British South African communities.

Asia

Japan
Japanese cheesecake, or soufflé-style or cotton cheesecake, is made with cream cheese, butter, sugar, and eggs, and has a characteristically wobbly, airy texture, similar to chiffon cake. No-bake cheesecakes are known as rare cheesecake (Japanese: レアチーズケーキ).

Philippines
The most prominent version of cheesecake in the Philippines is ube cheesecake. It is made with a base of crushed graham crackers and an upper layer of cream cheese and ube halaya (mashed purple yam with milk, sugar, and butter). It can be prepared baked or simply refrigerated. Like other ube desserts in the Philippines, it is characteristically purple in color.

Europe

Spain
Basque cheesecake was created in 1990 by Santiago Rivera of the La Viña restaurant in the Basque Country, Spain. It is composed of burnt custard and no crust. It achieved popularity online in the 2010s, helped by a recipe published by the British food writer Nigella Lawson. In 2023, the British restaurant critic Jay Rayner complained that Basque cheesecake had become overabundant in London.

Russia
Russian-style cheesecake (Vatrushka) is in the form of a dough ring and filled with quark or cottage cheese.

North America

United States
The United States has several different recipes for cheesecake and this usually depends on the region in which the cake is baked, as well as the cultural background of the person baking it.

Chicago
Chicago-style cheesecake is a baked cream cheese version that is firm on the outside with a soft and creamy texture on the inside. These cheesecakes are often made in a greased cake pan and are relatively fluffy in texture. The crust used with this style of cheesecake is most commonly made from shortbread that is crushed and mixed with sugar and butter. Some frozen cheesecakes are Chicago-style.

New York

New York–style cheesecake uses a cream cheese base, also incorporating heavy cream or sour cream. The typical New York cheesecake is rich and has a dense, smooth, and creamy consistency.

Galleries

Cheesecakes from around the world

Fruit cheesecakes

See also

 List of desserts
 List of pies, tarts and flans
 List of Kuih, Southeast Asian sweets

References

Ancient Greek cuisine
Articles containing video clips
British cakes
Custard desserts
English cuisine
Jewish baked goods
German cakes
Israeli cuisine
Types of food
World cuisine
Cheesecakes
American cakes

Cheesecake


Bodylab er en dansk virksomhed hjemhørende i Hadsund ved Mariager Fjord. Bodylab blev grundlagt i 2003 af Rasmus Thorup Andersen.

I 2017 havde virksomheden en omsætning på omkring 140 mio. DKK. I 2018 solgte Andersen sit ejerskab til til Norske Scandza, der også ejer Bisca og Karen Volf. I dag er Bodylab en af Nordens største producenter af sportsnutrition.

Bodylab er officiel sponsor for en række atleter herunder OL-vinderen Pernille Blume.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Bodylabs informationsside
 Nordjyske.dk: Hadsundvirksomhed på vej mod 100 millioner

Virksomheder i Hadsund
Etableret i 2001

Bodylab


චූ අධිරාජිනිය (1102–1127) යනු සොං රාජවංශයේ චීන අධිරාජිනියකි. ඇය සොංහි ක්වින්සොං අධිරාජයාගේ භාර්යාව වූවා ය.

චූ උපත ලැබූයේ 1102දී කායිෆෙංහි දී ය. 1116දී චූ ක්වින්සොංගේ ප්‍රධාන භාර්යාව ලෙසින් ඔහු සමග විවාහ වූවා ය. 1126දී හුයිෂොං අධිරාජයා සිය පුත්‍රයා වූ ක්වින්සොං අධිරාජයා ලෙස පත් කිරීමේ අරමුණින් සිහසුන අත්හැරී ය. අනතුරුව ඔහුගේ ප්‍රධාන භාර්යාව වූ චූ අධිරාජානිය ලෙසින් අභිෂේක ලැබුවා ය.

ජින්–සොං යුද්ධ සමයේ 1127දී, කායිෆෙං අගනුවර ජුර්චෙන්වරුන් විසින් යටත් කරගන්නා ලදී. ක්වින්සොං අධිරාජයාව ධුරයෙන් පහකෙරිණි. ඔහු මෙන්ම ඔහුගේ පූර්වප්‍රාප්තිකයා වූ හුයිෂොං අධිරාජයා සහ අධිරාජකීය පවුලේ බොහෝ සාමාජිකයින් ඇතුළු මාලිගවාසීන් 3000කට අධික පිරිසක් අල්ලාගෙන මැංචූරියාව වෙත පිටුවහල් කරන ලදී. මෙම සිදුවීම ජිංකං සිද්ධිය නම් වේ. පළමුව ඔවුන්ව ජුර්චෙන් අගනුවර වෙත රැගෙන යන ලද අතර, පිරිසගෙන් වැඩිදෙනා අතරමග දී මරණයට පත් විය. අල්ලාගැනුණු අධිරාජකීය බිසෝවරුන්, උපබිසෝවරුන්, මාලිග ස්ත්‍රීන් සහ පණ්ඩකයන් වහලුන් ලෙස ජුර්චෙන්වරුන් අතර බෙදාදෙන ලදී. ඇගේ මාමණ්ඩියට ඔහුගේ අධිරාජිනිය ඇතුළු බිසෝවරුන් පස්දෙනකු ළඟ තබා ගැනීමට අවසර හිමිවූයේ යුධ ජයග්‍රහණයේ ස්මරණ ලෙස ඔවුන් භාවිතයට ගැනීමට වයෝවෘද්ධ වැඩි වූ හෙයිනි. කෙසේනමුත් තරුණ සහ රූමත් යැයි පැවසුණු චූ අධිරාජිනියට සිය වල්ලභයා සමග සිටීමට අවසර හිමි නොවිණි. ඇගේ පැමිණීමෙන් පසුව ඇයට ස්නානය සඳහා නියෝග කෙරිණි. මින් අවමානයට පත් ඇය සිය දිවි හානිකරගත්තේ ලිංගික අතවරයන්ට භාජනය වීමෙන් වැළකීමටයි.

ආශ්‍රේයයන්

සටහන්

සඳහන් කළ කෘති

සොං රාජවං‍ශයේ අධිරාජිනියන්
1102 උපත්
1127 මරණ
සිය දිවි හානි කරගත් චීන රාජකීයයන්

චූ අධිරාජිනිය (සොං රාජවංශය)


الأقزام البنية هي أجرام دون نجمية والتي تمتلك كتلة بين كتلة أثقل الكواكب من فئة العملاق الغازي وبين كتلة أخف النجوم أو تقريبا 13 إلى 75-80 كتلة المشتري  أو بما يساوي  . أقل من هذه الكتلة هي الأجرام دون الأقزام البنية وفوقها هي الأقزام الحمراء الخفيفة. عادة ما تكون الأقزام البنية ذات الحمل (حمل حراري) بدون طبقات أو دون تباين كيميائي في العمق.

على عكس النجوم في النسق الأساسي (والتي من ضمنها الشمس) فإن الأقزام البنية ليست ضخمة كفاية لتحقيق الإندماج النووي للهيدروجين العادي إلى الهيليوم في قلب النجم. إلا أنهم قادرين على دمج الديوتيروم والليثيوم إن تخطت كتلتهم 13-65 ضعف كتلة المشتري. يتناقش العلماء أيضا ما إذا كانت الأقزام البنية يجب أن تُصنف طبقا لعملية تكوينها بدلا من تفاعلات الاندماج النووي بها.

تقسم النجوم حسب التقسيم الطيفي وتوجد الأقزام البنية كأنواع M, L, T,Y. وعلى الرغم من اسمها فإن الأقزام البنية تتواجد بألوان مختلفة. تظهر العديد من الأقزام البنية باللون الماجنتي للعين البشرية أو أحيانا برتقالي أو أحمر. الأقزام البنية ليست مضيئة جدا في الأطوال الموجية للضوء المرئي.

يقع أقرب قزم بني وهو لومان 16 على بعد 6.5 سنة ضوئية من الشمس  وهو نظام ثنائي من الأقزام البنية والمكتشف في عام 2013. يُصنف القزم البني HR 2562 b على أنه الكوكب الخارجي الأكبر (منذ ديسمبر 2017) في تصنيف ناسا للكواكب خارج المجموعة الشمسية على الرغم من أن كتلته تساوي تقريبا 30 ضعف كتلة المشتري أي ضعف الكتلة المطلوبة للحد بين الكواكب والأقزام البنية.

تاريخيا

النظريات الأولى
الأجسام المعروفة حاليا باسم «الأقزام البنية» كان يُعتقد بوجودها في الستينات عن طريق شيف كومار وتمت تسميتها في البداية الأقزام السوداء  كتصنيف لأجرام دون نجمية والتي تسري بحرية في الفضاء والتي ليست ضخمة كفاية لتحقيق اندماج الهيدروجين. إلا أن مصطلح قزم أسود كان يُستخدم بالفعل للإشارة إلى الأقزام البيضاء الباردة؛ كما أن الأقزام الحمراء تستطيع تفاعل اندماج الهيدروجين وأن هذه الأجرام قد تكون مرئية في الأطوال الموجية للضوء المرئي في بعض فترات حياتهم. بسبب ذلك تم اقتراح أسماء أخرى. في 1975 اقترح جيل تارتر مصطلح قزم بني مستخدما اللون البني كلون تقريبي.

اندماج الديوتيريوم
حدث اكتشاف اندماج الديوتيروم عند 0.012 كتلة الشمس وتأثير تكون الغبار في الغلاف الخارجي البارد للأقزام البنية في أواخر الثمانينات والذي وضع هذه النظريات موضع تساؤل. إلا أن إيجاد مثل هذه الأجرام لم يكن سهلا حيث أن هذه الأجرام لا تشع تقريبا أي ضوء في الأطوال الموجية للضوء المرئي حيث أن معظم اشعاعاتهم تكون في نطاق الأشعة تحت الحمراء ولاقطات الأشعة تحت الحمراء هنا على الأرض لم تكن دقيقة كفاية في ذلك الوقت لالتقاط أي قزم بني.

GD 165B والتصنيف L
لعدة سنوات لم يثمر البحث عن الأقزام البنية بأي نتائج. إلا أنه في عام 1988 تم إيجاد مرافق باهت لنجم يُسمي GD 165B في نطاق الأشعة تحت الحمراء عند البحث عن أقزام بيضاء. طيف المرافق GD 165B كان أحمرا للغاية حيث لم يُظهر أيا من الصفات المتوقعة عند فحص القزم الأحمر الأقل كتلة. أصبح من الواضح أن GD 165B يحتاج تصنيفا جديدا كجرم أكثر برودة بكثير من الأقزام المصنفة M المعروفة في ذلك الوقت. ظل GD 165B فريدا لعقد كامل تقريبا حتى إجراء مسح ميكروي ثنائي لكامل السماء والذي اكتشف العديد من الأجرام بألوان مشابهة وأطياف مشابهة.
اليوم نعرف GD 165B بأنه مصنف تحت الأقزام من النوع L.

Gliese 229B والتصنيف T
في 1995 تغيرت دراسة الأقزام البنية تماما باكتشاف جرمين دون نجميين وهما Teide1 و Gliese 229B  والذين تم التعرف على وجود خط طيف ليثيوم عند طول موجي 670 نانومتر. الجرم الأخير يمتلك حرارة ووضاءة أقل كثيرا من النجوم.

عند أطياف الطول الموجي للأشعة تحت الحمراء يمتلك الجرم خط امتصاص من الميثان عند 2 ميكرومتر وهي صفة لم يتم رصدها من قبل سوى في الغلاف الجوي للكواكب الضخمة وكذلك لقمر زحل تيتان. امتصاص الميثان هو أمر غير متوقع تماما في أي جرم نجمي. هذا الاكتشاف أدي إلى نشأة تصنيف طيفي جديد أبرد حتى من التصنيف L والذي يُعرف حاليا باسم التصنيف T.

نظريا
 الشكل: النسق الأساسي وهو يبين أنواع النجوم واصنافها وتغيرها وتغير درجة لمعانها مع تقدم عمرها (التغير الزمني في الرسم البياني يسير من اليسار إلى اليمين).

تعتمد الطريقة التقليدية لولادة النجم على انهيار سحابة بين نجمية باردة من الغاز والغبار بسبب خصائصها الجاذبية. ومع انكماش سحابة الغاز فإن حرارتها ترتفع طبقا لآلية كلفن هيملهولتز. في بداية العملية يشع الغاز المتقلص الكثير من الطاقة (الحرارة) بسرعة مما يسمح باستمرار الانهيار. في النهاية تصبح النقطة المركزية مركّزة للغاية لدرجة إيقاف الإشعاع. ونتيجة لذلك فإن الحرارة المركزية وكثافة السحابة المنهارة تزداد باطراد مع الوقت مما يبطئ من الانكماش حتى تصبح الظروف حارة كفاية ومرتفعة الكثافة كفاية لحدوث التفاعلات الحرارية النووية في لب النجم الوليد. في معظم النجوم يمنع ضغط الإشعاع (وهو يعمل من الداخل إلى الخارج) عن طريق تفاعلات الاندماج الحراري النووي في قلب النجم المزيد من الانهيار تحت الانكماش الجذبوي. يصل النجم إلى التوازن الحراري عندما يقضي معظم فترة عمره في اندماج الهيدروجين إلى هيليوم في نجوم النسق الأساسي.

إلا أنه إن كانت كتلة النجم الأولي أقل من 0.08 كتلة المشتري فإن تفاعلات الاندماج الحراري النووي للهيدروجين لا تستطيع إشعال القلب. حيث أن الانكماش الجذبوي لا يسخن النجم الأولي الصغير بشكل كاف وقبل أن ترتفع الحرارة في القلب بشكل كاف لبدء الاندماج تصل الكثافة إلى نقطة ترصيص الإلكترونات لتكوين ضغط الإلكترونات الكمي.

هذا يعني أن النجم الأولي ليس كبيرا كفاية وليست كثافته كافية ليصل إلى الظروف المطلوبة لبدء اندماج الهيدروجين والحفاظ عليه. كما أن ضغط الإلكترونات الكمي يمنع من الوصول إلى مثل هذه الظروف من الضغط والكثافة المطلوبين.

وبمنع المزيد من الانكماش الجذبوي فإن النتيجة هي نجم فاشل أو قزم بني والذي يبرد ببساطة عن طريق إشعاع طاقته الحرارية الداخلية؛ هذا لأن كتلة الغاز والغبار الأولية لم تكن كافية.

هذا الرسم الموجود إلى اليسار يسمى رسم هرتزشبرونغ-راسل ، والنسق الأساسي فيه هو الخط الرئيسي العريض الممتد مائلا من اليسار إلى اليمين؛ وعليه تقع الشمس تقريبا في وسطه.(التصنيف النجمي للشمس هو G.)

انظر أيضاً

 تيد 1
 روس 154
 قرص بيتر بان
 تنامي

مصادر

أجرام دون نجمية
أقزام بنية
أنواع الكواكب
أنواع النجوم
تعريف الكوكب
ظواهر نجمية

قزم بني


خليل ألطنتوب ()، من مواليد 8 ديسمبر 1982 في غيلسنكيرشن في ألمانيا، لاعب كرة قدم تركي، وهو أخو حميد ألتينتوب التوأم.

يلعب مع نادي شالكه الألماني.

مسيرته الكروية
لعب خليل ألتينتوب خلال مسيرته الاحترافية مع 7 أندية في عشرون موسمًا وسجل خلالها 120 هدف ضمن 515 مباراة. حيث فاز في موسم واحد بالكأس ولم يفز بأي دوري.

خاض خليل ألتينتوب مسيرته مع نادي فاتنشايد 09 في موسم 2000–01 واستمر معه طيلة ثلاثة مواسم، مشاركًا في 81 مباراة سجل خلالها 38 هدفًا. ثم انتقل إلى نادي كايزرسلاوترن في موسم 2003–04 في المرة الأولى واستمر معه طيلة ثلاثة مواسم ثم في موسم 2017–18 لمدة موسم واحد، حيث شارك طوالها في 105 مباراة سجل خلالها 29 هدفًا. لينتقل بعدها إلى نادي شالكه 04 في موسم 2006–07 ليلعب معه أربعة مواسم، مشاركًا في 96 مباراة سجل خلالها 16 هدفًا. ثم انتقل إلى نادي آينتراخت فرانكفورت في موسم 2009–10 ولمدة موسمين، مشاركًا في 49 مباراة سجل خلالها 3 أهداف. هذا وانتقل لاحقًا إلى نادي طرابزون سبور في موسم 2011–12 ولمدة موسمين، مشاركًا في 61 مباراة سجل خلالها 13 هدفًا. ثم انتقل بعدها إلى نادي آوغسبورغ في موسم 2013–14 ليلعب معه أربعة مواسم، مشاركًا في 115 مباراة سجل خلالها 20 هدف.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
ألمان من أصل تركي
توائم أتراك
توائم مماثلون
توائم من ألمانيا
توأم رياضي
رياضيون ألمان من أصل تركي
رياضيون من غلزنكيرشن
لاعبو آوغسبورغ
لاعبو آينتراخت فرانكفورت
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري الألماني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري التركي الممتاز
لاعبو الدوري التشيكي الممتاز
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو سلافيا براغ
لاعبو شالكه 04
لاعبو طرابزون سبور
لاعبو فاتنشايد 09
لاعبو كايزرسلوترن
لاعبو كرة قدم أتراك
لاعبو كرة قدم أتراك مغتربون
لاعبو كرة قدم ألمان
لاعبو كرة قدم رجالية أتراك
لاعبو كرة قدم رجالية ألمانيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم من شمال الراين-وستفاليا
لاعبو كرة قدم من غلزنكيرشن
لاعبو منتخب تركيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب تركيا لكرة القدم
لاعبو منتخب تركيا لكرة القدم الرديف للرجال
لاعبو منتخب تركيا لكرة القدم للشباب
مقالات مع مصادر باللغة الألمانية (de)
مهاجمو كرة قدم رجالية
مواليد 1403 هـ
مواليد 1982
مواليد في غلزنكيرشن

خليل ألتينتوب


12 (on iki), 11 ile 13 arasında yer alan tamsayı.

Bir düzineye eşittir. Magnezyumun element numarası da 12'dir.

Nümeroloji
1 1

12 (sayı)


Indre interkostalmuskler (intercostales interni) er en gruppe af skeletmuskler lokaliseret mellem ribbenene. Der er elleve på hver side. De starter anteriort på den sternum, i det interkostale hulrum mellem de øverste ribben, og ved de anteriore ekstremiteters brusk på de nederste ribben, og strækker sig bagud, så langt som vinklen på ribbenene, hvorfor de fortsætter indtil den vertebrale columna med tynde aponeuroser, de posteriore intercostale membraner.

Referencer

Muskelsystemet

Indre interkostal


The shape of jazz to come es un álbum de free jazz, grabado y lanzado originalmente en 1959 por el saxofonista estadounidense Ornette Coleman. Fue uno de los primeros discos de vanguardia y en él ya se mostraban los elementos esenciales del free jazz. Se grabó con un cuarteto sin piano, y produjo un gran impacto, al contener estructuras armónicas muy poco reconocibles y utilizar la improvisación simultánea.

En 2003, el álbum fue considerado en el puesto número 246 de la lista de los "500 discos más importantes de la historia", de la revista Rolling Stone. Chris Kelsey en su ensayo "Free Jazz: A Subjective History" lo considera uno de los 20 discos esenciales de la historia del jazz.  "La Guía Penguin de Jazz" le da, por su parte, la máxima puntuación posible y un reconocimiento especial (Crown).

Lista de canciones
 Todos los temas compuestos por Ornette Coleman.

Cara A
 "Lonely Woman" – 5:02
 "Eventually" – 4:22
 "Peace" – 9:04

Cara B
 "Focus on Sanity" – 6:52
 "Congeniality" – 6:48
 "Chronology" – 6:03

Personal
 Ornette Coleman – saxofón alto
 Don Cherry – trompeta pocket
 Charlie Haden – contrabajo
 Billy Higgins – batería

Referencias

 Este artículo está tomado en su versión inicial de Wikipedia en inglés

Álbumes de Estados Unidos de 1959
Álbumes de Atlantic Records
Álbumes de Ornette Coleman

The Shape of Jazz to Come


Mielno (deutsch Mellin) ist ein Dorf in der Gemeinde Dębnica Kaszubska im Powiat Słupski (Kreis Stolp) der polnischen Woiwodschaft Pommern.

Geographische Lage
Mielno liegt in Hinterpommern, etwa 20 Kilometer südsüdöstlich der  Stadt Słupsk (Stolp) und  neun Kilometer südsüdwestlich des Kirchdorfs Dębnica Kaszubska (Rathsdamnitz) am Rand eines Waldgebiets.

Geschichte
Mielno ist in Form eines kleinen Gassendorfs angelegt worden. Früher bestand der Ort aus einem königlichen Anteil und aus einem adligen Anteil. Der königliche Anteil unterstand dem Amt Stolp, der adlige dem Gut Krampe. Zum königlichen Anteil gehörte auch die Melliner Wassermühle.
Im Jahr 1925 standen in Mellin 68 Wohngebäude. Im Jahr 1939 wurden 97 Haushaltungen und 381 Einwohner gezählt. Im Jahr 1939 hatte Mellin 70 landwirtschaftliche Betriebe.

Vor 1945 gehörte Mellin zum Landkreis Stolp im Regierungsbezirk Köslin der Provinz Pommern. Die Gemeindefläche war 1.002 Hektar groß. In der Gemeinde Mellin gab es insgesamt vier Wohnorte:
 Forsthaus Mellin
 Mellin
 Mühle Mellin
 Waldarbeitergehöft Mellin

Mellin wurde gegen Ende des Zweiten Weltkriegs in der Nacht zum 7. März 1945 von der Roten Armee besetzt. Die Gastwirtschaft Mertens, das Wohnhaus Marschke und das Stallgebäude Thiede gingen in Flammen auf. Die Dorfbewohner hatten sich am Tag zuvor im Treck auf die Flucht begeben, doch der Treck wurde von  sowjetischen Truppen überrollt, und sie mussten zurückkehren. Im Herbst 1945 übernahmen die Polen das Dorf. Mellin wurde in Mielno umbenannt. Die deutschen Dorfbewohner wurden vertrieben.

Später wurden in der Bundesrepublik Deutschland 154 und in der DDR 134 aus Mellin vertriebene Dorfbewohner ermittelt.

In dem Dorf leben heute etwa 180 Einwohner.

Schule
Vor 1945 verfügte das Dorf über eine zweistufige Volksschule. Im Jahr 1932 unterrichtete dort ein Lehrer in zwei Klassen 76 Schulkinder.

Kirche
Die vor 1945 hier lebenden Dorfbewohner waren ganz überwiegend evangelisch. Im Jahre 1925 war ein Dorfbewohner römisch-katholisch. Mellin gehörte zum Kirchspiel Rathsdamnitz und damit zum Kirchenkreis Stolp-Stadt.

Literatur
 Karl-Heinz Pagel: Der Landkreis Stolp in Pommern. Lübeck 1989, S. 727–730 (Ortsbeschreibung Mellin; PDF)

Weblinks
 Die Gemeinde Mellin im ehemaligen Kreis Stolp (Gunthard Stübs und Pommersche Forschungsgemeinschaft, 2011).

Einzelnachweise

Ort in Pommern
Ort der Woiwodschaft Pommern
Gmina Dębnica Kaszubska

Mielno (Dębnica Kaszubska)


ග්ලෝරියා ඩි පියෙරෝ (උපත 21 දෙසැම්බර් 1972) යනු,  බ්‍රිතාන්‍ය  කම්කරු පක්ෂයෙහි දේශපාලනඥයෙක් සහ පත්‍රකලාවේදියෙක් වන අතර,    2010 වසරෙහි සිට ඇෂ්ෆීල්ඩ් සඳහා පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරිය (පාම) විය. පෙරදී ඇය ප්‍රචලිත ව සිටියේ,  ජීඑම්ටීවීහී ඇගේ කාර්යයන් නිසාය.

ආශ්‍රිත

|-

1972 උපත්
 බර්ක්බෙක්, ලන්ඩන් විශ්වවිද්‍යාලයේ උපාධිධරයෝ
 බර්මිංහැම් සිටි විශ්වවිද්‍යාලයේ උපාධිධරයෝ
වෙස්ට්මිනිස්ටර් විශ්වවිද්‍යාලයේ උපාධිධරයෝ
බීබීසී රේඩියෝ 5 ලයිව් ඉදිරිපත්කරන්නෝ
බ්‍රිතාන්‍ය නළු දේශපාලනඥයෝ
ඉතාලියානු සම්භවයක් සහිත ඉංග්‍රීසි ජනයා
බ්‍රිතාන්‍ය දේශපාලන පත්‍රකලාවේදියෝ
ඉංග්‍රීසි රෝමානු කතෝලිකයෝ
 ඉංග්‍රීසි මැතිවරණ කොට්ඨාශ සඳහා එක්සත් රාජධානියෙහි කාන්තා පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරු
ජීඑම්ටීවී ඉදිරිපත්කරන්නෝ සහ වාර්තාකරුවෝ
කම්කරු පක්ෂය (එරා) පාමවරුන්
ජීවත්වන්නෝ
ඉංග්‍රීසි මැතිවරණ කොට්ඨාශ සඳහා එක්සත් රාජධානියෙහි පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරු
 විබ්සි හී ජීවත්වූවෝ
එරා පාමවරුන් 2010–15
එරා පාමවරුන් 2015–20

ග්ලෝරියා ඩි පියෙරෝ


In computer science, computer engineering and programming language implementations, a stack machine is a computer processor or a virtual machine in which the primary interaction is moving short-lived temporary values to and from a push down stack. In the case of a hardware processor, a hardware stack is used. The use of a stack significantly reduces the required number of processor registers. Stack machines extend push-down automata with additional load/store operations or multiple stacks and hence are Turing-complete.

Design
Most or all stack machine instructions assume that operands will be from the stack, and results placed in the stack. The stack easily holds more than two inputs or more than one result, so a rich set of operations can be computed. In stack machine code (sometimes called p-code), instructions will frequently have only an opcode commanding an operation, with no additional fields identifying a constant, register or memory cell, known as a zero address format. This greatly simplifies instruction decoding. Branches, load immediates, and load/store instructions require an argument field, but stack machines often arrange that the frequent cases of these still fit together with the opcode into a compact group of bits. The selection of operands from prior results is done implicitly by ordering the instructions. Some stack machine instruction sets are intended for interpretive execution of a virtual machine, rather than driving hardware directly.

Integer constant operands are pushed by  or  instructions. Memory is often accessed by separate  or  instructions containing a memory address or calculating the address from values in the stack. All practical stack machines have variants of the load–store opcodes for accessing local variables and formal parameters without explicit address calculations. This can be by offsets from the current top-of-stack address, or by offsets from a stable frame-base register.

The instruction set carries out most ALU actions with postfix (reverse Polish notation) operations that work only on the expression stack, not on data registers or main memory cells. This can be very convenient for executing high-level languages, because most arithmetic expressions can be easily translated into postfix notation.

For example, consider the expression A*(B-C)+(D+E), written in reverse Polish notation as A B C - * D E + +. Compiling and running this on a simple imaginary stack machine would take the form:

                  # stack contents (leftmost = top = most recent):
  push A          #           A
  push B          #     B     A
  push C          # C   B     A
  subtract        #     B-C   A
  multiply        #           A*(B-C)
  push D          #     D     A*(B-C)
  push E          # E   D     A*(B-C)
  add             #     D+E   A*(B-C)
  add             #           A*(B-C)+(D+E)

The arithmetic operations 'subtract', 'multiply', and 'add' act on the two topmost operands of the stack. The computer takes both operands from the topmost (most recent) values of the stack. The computer replaces those two values with the calculated difference, sum, or product. In other words the instruction's operands are "popped" off the stack, and its result(s) are then "pushed" back onto the stack, ready for the next instruction.

Stack machines may have their expression stack and their call-return stack separated or as one integrated structure. If they are separated, the instructions of the stack machine can be pipelined with fewer interactions and less design complexity, so it will usually run faster.

Optimisation of compiled stack code is quite possible. Back-end optimisation of compiler output has been demonstrated to significantly improve code, and potentially performance, whilst global optimisation within the compiler itself achieves further gains.

Stack storage
Some stack machines have a stack of limited size, implemented as a register file. The ALU will access this with an index. A large register file uses a lot of transistors and hence this method is only suitable for small systems. A few machines have both an expression stack in memory and a separate register stack. In this case, software, or an interrupt may move data between them. Some machines have a stack of unlimited size, implemented as an array in RAM, which is cached by some number of "top of stack" address registers to reduce memory access. Except for explicit "load from memory" instructions, the order of operand usage is identical with the order of the operands in the data stack, so excellent prefetching can be accomplished easily.

Consider . It compiles to ; ; . With a stack stored completely in RAM, this does implicit writes and reads of the in-memory stack:
 Load X, push to memory
 Load 1, push to memory
 Pop 2 values from memory, add, and push result to memory
for a total of 5 data cache references.

The next step up from this is a stack machine or interpreter with a single top-of-stack register. The above code then does:
 Load X into empty TOS register (if hardware machine) or Push TOS register to memory, Load X into TOS register (if interpreter)
 Push TOS register to memory, Load 1 into TOS register
 Pop left operand from memory, add to TOS register and leave it there
for a total of 3 data cache references, worst-case. Generally, interpreters don't track emptiness, because they don't have to—anything below the stack pointer is a non-empty value, and the TOS cache register is always kept hot. Typical Java interpreters do not buffer the top-of-stack this way, however, because the program and stack have a mix of short and wide data values.

If the hardwired stack machine has 2 or more top-stack registers, or a register file, then all memory access is avoided in this example and there is only 1 data cache cycle.

History and implementations
Description of such a method requiring only two values at a time to be held in registers, with a limited set of pre-defined operands that were able to be extended by definition of further operands, functions and subroutines, was first provided at conference by Robert S. Barton in 1961.

Commercial stack machines

Examples of stack instruction sets directly executed in hardware include
 the Z4 (1945) computer by Konrad Zuse had a 2-level stack.
 the Burroughs large systems architecture (since 1961)
 the English Electric KDF9 machine. First delivered in 1964, the KDF9 had a 19-level deep pushdown stack of arithmetic registers, and a 17-level deep stack for subroutine return addresses
 the Collins Radio Collins Adaptive Processing System minicomputer (CAPS, since 1969) and Rockwell Collins Advanced Architecture Microprocessor (AAMP, since 1981).
 the Xerox Dandelion introduced 27 April 1981, utilized a stack machine architecture to save memory.
 the UCSD Pascal p-machine (as the Pascal MicroEngine and many others) supported a complete student programming environment on early 8-bit microprocessors with poor instruction sets and little RAM, by compiling to a virtual stack machine.
 MU5 and ICL 2900 Series. Hybrid stack and accumulator machines. The accumulator register buffered the memory stack's top data value. Variants of load and store opcodes controlled when that register was spilled to the memory stack or reloaded from there.
 HP 3000 (Classic, not PA-RISC)
 Tandem Computers T/16. Like HP 3000, except that compilers, not microcode, controlled when the register stack spilled to the memory stack or was refilled from the memory stack.
 the Atmel MARC4 microcontroller
 Several "Forth chips" such as the RTX2000, the RTX2010, the F21 and the PSC1000
 The Setun Ternary computer performed balanced ternary using a stack.
 The 4stack processor by Bernd Paysan has four stacks.
 Patriot Scientific's Ignite stack machine designed by Charles H. Moore holds a leading functional density benchmark.
 Saab Ericsson Space Thor radiation hardened microprocessor
 Inmos transputers.
 ZPU A physically-small CPU designed to supervise FPGA systems.
 The F18A architecture of the 144-processor GA144 chip from GreenArrays, Inc.
Some technical handheld calculators use reverse Polish notation in their keyboard interface, instead of having parenthesis keys. This is a form of stack machine. The Plus key relies on its two operands already being at the correct topmost positions of the user-visible stack.

Virtual stack machines
Examples of virtual stack machines interpreted in software:
 the Whetstone ALGOL 60 interpretive code, on which some features of the Burroughs B6500 were based
 the UCSD Pascal p-machine; which closely resembled Burroughs
 the Niklaus Wirth p-code machine
 Smalltalk
 the Java virtual machine instruction set (note that only the abstract instruction set is stack based, HotSpot, the Sun Java Virtual Machine for instance, does not implement the actual interpreter in software, but as handwritten assembly stubs)
 the WebAssembly bytecode
 the Virtual Execution System (VES) for the Common Intermediate Language (CIL) instruction set of the .NET Framework (ECMA 335)
 the Forth programming language, especially the integral virtual machine
 Adobe's PostScript
 Parakeet programming language
 Sun Microsystems' SwapDrop programming language for Sun Ray smartcard identification
 Adobe's ActionScript Virtual Machine 2 (AVM2)
 Ethereum's EVM
 the CPython bytecode interpreter
 the Ruby YARV bytecode interpreter
 the Rubinius virtual machine
 the bs (programming language) in Unix uses a virtual stack machine to process commands, after first transposing provided input language form, into reverse-polish notation
 the Lua (programming language) C API

Hybrid machines

Pure stack machines are quite inefficient for procedures which access multiple fields from the same object. The stack machine code must reload the object pointer for each pointer+offset calculation. A common fix for this is to add some register-machine features to the stack machine: a visible register file dedicated to holding addresses, and register-style instructions for doing loads and simple address calculations. It is uncommon to have the registers be fully general purpose, because then there is no strong reason to have an expression stack and postfix instructions.

Another common hybrid is to start with a register machine architecture, and add another memory address mode which emulates the push or pop operations of stack machines: 'memaddress = reg; reg += instr.displ'. This was first used in DEC's PDP-11 minicomputer. This feature was carried forward in VAX computers and in Motorola 6800 and M68000 microprocessors. This allowed the use of simpler stack methods in early compilers. It also efficiently supported virtual machines using stack interpreters or threaded code. However, this feature did not help the register machine's own code to become as compact as pure stack machine code. Also, the execution speed was less than when compiling well to the register architecture. It is faster to change the top-of-stack pointer only occasionally (once per call or return) rather than constantly stepping it up and down throughout each program statement, and it is even faster to avoid memory references entirely.

More recently, so-called second-generation stack machines have adopted a dedicated collection of registers to serve as address registers, off-loading the task of memory addressing from the data stack. For example, MuP21 relies on a register called "A", while the more recent GreenArrays processors relies on two registers: A and B.

The Intel x86 family of microprocessors have a register-style (accumulator) instruction set for most operations, but use stack instructions for its x87, Intel 8087 floating point arithmetic, dating back to the iAPX87 (8087) coprocessor for the 8086 and 8088. That is, there are no programmer-accessible floating point registers, but only an 80-bit wide, 8-level deep stack. The x87 relies heavily on the x86 CPU for assistance in performing its operations.

Computers using call stacks and stack frames
Most current computers (of any instruction set style) and most compilers use a large call-return stack in memory to organize the short-lived local variables and return links for all currently active procedures or functions. Each nested call creates a new stack frame in memory, which persists until that call completes. This call-return stack may be entirely managed by the hardware via specialized address registers and special address modes in the instructions. Or it may be merely a set of conventions followed by the compilers, using generic registers and register+offset address modes. Or it may be something in between.

Since this technique is now nearly universal, even on register machines, it is not helpful to refer to all these machines as stack machines. That term is commonly reserved for machines which also use an expression stack and stack-only arithmetic instructions to evaluate the pieces of a single statement.

Computers commonly provide direct, efficient access to the program's global variables and to the local variables of only the current innermost procedure or function, the topmost stack frame. 'Up level' addressing of the contents of callers' stack frames is usually not needed and not supported as directly by the hardware. If needed, compilers support this by passing in frame pointers as additional, hidden parameters.

Some Burroughs stack machines do support up-level refs directly in the hardware, with specialized address modes and a special 'display' register file holding the frame addresses of all outer scopes. Currently, only MCST Elbrus has done this in hardware. When Niklaus Wirth developed the first Pascal compiler for the CDC 6000, he found that it was faster overall to pass in the frame pointers as a chain, rather than constantly updating complete arrays of frame pointers. This software method also adds no overhead for common languages like C which lack up-level refs.

The same Burroughs machines also supported nesting of tasks or threads. The task and its creator share the stack frames that existed at the time of task creation, but not the creator's subsequent frames nor the task's own frames.  This was supported by a cactus stack, whose layout diagram resembled the trunk and arms of a Saguaro cactus. Each task had its own memory segment holding its stack and the frames that it owns. The base of this stack is linked to the middle of its creator's stack. In machines with a conventional flat address space, the creator stack and task stacks would be separate heap objects in one heap.

In some programming languages, the outer-scope data environments are not always nested in time. These languages organize their procedure 'activation records' as separate heap objects rather than as stack frames appended to a linear stack.

In simple languages like Forth that lack local variables and naming of parameters, stack frames would contain nothing more than return branch addresses and frame management overhead. So their return stack holds bare return addresses rather than frames. The return stack is separate from the data value stack, to improve the flow of call setup and returns.

Comparison with register machines

Stack machines are often compared to register machines, which hold values in an array of registers. Register machines may store stack-like structures in this array, but a register machine has instructions which circumvent the stack interface. Register machines routinely outperform stack machines, and stack machines have remained a niche player in hardware systems. But stack machines are often used in implementing virtual machines because of their simplicity and ease of implementation.

Instructions
Stack machines have higher code density. In contrast to common stack machine instructions which can easily fit in 6 bits or less, register machines require two or three register-number fields per ALU instruction to select operands; the densest register machines average about 16 bits per instruction plus the operands. Register machines also use a wider offset field for load-store opcodes. A stack machine's compact code naturally fits more instructions in cache, and therefore could achieve better cache efficiency, reducing memory costs or permitting faster memory systems for a given cost. In addition, most stack-machine instructions are very simple, made from only one opcode field or one operand field. Thus, stack-machines require very little electronic resources to decode each instruction.

A program has to execute more instructions when compiled to a stack machine than when compiled to a register machine or memory-to-memory machine. Every variable load or constant requires its own separate Load instruction, instead of being bundled within the instruction which uses that value. The separated instructions may be simple and faster running, but the total instruction count is still higher.

Most register interpreters specify their registers by number. But a host machine's registers can't be accessed in an indexed array, so a memory array is allotted for virtual registers. Therefore, the instructions of a register interpreter must use memory for passing generated data to the next instruction. This forces register interpreters to be much slower on microprocessors made with a fine process rule (i.e. faster transistors without improving circuit speeds, such as the Haswell x86). These require several clocks for memory access, but only one clock for register access. In the case of a stack machine with a data forwarding circuit instead of a register file, stack interpreters can allot the host machine's registers for the top several operands of the stack instead of the host machine's memory

In a stack machine, the operands used in the instructions are always at a known offset (set in the stack pointer), from a fixed location (the bottom of the stack, which in a hardware design might always be at memory location zero), saving precious in-cache or in-CPU storage from being used to store quite so many memory addresses or index numbers. This may preserve such registers and cache for use in non-flow computation.

Temporary / local values
Some in the industry believe that stack machines execute more data cache cycles for temporary values and local variables than do register machines.

On stack machines, temporary values often get spilled into memory, whereas on machines with many registers these temps usually remain in registers. (However, these values often need to be spilled into "activation frames" at the end of a procedure's definition, basic block, or at the very least, into a memory buffer during interrupt processing). Values spilled to memory add more cache cycles. This spilling effect depends on the number of hidden registers used to buffer top-of-stack values, upon the frequency of nested procedure calls, and upon host computer interrupt processing rates.

On register machines using optimizing compilers, it is very common for the most-used local variables to remain in registers rather than in stack frame memory cells. This eliminates most data cache cycles for reading and writing those values. The development of "stack scheduling" for performing live-variable analysis, and thus retaining key variables on the stack for extended periods, helps this concern.

On the other hand, register machines must spill many of their registers to memory across nested procedure calls. The decision of which registers to spill, and when, is made statically at compile time rather than on the dynamic depth of the calls. This can lead to more data cache traffic than in an advanced stack machine implementation.

Common subexpressions
In register machines, a common subexpression (a subexpression which is used multiple times with the same result value) can be evaluated just once and its result saved in a fast register. The subsequent reuses have no time or code cost, just a register reference. This optimization speeds simple expressions (for example, loading variable X or pointer P) as well as less-common complex expressions.

With stack machines, in contrast, results can be stored in one of two ways. Firstly, results can be stored using a temporary variable in memory. Storing and subsequent retrievals cost additional instructions and additional data cache cycles. Doing this is only a win if the subexpression computation costs more in time than fetching from memory, which in most stack CPUs, almost always is the case. It is never worthwhile for simple variables and pointer fetches, because those already have the same cost of one data cache cycle per access. It is only marginally worthwhile for expressions such as . These simpler expressions make up the majority of redundant, optimizable expressions in programs written in languages other than concatenative languages. An optimizing compiler can only win on redundancies that the programmer could have avoided in the source code.

The second way leaves a computed value on the data stack, duplicating it as needed. This uses operations to copy stack entries. The stack must be depth shallow enough for the CPU's available copy instructions. Hand-written stack code often uses this approach, and achieves speeds like general-purpose register machines. Unfortunately, algorithms for optimal "stack scheduling" are not in wide use by programming languages.

Pipelining
In modern machines, the time to fetch a variable from the data cache is often several times longer than the time needed for basic ALU operations. A program runs faster without stalls if its memory loads can be started several cycles before the instruction that needs that variable. Complex machines can do this with a deep pipeline and "out-of-order execution" that examines and runs many instructions at once. Register machines can even do this with much simpler "in-order" hardware, a shallow pipeline, and slightly smarter compilers. The load step becomes a separate instruction, and that instruction is statically scheduled much earlier in the code sequence. The compiler puts independent steps in between.

Scheduling memory accesses requires explicit, spare registers. It is not possible on stack machines without exposing some aspect of the micro-architecture to the programmer. For the expression A B -, B must be evaluated and pushed immediately prior to the Minus step. Without stack permutation or hardware multithreading, relatively little useful code can be put in between while waiting for the Load B to finish. Stack machines can work around the memory delay by either having a deep out-of-order execution pipeline covering many instructions at once, or more likely, they can permute the stack such that they can work on other workloads while the load completes, or they can interlace the execution of different program threads, as in the Unisys A9 system. Today's increasingly parallel computational loads suggests, however, this might not be the disadvantage it's been made out to be in the past.

Stack machines can omit the operand fetching stage of a register machine. For example, in the Java Optimized Processor (JOP) microprocessor the top 2 operands of stack directly enter a data forwarding circuit that is faster than the register file.

Out-of-order execution
The Tomasulo algorithm finds instruction-level parallelism by issuing instructions as their data becomes available. Conceptually, the addresses of positions in a stack are no different than the register indexes of a register file. This view permits the out-of-order execution of the Tomasulo algorithm to be used with stack machines.

Out-of-order execution in stack machines seems to reduce or avoid many theoretical and practical difficulties. The cited research shows that such a stack machine can exploit instruction-level parallelism, and the resulting hardware must cache data for the instructions. Such machines effectively bypass most memory accesses to the stack. The result achieves throughput (instructions per clock) comparable to load–store architecture machines, with much higher code densities (because operand addresses are implicit).

One issue brought up in the research was that it takes about 1.88 stack-machine instructions to do the work of one instruction on a load-store architecture machine. Competitive out-of-order stack machines therefore require about twice as many electronic resources to track instructions ("issue stations"). This might be compensated by savings in instruction cache and memory and instruction decoding circuits.

Hides a faster register machine inside
Some simple stack machines have a chip design which is fully customized all the way down to the level of individual registers. The top of stack address register and the N top of stack data buffers are built from separate individual register circuits, with separate adders and ad hoc connections.

However, most stack machines are built from larger circuit components where the N data buffers are stored together within a register file and share read/write buses. The decoded stack instructions are mapped into one or more sequential actions on that hidden register file. Loads and ALU ops act on a few topmost registers, and implicit spills and fills act on the bottommost registers. The decoder allows the instruction stream to be compact. But if the code stream instead had explicit register-select fields which directly manipulated the underlying register file, the compiler could make better use of all registers and the program would run faster.

Microprogrammed stack machines are an example of this. The inner microcode engine is some kind of RISC-like register machine or a VLIW-like machine using multiple register files. When controlled directly by task-specific microcode, that engine gets much more work completed per cycle than when controlled indirectly by equivalent stack code for that same task.

The object code translators for the HP 3000 and Tandem T/16 are another example. They translated stack code sequences into equivalent sequences of RISC code. Minor 'local' optimizations removed much of the overhead of a stack architecture. Spare registers were used to factor out repeated address calculations. The translated code still retained plenty of emulation overhead from the mismatch between original and target machines. Despite that burden, the cycle efficiency of the translated code matched the cycle efficiency of the original stack code. And when the source code was recompiled directly to the register machine via optimizing compilers, the efficiency doubled. This shows that the stack architecture and its non-optimizing compilers were wasting over half of the power of the underlying hardware.

Register files are good tools for computing because they have high bandwidth and very low latency, compared to memory references via data caches. In a simple machine, the register file allows reading two independent registers and writing of a third, all in one ALU cycle with one-cycle or less latency. Whereas the corresponding data cache can start only one read or one write (not both) per cycle, and the read typically has a latency of two ALU cycles. That's one third of the throughput at twice the pipeline delay. In a complex machine like Athlon that completes two or more instructions per cycle, the register file allows reading of four or more independent registers and writing of two others, all in one ALU cycle with one-cycle latency. Whereas the corresponding dual-ported data cache can start only two reads or writes per cycle, with multiple cycles of latency. Again, that's one third of the throughput of registers. It is very expensive to build a cache with additional ports.

Since a stack is a component of most software programs, even when the software used is not strictly a stack machine, a hardware stack machine might more closely mimic the inner workings of its programs. Processor registers have a high thermal cost, and a stack machine might claim higher energy efficiency.

Interrupts
Responding to an interrupt involves saving the registers to a stack, and then branching to the interrupt handler code. Often stack machines respond more quickly to interrupts, because most parameters are already on a stack and there is no need to push them there. Some register machines deal with this by having multiple register files that can be instantly swapped but this increases costs and slows down the register file.

Interpreters
Interpreters for virtual stack machines are easier to build than interpreters for register machines; the logic for handling memory address modes is in just one place rather than repeated in many instructions. Stack machines also tend to have fewer variations of an opcode; one generalized opcode will handle both frequent cases and obscure corner cases of memory references or function call setup. (But code density is often improved by adding short and long forms for the same operation.)

Interpreters for virtual stack machines are often slower than interpreters for other styles of virtual machine. This slowdown is worst when running on host machines with deep execution pipelines, such as current x86 chips.

In some interpreters, the interpreter must execute a N-way switch jump to decode the next opcode and branch to its steps for that particular opcode. Another method for selecting opcodes is threaded code. The host machine's prefetch mechanisms are unable to predict and fetch the target of that indexed or indirect jump. So the host machine's execution pipeline must restart each time the hosted interpreter decodes another virtual instruction. This happens more often for virtual stack machines than for other styles of virtual machine.

One example is the Java programming language.
Its canonical virtual machine is specified as an 8-bit stack machine. However, the Dalvik virtual machine for Java used on Android smartphones is a 16-bit virtual-register machine - a choice made for efficiency reasons. Arithmetic instructions directly fetch or store local variables via 4-bit (or larger) instruction fields. Similarly version 5.0 of Lua replaced its virtual stack machine with a faster virtual register machine.

Since Java virtual machine became popular, microprocessors have employed advanced branch predictors for indirect jumps. This advance avoids most of pipeline restarts from N-way jumps and eliminates much of the instruction count costs that affect stack interpreters.

See also
 Stack-oriented programming language
 Concatenative programming language
 Comparison of application virtual machines
 SECD machine
 Accumulator machine
 Belt machine
 Random-access machine

References

External links
 Homebrew CPU in an FPGA — homebrew stack machine using FPGA
 Mark 1 FORTH Computer — homebrew stack machine using discrete logical circuits
 Mark 2 FORTH Computer — homebrew stack machine using bitslice/PLD
 Second-Generation Stack Computer Architecture — Thesis about the history and design of stack machines.

Models of computation
Stack machines
Microprocessors

Stack machine


Şumnu ili ( trl: Oblast Şumen), Bulgaristan'ın kuzeydoğusunda yer alan bir ildir. İlin merkezi Şumnu'dur. 3 390,2 km² yüzölçümüne sahip ilin nüfusu 205 198 kişidir. Şumnu ilinin 10 belediyesi vardır. Şumnu ilinden İkinci Balkan Savaşı'ndan sonra Türkiye'ye önemli bir göç başlamıştır.

Dış bağlantılar
 https://islamansiklopedisi.org.tr/sumnu

Kaynakça

Şumnu (il)


Das Damendoppel der French Open 1989 war ein Tenniswettbewerb in Paris.

Titelverteidigerinnen waren Martina Navratilova und Pam Shriver. Das Finale bestritten Laryssa Sawtschenko und Helena Suková gegen Steffi Graf und Gabriela Sabatini, das Savchenko und Suková in zwei Sätzen gewann.

Setzliste

Hauptrunde

Viertelfinale, Halbfinale, Finale

Obere Hälfte

Obere Hälfte 1

Obere Hälfte 2

Obere Hälfte 3

Obere Hälfte 4

Untere Hälfte

Untere Hälfte 1

Untere Hälfte 2

Untere Hälfte 3

Untere Hälfte 4

Weblinks

Damendoppel
1989

French Open 1989/Damendoppel


Pope Adeodatus II ( 621–17 June 676), sometimes called Deodatus, was the bishop of Rome from 672 to his death. He devoted much of his papacy to improving churches and fighting monothelitism.

Rise
Born in Rome in c. 621, Adeodatus was the son of a man named Jovinianus. He became a Benedictine monk of the Roman cloister of St Erasmus on the Caelian Hill. He became Pope on 11 April 672 in succession to Vitalian. His election was ratified by the exarch of Ravenna within weeks, as required during the period of Byzantine papacy. At the time, he was already an old man.

Pontificate
Adeodatus II's pontificate is extremely obscure. It coincided with a surge of passionate interest in Pope Martin I and Maximus the Confessor, who were known for resisting the support of the Eastern Roman emperors for Monothelism. In light of this, Pope Adeodatus rejected the
synodical letters sent to him by Patriarch Constantine I of Constantinople. Because of this, his name was excluded from the diptychs in Constantinople. Adeodatus was active in improving monastic discipline and in the repression of Monothelitism and gave Venice the right to choose its doge. During his pontificate, the basilica of St. Pietro was built at the eight milestone of Via Portuense. St Erasmus was also reconstructed. Elected as Pope on 11 April 672, Adeodatus II did not get involved in political events and disengaged himself from the events at the time surrounding Monothelitism.

Pope Adeodatus II devoted his reign to the restoration of churches in disrepair. He protected the Abbey of St. Peter and St. Paul (known as St. Augustine's Abbey), exempted Marmoutier Abbey, Tours (Abbey of St. Martin of Tours) from the authority of the Holy See, and led improvements to St. Erasmus' monastery. He is sometimes called saint and 26 June is given as his feast day, but this is disputed. Adeodatus II's papacy did not contribute by a large amount to society. He died on 17 June 676 and was succeeded by Donus.

Notes

References

676 deaths
Papal saints
Italian popes
Popes of the Byzantine Papacy
7th-century archbishops
7th-century Christian saints
Benedictine popes
Italian Benedictines
Popes
7th-century popes
621 births
Burials at St. Peter's Basilica

Pope Adeodatus II


En nydelig Onkel er en dansk stumfilm fra 1916, der er instrueret af Lau Lauritzen Sr. efter manuskript af Valdemar Andersen.

Handling

Eksterne henvisninger

Film instrueret af Lau Lauritzen Sr.
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1916

En nydelig Onkel


Europska Formula 2 - sezona 1974. je bila 8. sezona Europske Formule 2. Naslov prvaka osvojio je Patrick Depailler u bolidu March-BMW za momčad March Engineering.

Poredak

Izvori

 1974

Europska Formula 2 – sezona 1974.


John Banville (8 Aralık, 1945 doğumlu), Deniz (The Sea) adlı romanıyla 2005 Man Booker Ödülü'nü kazanan İrlandalı yazar.

Eserleri
 Kepler (1981)
 Tutanak Defteri (The Book of Evidence, 1989)
 Hayaletler (Ghosts, 1993)
 Athena (1995)
 Dokunulmaz (The Untouchable, 1997)
 Güneş Tutulması (Eclipse, 2000)
 Deniz (The Sea, 2005)
 The Infinities (2009)
 Ancient Light (2012)
 The Blue Guitar (2015)
 Mrs. Osmond (2017)

1945 doğumlular
Booker Ödülü sahipleri
20. yüzyıl İrlandalı roman yazarları
21. yüzyıl İrlandalı roman yazarları
Franz Kafka Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
Royal Society of Literature üyeleri

John Banville


AA kısaltması aşağıdaki anlamlara gelebilir:

 Aa (orkide)
 American Airlines
 Anadolu Ajansı
 Anonim Alkolikler

AA


Kanal B, Başkent Üniversitesi'nin kurduğu ulusal yayın yapan kültür ve haber kanalı. Ayrıca bu kanalla ilişkili bir de radyo istasyonu (Radyo Başkent) vardır.

Kanal B, yayınladığı bütün programların bir kopyasını Kanal B Program Arşivi sayfasında yayınlayarak izleyicilerine geçmiş tarihli yayınlara ulaşma imkânını sağlamaktadır. Program Arşivi uygulaması Türk televizyon kanalları içerisinde ilk defa Kanal B tarafından hayata geçirilmiştir. Türksat uydusu, D-Smart ve KabloTV'den yayın yapmaktadır.

Programları

Dış bağlantılar

Türkçe televizyon kanalları
Türkiye'deki kültürel kanallar
Türkiye'deki haber kanalları
2004'te kurulan televizyon kanalları ve istasyonları
Başkent Üniversitesi

Kanal B


Koordinat sistemi geometride herhangi bir düzlemdeki (çokkatlıdaki) bir nokta veya başka bir geometrik elemanın konumunu tam olarak belirlemek için bir veya daha çok sayı ya da koordinat kullanılan bir sistemdir. Koordinatlar basit matematikteki reel sayılardan oluşur. Fakat soyut cebir gibi bazı alanlarda karmaşık sayılar veya elemanlardan oluşabilir. Koordinat sisteminin kullanılması, geometrik problemlerin sayısal problemlere ve tersine dönüştürülmesini sağlar. Bu analitik geometrinin temelidir.

Sayı doğrusu

Bir koordinat sistemine en basit örnek, sayı doğrusunu kullanarak bir çizgi üzerinde bulunan noktaları tanımlanmasıdır. Bu sistemde çizgi üzerinde keyfi bir O (orjin) noktası seçilir. Bir P noktasının koordinatı, O'dan P'ye kadar olan işaretli mesafe ile belirtilir. Buradaki işaretli mesafe, P'nin doğru üzerinde bulunduğu tarafa göre pozitif veya negatif olabilir. Her bir nokta eşsiz koordinata sahiptir ve her bir reel sayı eşsiz bir noktanın koordinatıdır.

Kartezyen koordinat sistemi

Koordinat sisteminin prototipsel örneği, kartezyen koordinat sistemidir. Düzlemde iki dik çizgi verilsin. Bu düzlemdeki bir noktanın koordinatları bu çizgilere göre işaretli mesafesi ile belirtilir.

Üç boyutlu uzaydaki üç dik düzlemde, bir noktanın her bir düzleme göre üç koordinatı vardır. Bu, n boyutlu Öklid uzayındaki bir noktanın n tane koordinatını hesaplamak için genelleştirilebilir.

Kutupsal koordinat sistemi

Kutupsal koordinat sistemi düzlem için ortak koordinat sistemidir. Kutup olarak bir merkez noktasına ışın kadar bir mesafedeki noktaya kutupsal eksen denir. Örneğin kutupsal eksenden θ açı r mesafesi kadar (aksi belirtilmediği müddetçe saat yönünün tersinde) uzaklıktaki bir noktanın koordinatlarından (r, θ)'dir. Bu sadece tek bir noktanın koordinatlardır. Fakat herhangi bir nokta birçok koordinat ile belirtilebilir. Örneğin (r, θ), (r, θ+2π) ve (−r, θ+π), aynı noktaya ait kutupsal koordinatlardır.

Silindirik ve küresel koordinat sistemleri

Kutupsal koordinat sistemini genişletip üç boyuta çıkarmanın ortak iki yöntemi vardır. Silindirik koordinat sistemi, kartezyen koordinat sistemi ile benzerdir, yalnızca r ve θ kutupsal koordinatlara z koordinatı ilave edilmiştir. Küresel koordinatlar bunu bir adım daha ileri götürür ve (r, z) silindirik koordinat çiftleri, (ρ, φ) kutupsal koordinatlarına dönüştürür ve  (ρ, θ, φ) biçiminde üç kat olur.

Homojen koordinat sistemi

Düzlemdeki bir nokta homojen koordinat sisteminde (x, y, z) katlarıyla ifade edilebilir. Burada x/z ve y/z noktanın kartezyen kooordinatlarıdır. Bu, düzlemdeki bir noktayı ifade etmek için gereken "ek" bir koordinat ilavesidir. Fakat bu sistem sonsuzda olmayan izdüşümsel düzlemdeki herhangi bir noktayı ifade etmek için kullanılır. Genellikle bir homojen koordinat sistemi, yalnızca anlamlı olan, fakat gerçek değeri olmayan koordinatlardan oluşur.

Koordinat sistemleri arasındaki dönüşümler

Geometriksel şekli ifade eden çok farklı koordinat sistemi olduğundan dolayı, aralarındaki bağlantıyı anlamak önem arz eder. Bir sistemdeki koordinatların formülü, koordinat dönüşümleri vasıtasıyla başka bir sisteme dönüştürülerek aralarındaki bağlantı açığa çıkar. Örneğin düzlemde, (x, y) kartezyen koordinatları ile (r, θ) kutupsal koordinatları aynı orjinde ve kutupsal eksen, pozitif x ekseni olsun. Bu durumda kutupsal koordinatların kartezyen koordinatlarına dönüşümü x = r cosθ ve y = r sinθ'dir.

Ayrıca bakınız
 Afin koordinat sistemi
 Coğrafi koordinat sistemi
 GPS

Koordinat sistemi


Papa Pio XI. za vrijeme svoga pontifikata (1922. – 1939.) održao je 17 konzistorija na kojima je imenovao ukupno 76 kardinala.

Konzistorij 11. prosinca 1922. (I.)

  Achille Locatelli, solunski naslovni nadbiskup, nuncij u Portugalu
  Giovanni Bonzano, P.I.M.E., melitanski naslovni nadbiskup, apostolski delegat u Sjedinjenim Američkim Državama
  Enrique Reig y Casanova, valencijski nadbiskup
  Alexis Charost, renski nadbiskup
  Eugenio Tosi, O.SS.C.A., milanski nadbiskup
  Stanislas-Arthur-Xavier Touchet, orleanski biskup
  Giuseppe Mori, tajnik Svete kongregacije koncila
  Franz Ehrle, S.J.

Konzistorij 23. svibnja 1923. (II.)

  Giovanni Battista Nasalli Rocca di Corneliano, bolonjski nadbiskup
  Luigi Sincero, prisjednik Svete konzistorijalne kongregacije

Konzistorij 20. prosinca 1923. (III.)

  Evaristo Lucidi, tajnik Vrhovnoga sudišta Apostolske signature
  Aurelio Galli, tajnik pisama kneževima

Konzistorij 24. ožujka 1924. (IV.)

  George William Mundelein, čikaški nadbiskup
  Patrick Joseph Hayes, njujorški nadbiskup

Konzistorij 30. ožujka 1925. (V.)

  Eustaquio Ilundain y Esteban, seviljski nadbiskup
  Vicente Casanova y Marzol, granadski nadbiskup

Konzistorij 14. prosinca 1925. (VI.)

  Bonaventura Cerretti, korintski naslovni nadbiskup, nuncij u Francuskoj
  Enrico Gasparri, sebastanski naslovni nadbiskup, nuncij u Brazilu
  Patrick O'Donnell, armaški nadbiskup
  Alessandro Verde, tajnik Svete kongregacije obreda

Konzistorij 21. lipnja 1926. (VII.)

  Luigi Capotosti, termski naslovni nadbiskup, tajnik Svete kongregacije za sakramentalnu stegu
  Carlo Perosi, prisjednik Vrhovne svete kongregacije Svetoga Oficija

Konzistorij 20. prosinca 1926. (VIII.)

  Lorenzo Lauri, efeški naslovni nadbiskup, nuncij u Poljskoj
  Giuseppe Gamba, torinski nadbiskup

Konzistorij 20. lipnja 1927. (IX.)

  Jozef-Ernest van Roey, mehelenski nadbiskup
  August Hlond, S.D.B., gnježanski i poznanski nadbiskup

Konzistorij 19. prosinca 1927. (X.)

  Alexis-Henri-Marie Lépicier, O.S.M., tarški naslovni nadbiskup, apostolski vizitator u Abesiniji i Eritreji
  Félix-Raymond-Marie Rouleau, O.P., kvebeški nadbiskup
  Pedro Segura y Sáenz, toledski nadbiskup
  Henri-Charles-Joseph Binet, bezansonski nadbiskup
  Jusztinián György Séredi, O.S.B., ostrogonski nadbiskup

Konzistorij 15. srpnja 1929. (XI.)

  Alfredo Ildefonso Schuster, O.S.B., izabrani milanski nadbiskup

Konzistorij 16. prosinca 1929. (XII.)

   Manuel Gonçalves Cerejeira, lisabonski patrijarh
  Eugenio Pacelli, sardski naslovni nadbiskup, nuncij u Njemačkoj
  Luigi Lavitrano, palermski nadbiskup
  Carlo Dalmazio Minoretti, đenovski nadbiskup
  Joseph Mac Rory, armaški nadbiskup
  Jean Verdier, P.S.S., pariški nadbiskup

Konzistorij 30. lipnja 1930. (XIII.)

  Sebastião Leme da Silveira Cintra, nadbiskup São Sebastião do Rio de Janeira
  Francesco Marchetti Selvaggiani, seleucijski naslovni nadbiskup, predsjednik Vrhovnoga središnjeg vijeća Svete kongregacije za širenje vjere
  Raffaele Carlo Rossi, O.C.D., solunski naslovni nadbiskup, prisjednik Svete konzistorijalne kongregacije
  Giulio Serafini, lampsački naslovni nadbiskup, tajnik Svete kongregacije koncila
  Achille Liénart, lilski nadbiskup

Konzistorij 13. ožujka 1933. (XIV.)

  Angelo Maria Dolci, gerapolski naslovni nadbiskup, nuncij u Rumunjskoj
  Pietro Fumasoni Biondi, doklejski naslovni nadbiskup, apostolski delegat u Sjedinjenim Američkim Državama
  Federico Tedeschini, lepantski naslovni nadbiskup, nuncij u Španjolskoj
  Maurilio Fossati, O.SS.C.G., torinski nadbiskup
  Carlo Salotti, filipopoljski naslovni nadbiskup, tajnik Svete kongregacije za širenje vjere
  Jean-Marie-Rodrigue Villeneuve, O.M.I., kvebeški nadbiskup
  Elia dalla Costa, firentinski nadbiskup
  Theodor Innitzer, bečki nadbiskup

Konzistorij 16. prosinca 1935. (XV.)

  Ignace Gabriel I Tappouni, antiohijski patrijarh (Sirska katolička Crkva)
  Enrico Sibilia, sidski naslovni nadbiskup, nuncij u Austriji
  Francesco Marmaggi, adrianopolski naslovni nadbiksup, nuncij u Poljskoj
  Luigi Maglione, cezarejski naslovni nadbiskup, nuncij u Francuskoj
  Carlo Cremonesi, nikomedijski naslovni nadbiskup
  Alfred-Henri-Marie Baudrillart, Orat., melitenski naslovni nadbikup, pariški generalni vikar
  Emmanuel-Célestin Suhard, remski nadbiskup
  Karel Kašpar, praški nadbiskup
  Santiago Luis Copello, buenosairski nadbiskup
  Isidro Gomá Tomás, toledski nadbiskup
  Camillo Caccia Dominioni, papinski majordom
  Nicola Canali, prisjednik Vrhovne svete kongregacije Svetoga Oficija
  Domenico Jorio, tajnik Svete kongregacije za sakramentalnu stegu
  Vincenzo La Puma, tajnik Svete kongregacije za redovnike
  Federico Cattani Amadori, tajnik Vrhovnoga sudišta Apostolske signature
  Massimo Massimi, dekan Svete Rimske rote
  Domenico Mariani, tajnik Uprave za imovinu Svete Stolice
  Pietro Boetto, S.J.

Konzistorij 15. lipnja 1936. (XVI.)

  Giovanni Mercati, prefekt Vatikanske knjižnice
  Eugène Tisserant, pro-prefekt Vatkanske knjžnice

Konzistorij 13. prosinca 1937. (XVII.)

  Adeodato Giovanni Piazza, O.C.D., venecijanski patrijarh
  Ermenegildo Pellegrinetti, adanski naslovni nadbiskup, nuncij u Jugoslaviji
  Arthur Hinsley, vestminsterski nadbiskup
  Giuseppe Pizzardo, nicejski naslovni nadbiskup, tajnik Svete kongregacije za izvanredne crkvene poslove
  Pierre-Marie Gerlier, lionski nadbiskup

Bilješke

Vidi još
 Kardinalski zbor
 Konzistorij

Izvori

Pio 11
Kardinalski zbor

Kardinalska imenovanja pape Pija XI.


العائلة، مسلسل كويتي أنتج وعرض للمرة الأولى بعام 1990 وذلك في شهر رمضان. كتب حلقات المسلسل طارق عثمان وأخرجها يوسف حمودة وتتكون من 16 حلقة.

ملخص القصة
لكل فرد في عائلة حمد شؤونه الخاصة: طيبة زوجة متسلطة تتحمل مسؤوليات المنزل، وسالم يواصل دراسته في الخارج، وتحاول بشاير العمل بعد التخرج في مجال الصحافة، وناصر يلعب كرة القدم دون الاهتمام بالدراسة، وتهاني ترغب في الزواج لأنها لا ترغب في مواصلة دراستها.

الممثلون والشخصيات

مصادر

مسلسلات تلفزيونية كويتية بدأ عرضها في 1990

العائلة (مسلسل كويتي)


Marele Premiu al Ungariei este o cursă organizată anual în Budapesta, Ungaria, care face parte din calendarul Formulei 1.

Istoric
Cursele de mașini în Ungaria au început în 1936, însă a fost nevoie de o jumătate de secol pentru ca Formula 1 să debuteze în Budapesta. În toate vizitele, doar un singur circuit a fost folosit, Hungaroring.

Nu există multe circuite în care se pot face comparații directe între mașinile de altădată cu cele de astăzi, dar Hungaroring este o excepție notabilă. Modificat ușor înaintea Marelui Premiu din 1989, și din nou pentru 2003, pistă are în continuare aceeași formă ca dintotdeauna.

Câștigătorii Marelui Premiu al Ungariei
Un fundal roz indică faptul că eventul nu a făcut parte din Campionatul Mondial de Formula 1.

Multipli câștigători

Piloți

Constructori

Note

Mari Premii de Formula 1
Formula 1 în Ungaria

Fondări în 1936

Marele Premiu al Ungariei


Swaraj Dweep vormals Havelock Island, engl. Havelock Island ist die Hauptinsel des Ritchie's Archipel der Andamanen im Golf von Bengalen, die zu Indien gehören. Östlich der Insel erstreckt sich die Andamanensee. Politisch gehört die Insel zum indischen Unionsterritorium Andamanen und Nikobaren. Sie liegt ca. 57 km nordöstlich von Port Blair. Sie ist die größte Insel des Ritchie's Archipel.

Name
Die Insel wurde am 30. Dezember 2018 vom indischen Premierminister Narendra Modi auf den indischen Namen Swaraj Dweep umbenannt. Vorher war die Insel nach Henry Havelock, einem britischen Generalmajor, der an mehreren Feldzügen in Britisch-Indien teilnahm, benannt. Der Archipel wurde nach dem britischen Geometer John Ritchie benannt, der zwischen 1770 und 1785 die Region der Andamanen für die East India Company vermessen und dokumentiert hat.

Einwohner
Die Insel wird hauptsächlich von Siedlern aus Bengalen bewohnt. Die Einwohner sprechen Hindi, Bengalisch, Tamil und Telugu und gehören den Religionen Hinduismus, Christentum und Islam an.

Die ursprünglich auf den Inseln des Ritchie's Archipel beheimatete indigene Ethnie der Groß-Andamaner ist im Rahmen der Kolonialisierung der Inseln verschwunden.

Flora und Fauna
Die Insel unterscheidet sich nicht wesentlich von den übrigen Inseln. Auch hier findet man Regenwald und Mangrovenwald mit teilweise endemischen Tierarten sowie eine artenreiche Unterwasserwelt.

Tourismus
Die Insel gehört zu den Ausnahmen, wo der Tourismus durch die Administration des Territoriums aktiv gefördert wird. Deswegen gehört sie zu den am meisten besuchten Inseln. Erwünscht ist vor allem Ökotourismus.

Es gibt eine tägliche Fährverbindung vom Marine Jetty in Port Blair, die von der Regierung betrieben wird.
Das offizielle Touristenbüro unterhält auf der Insel ein Gästehaus und einen Campingplatz. Es gibt aber auch Resorts.

Bildergalerie

Weblinks

Einzelnachweise

Insel (Indien)
Insel (Asien)
Insel (Indischer Ozean)
Insel der Andamanen
Geographie (Andamanen und Nikobaren)

Havelock Island


Tricongius beltraoae est une espèce d'araignées aranéomorphes de la famille des Prodidomidae.

Distribution
Cette espèce est endémique de Bahia au Brésil. Elle se rencontre vers Central près de la grotte Toca da Esperança.

Description
Le mâle holotype mesure  et la femelle paratype .

Systématique et taxinomie
Cette espèce a été décrite sous le protonyme Oltacloea beltraoae par Brescovit et Ramos en 2003. Elle est placée dans le genre Tricongius par Rodrigues et Rheims en 2020.

Étymologie
Cette espèce est nommée en l'honneur de Maria Beltrão.

Publication originale
 Brescovit & Ramos, 2003 : « A new species of the spider genus Oltacloea (Araneae: Prodidomidae) from Brazilian caatinga in Central, Bahia. » Bulletin of the British Arachnological Society, , ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Prodidomidae
Espèce d'araignées (nom scientifique)
Faune endémique de Bahia

Tricongius beltraoae


Bruno Pontecorvo (), a fost un fizician nuclearist italian naturalizat sovietic.

Convingerile sale comuniste l-au determinat pe Pontecorvo în 1950 să se transfere în secret, împreună cu familia, în URSS, ceea ce a făcut ca presa vremii să îl prezinte ca spion sovietic. A reapărut în public în 1955, la Moscova și Dubna, unde a lucrat până la sfârșitul vieții în cadrul Institutului Unificat de Cercetări Nucleare; era numit Bruno Maximovici Pontecorvo (Бру́но Макси́мович Понтеко́рво). A devenit membru al Academiei de Științe a URSS, i-a fost acordat Premiul de stat al URSS și a fost distins de două ori cu Ordinul Lenin.

Pontecorvo a adus contribuții fundamentale la fizica neutrinilor. Cu o intuiție deosebită, a anticipat universalitatea interacției slabe; a prezis existența tranzițiilor numite oscilațiile neutrinilor; a relevat importanța informației conținute în fluxul de neutrini solari. Rezultatele unor experimente propuse de el au clarificat aspecte esențiale ale interacției slabe, cum este existența unui neutrin miuonic, diferit de neutrinul produs în dezintegrarea beta.

Biografie

Bruno Pontecorvo s-a născut la 22 august 1913, într-o familie înstărită de etnie evreiască: tatăl era un industriaș local, proprietar al unei fabrici de textile din Pisa, mama era fiica unui medic. Din cei opt copii (cinci băieți și trei fete), trei aveau să devină cunoscuți: Guido (genetician), Bruno (fizician) și Gillo (regizor). A absolvit liceul la vârsta de 16 ani și a început să studieze inginerie la Universitatea din Pisa.

După doi ani a decis că nu îl interesează desenul tehnic, și în 1931 a fost primit în anul III la Facultatea de Matematică și Fizică a Universității din Roma, după ce trecuse un examen cu Enrico Fermi și Franco Rasetti. La 10 noiembrie 1933 a obținut diploma de licență (laurea) cu nota 110/110 și calificativul summa cum laude. S-a alăturat grupului "ragazzi di Via Panisperna", condus de Fermi, care studia interacțiile neutronilor lenți. Rezultatele lor au fost publicate în 1934 și au făcut obiectul unui patent pentru "producerea de radioactivitate artificială prin bombardamentul cu neutroni". Pontecorvo a continuat cercetările asupra difuziei neutronilor lenți împreună cu Gian Carlo Wick. În 1936 a fost clasificat primul în două concursuri ale Ministerului Educației Naționale italian, pentru burse de studiu în Italia și în străinătate.

Finanțându-se din bursă, Pontecorvo a lucrat, începând din 1936, la Paris, în laboratorul lui Frédéric Joliot-Curie. Studiile sale asupra izomerilor nucleari (stări metastabile ale nucleelor atomice, cauzate de excitarea unor nucleoni) i-au adus un premiu Curie-Carnegie, care i-a permis să își continue cercetările. S-a căsătorit cu Marianne Nordblom, suedeză care studia literatură franceză. În 1939 a reușit să producă izomeri β stabili, fenomen pe care Joliot-Curie l-a numit "fosforescență nucleară". Prin Joliot-Curie și Marianne se apropiase de ideologia comunistă; după semnarea pactului Ribbentrop-Molotov s-a înscris în Partidul Comunist Italian.

Pontecorvo, împreună cu familia, a părăsit Parisul la 13 iunie 1940, cu o zi înainte de ocuparea acestuia de către armata germană. S-a îmbarcat în Portugalia pentru Statele Unite și a ajuns la New York la 20 august 1940. Vreme de doi ani, a lucrat pentru firma Well Survey Inc. din Tulsa, Oklahoma, unde a elaborat o metodă nouă de prospecțiune (neutron logging), în special pentru petrol și apă, bazată pe experiența sa romană în legătură cu absorbția neutronilor lenți în substanțe care conțin atomi de hidrogen.

În anii 1943–1948 Pontecorvo a lucrat în Canada (întâi la Montréal, apoi la Chalk River) în calitate de consultant științific la proiectul și apoi construcția unui reactor nuclear de cercetare, în cadrul unei colaborări anglo-canadiene. Construcția a început în 1945, iar reactorul NRX (bazat pe uraniu natural și apă grea) a început operațiile la 22 iulie 1947; era primul reactor nuclear construit în afara SUA. Experimentele asupra proprietăților miuonului, efectuate de Pontecorvo în Canada împreună cu E.P. Hincks, au avut caracter de pionierat: ele au sugerat ideea unei interacții slabe, cu caracter universal, care a devenit o componentă a modelului standard al particulelor elementare. Un detector de neutrini și un tip nou de contor proporțional, elaborate tot în acei ani, au avut un rol important în dezvoltarea ulterioară a fizicii neutrinilor.

La începutul anului 1949 Pontecorvo s-a transferat în Anglia, unde a colaborat la construcția unui reactor nuclear la Harwell. În septembrie 1950, aflat în vacanță în Italia împreună cu familia, a luat inopinat avionul pentru Stockholm și mai departe pentru Helsinki, de unde a dispărut. Faptul că avusese acces la material (clasificat pe vremea aceea) privitor la reactorii nucleari a făcut ca dispariția sa, anunțată public la 21 octombrie 1950, să fie considerată drept fuga în URSS a unui spion sovietic.

Bruno Pontecorvo a reapărut în public în 1955, cu ocazia unei conferințe de presă ținută la Moscova, în care a explicat plecarea sa în URSS prin "dorința de a corecta echilibrul dintre Est și Vest" și a declarat că totdeauna se ocupase numai de aplicațiile pașnice ale energiei atomice. Din 1950 până la sfârșitul vieții, și-a continuat activitatea științifică în cadrul Laboratorului de Probleme Nucleare al Institutului Unificat de Cercetări de la Dubna. A adus contribuții fundamentale la fizica particulelor elementare, anticipând, cu o intuiție deosebită, aspecte ale fizicii neutrinilor care aveau să fie confirmate ulterior. A fost ales membru al Academiei de Științe a URSS și a ocupat funcții importante în instituții de cercetare și de învățământ. A fost distins cu Premiul de stat al URSS, Premiul Lenin, Ordinul Steagul Roșu al Muncii, Ordinul Lenin; a primit un număr de distincții academice în alte țări. Cu toate acestea, vreme de 28 de ani nu i s-a permis să călătorească în afara granițelor blocului sovietic. Această restricție a fost ridicată în 1978, când a participat la aniversarea de 70 de ani a lui Edoardo Amaldi, unde a fost însoțit de agenți KGB.

În ultimii ani ai vieții, Bruno Pontecorvo a suferit de boala Parkinson, ale cărei prime semne apăruseră în 1978. A decedat la Dubna la 23 septembrie 1993; conform dorinței sale, trupul său a fost incinerat iar jumătate din cenușă a fost înhumată în Cimitirul Acatolic din Roma.

Controverse legate de plecarea în URSS

Dispariția neașteptată a lui Pontecorvo, în condiții misterioase, a stârnit senzație în presa vremii, care l-a prezentat drept un spion sovietic. Guvernul britanic, din motive politice și diplomatice, a minimalizat cazul, declarând că Pontecorvo avusese un acces limitat la cercetări cu caracter secret. Într-adevăr, el nu participase la proiecte cu aplicații militare (nu fusese invitat să se alăture Proiectului Manhattan, probabil din cauza simpatiei sale cunoscute pentru comunism); totuși, era un expert în metodele de prospecțiune pentru combustibil nuclear și în proiectarea și construcția de reactori nucleari. Opinia lui Fermi, exprimată într-o scrisoare adresată unui senator american în 1951, era: "Științific, este unul dintre oamenii cei mai inteligenți cu care am venit în contact în cariera mea științifică. Desigur, nu știu care sunt motivele care au provocat presupusa lui fugă în Rusia. Impresia mea personală despre activitățile sale de cercetare a fost că nu avea mult interes pentru problemele atomice altfel decât ca instrument de cercetare științifică [...] nu părea să aibă vreun interes special pentru armele atomice. Din aceste motive impresia mea este că dacă s-a dus în Rusia nu ar fi în stare să contribuie la activitatea lor cu lucrurile pe care le-a aflat în timpul implicării sale în proiectele canadian și englez, ci mai curând prin competența sa științifică generală."

Motivul exact al plecării lui Pontecorvo rămâne neclar. Dacă fusese spion, era justificată teama că va fi demascat: în ianuarie 1950 fusese arestat fizicianul Klaus Fuchs, participant la Proiectul Manhattan, care apoi a fost pus sub acuzare, a recunoscut și a fost condamnat. Chiar dacă nu fusese spion, Pontecorvo ar fi putut fi șantajat de sovietici, în căutare de secrete nucleare, pe baza convingerilor sale comuniste. Dar probabil cea mai bună explicație este și cea mai simplă: era comunist și, în condițiile Războiului Rece, decisese că ar fi dus o viață mai bună în URSS. Într-o notă autobiografică făcută publică la Dubna după moartea sa, Pontecorvo scria: "Convingerile mele politice sunt de stânga. Inițial, ele erau legate de ura mea față de fascism și, cum cred acum, de simțul dreptății pe care mi-l inoculase tatăl meu. În perioada care a durat de la mijlocul anilor '30 până în anii '70 ideile mele erau determinate de o categorie ilogică, pe care astăzi aș numi-o «religie», un fel de «credință fanatică»." Într-un interviu din 1992 pentru ziarul britanic The Independent a explicat tăios această convingere: "Explicația simplă este asta: am fost un cretin." În aceeași scurtă perioadă înainte de moarte, a refuzat o discuție cu un istoric, solicitată de guvernul rus, cu cuvintele: "Vreau să mor ca un mare om de știință, nu ca spionul vostru nenorocit."

Fizica neutrinilor

Bruno Pontecorvo și-a început cariera științifică în domeniul fizicii nucleare. Activitatea sa în laboratoarele din Roma, Paris, Tulsa și Chalk River, în perioada 1934–1945, s-a concretizat într-un număr de lucrări științifice, brevete de invenție (patente) și rapoarte tehnice cu privire la interacția neutronilor lenți cu nucleele atomice. Începând din 1945, când s-a încheiat faza de proiectare a reactorului NRX, și-a îndreptat atenția către fizica neutrinilor, aducând contribuții fundamentale la ceea ce avea să devină fizica interacției slabe.

Detectoare radiochimice

Neutrinul a fost introdus de Pauli în 1930, ca particulă ipotetică de masă zero sau foarte mică, pentru a satisface conservarea energiei în dezintegrarea beta. În teoria formulată de Fermi în 1934, procesul elementar este neutron → proton + electron + neutrin, iar dezintegrarea beta a unui nucleu cu număr de masă A și număr atomic Z decurge în forma

Secțiunea eficace calculată pe baza acestei teorii pentru interacțiile neutrinilor cu nucleele este atât de mică, încât neutrinul a fost considerat o vreme "particulă nedetectabilă". În 1946, Pontecorvo a argumentat că neutrinii pot fi detectați prin observarea dezintegrării nucleelor rezultate din "procese beta inverse" de tipul

dacă nucleul rezultat este radioactiv cu perioadă cunoscută, iar proprietățile chimice ale elementelor produse permit separarea și concentrarea lor dintr-un volum mare de reacție. El a propus utilizarea tetracloretilenei C2Cl4 în reacția

și a indicat ca surse intense de neutrini Soarele, reactorii nucleari și materialele radioactive produse în reactorii nucleari. Metoda radiochimică clor-argon a fost utilizată de Raymond Davis, Jr. (Premiul Nobel pentru Fizică 2002) pentru detectarea neutrinilor solari în experimentul Homestake (1970–1994).

Universalitatea interacției slabe

În 1946, examinând proprietățile miuonilor produși de radiația cosmică în atmosfera Pământului, Pontecorvo a sugerat că aceștia ar fi particule de spin ½, iar în procesul de captură a unui miuon de către un nucleu atomic este emis un neutrin:

Constatând că parametrii acestui proces sunt de același ordin de mărime cu cei din procesul beta

el îi scria lui Wick: "de aici se deduce o similaritate între procesele beta și procesele de absorbție și emisie de mezoni, care, presupunând că nu e vorba de o coincidență, pare să aibă caracter fundamental." Pontecorvo a fost primul care a remarcat această proprietate fundamentală a perechilor electron-neutrino și miuon-neutrino. Ulterior, ipoteza a fost reluată de Puppi (1948), Klein (1948) și Yang și Tiomno (1950), sub numele de universalitatea interacției nucleare slabe.

Contoare proporționale

În colaborare cu Hanna și Kirkwood, Pontecorvo a elaborat în 1949 un contor proporțional cu amplificare puternică, bazat pe o tehnică nouă. Contoare de acest tip au avut un rol determinant în detectarea neutrinilor solari în deceniile următoare, în experimentele Homestake, GALLEX și SAGE.

Dezintegrarea miuonului

Către sfârșitul deceniului 1940, se știa că miuonul are o viață medie de 2,2 μs dar mecanismul dezintegrării sale era necunoscut, cu excepția faptului că era emisă o particulă încărcată electric. În anii 1948–1949, B. Pontecorvo și E.P. Hincks au efectuat o serie de experimente cu caracter de pionierat, în care au stabilit că: (1) particula încărcată emisă în dezintegrarea miuonului este un electron, (2) miuonul nu se dezintegrează într-un electron și un foton, și (3) miuonul se dezintegrează în trei particule. În concluzia autorilor, rezultatele veneau în sprijinul ipotezei că miuonul se dezintegrează într-un electron și doi neutrini și indicau valoarea ½ pentru spinul miuonului.

Proiecte nerealizate

La Dubna, în anii 1950, Pontecorvo a făcut două propuneri de experimente care urmau să pună în evidență proprietăți ale neutrinilor încă netestate. Aceste experimente nu au primit acordul autorităților sovietice.

 Propunerea de a detecta neutrinii produși în reactorii nucleari nu a putut fi realizată, fiindcă Pontecorvo nu avea acces la reactori, unde se făceau cercetări cu caracter secret. Experimentul a fost efectuat în SUA, pe reactorii din Hanford (1953) și Savannah River (1956), de Clyde Cowan și Frederick Reines (Premiul Nobel pentru Fizică 1995).

 Propunerea de a demonstra că neutrinul electronic  și neutrinul miuonic  sunt două particule diferite nu a fost acceptată, fiindcă în URSS nu exista un accelerator de particule potrivit, așa că experimentul ar fi trebuit să aibă loc în cadrul unei colaborări internaționale, la CERN sau în SUA. Această eventualitate era politic inacceptabilă pentru regimul sovietic, cu atât mai mult cu cât lui Pontecorvo nu i se permitea să călătorească în afara lagărului socialist. Experimentul a fost efectuat în SUA, la Brookhaven National Laboratory (1962), de Leon M. Lederman, Melvin Schwartz și Jack Steinberger (Premiul Nobel pentru Fizică 1988).

Oscilațiile neutrinilor

Urmărind o analogie cu fizica mezonilor K, Pontecorvo a ajuns în 1957 la concluzia că miuoniul (stare legată miuon-electron) ar putea fi un sistem pentru care tranzițiile particulă-antiparticulă să nu fie strict interzise. În acest context, el a enunțat pentru prima dată ideea că, dacă neutrinul are o masă nenulă și sarcina leptonică nu se conservă, tranziții neutrin-antineutrin în vid (așa-zise "oscilații") sunt în principiu posibile. Într-un articol succesiv asupra proceselor beta inverse, scria: "Efectele transformării neutrinului în antineutrin și vice versa pot fi inobservabile în laborator dar vor apărea în mod cert, cel puțin la scară astronomică."

Rezultatele experimentului Brookhaven (1962) au confirmat existența a două tipuri de neutrini, asociați celor doi leptoni cunoscuți: electron și miuon. (Când, în 1975, a fost descoperit un al treilea lepton, denumit tau, i-a fost atașat neutrinul respectiv, detectat și el experimental în anul 2000.) Pontecorvo a explorat consecințele acestei descoperiri și a reafirmat că: "Dacă sarcina leptonică nu e un număr cuantic conservat exact și masa neutrinului e diferită de zero, [...] oscilații devin posibile în fasciculele de neutrini." Concluzia cu privire la neutrinii solari era totodată o predicție: "Din punct de vedere observațional obiectul ideal este Soarele [...] Singurul efect la suprafața Pământului ar fi că fluxul observabil de neutrini solari trebuie să fie de două ori mai mic decât fluxul total (activ și steril) de neutrini." Odată cu primele rezultate din experimentul Homestake (1970), a apărut "problema neutrinilor solari": fluxul de neutrini era de circa 2–3 ori mai mic decât fluxul prezis de modelul solar standard – așa cum anticipase Pontecorvo.

O teorie fenomenologică a maselor, amestecurilor de stări și oscilațiilor neutrinilor a fost elaborată de Pontecorvo în colaborare cu V. Gribov (1969) și S.M. Bilenki (1975–1987).

Note

Referințe

Lectură suplimentară

 Frank Close: Half-Life: The Divided Life of Bruno Pontecorvo—Physicist or Spy?, Basic Books, New York, 2015. ISBN 978-0-465-06998-9
 Simone Turchetti: The Pontecorvo Affair: A Cold War Defection and Nuclear Physics, University of Chicago Press, 2012. ISBN 9780226816647
 Miriam Maffai: Il lungo freddo, Rizzoli, 2012. ISBN 9788817061193

Vezi și

 Neutrin
 Miuon
 Electron

Legături externe

 Cian O'Luanaigh: The centenary of Bruno Pontecorvo, CERN Document Server (accesat la 14 martie 2016)
 CERN Visual Media Office: Intervista Ugo Amaldi in occasione del centenario di Bruno Pontecorvo (accesat la 15 martie 2016)
 CERN Visual Media Office: Interview to Jack Steinberger on Bruno Pontecorvo (accesat la 15 martie 2016)
 Miriam Maffai: Bruno Pontecorvo, YouTube (accesat la 25 martie 2016)
 Vadim Bednyakov: Inside Story: Pontecorvo and neutrino physics, CERN Courier, 19 august 2013 (accesat la 14 martie 2016)

Nașteri în 1913
Decese în 1993
Fizicieni italieni
Fizicieni sovietici
Membri ai Academiei Ruse de Științe
Membri ai Partidului Comunist al Uniunii Sovietice
Laureați ai Premiului de stat al URSS
Comuniști italieni
Oameni din Toscana

Bruno Pontecorvo


James Ferguson (August 31, 1797 – September 26, 1867) was a Scottish-born American astronomer and engineer, who made the first discovery of an asteroid from North America (31 Euphrosyne).

Biography
James Ferguson was born in Scotland on August 31, 1797, and his family moved to the United states in 1800.

Between the ages of 17 and 19, as an assistant engineer, he helped to build the Erie Canal. Afterwards he was appointed as an astronomical surveyor, surveying the U.S. Northwest boarder as part of the Treaty of Ghent

Starting in 1847, he worked at the U.S. Naval Observatory in Washington, DC. He worked on the 9.6 inch refractor telescope.

Ferguson was confirmed at the Church of the Epiphany in 1863.

Ferguson was considered a bright computer and had written 84 papers as well as contributions to scientific magazines.

Discoveries

Throughout the years, Ferguson discovered three minor planets. The first, 31 Euphrosyne, is the first numbered minor planet to be discovered from North America.

In 1850, he discovered 50 Virginia. The asteroid was also independently discovered by Robert Luther, who reported it first, but is now credited to Ferguson.

In 1850, he "lost" a star that he had been observing, which Lt. Matthew Maury, the superintendent of the Observatory, claimed was evidence for a 9th planet (Pluto had not yet been discovered). In 1878, however, CHF Peters, director of the Hamilton College Observatory in New York, showed that the star had not in fact vanished, and that the previous results had been due to human error.

Honors and awards
The asteroid 1745 Ferguson, discovered from the same observatory, was later named in his honour.

He was awarded the Lalande Prize twice, in 1854 and in 1860.

References

1797 births
1867 deaths
19th-century American astronomers
Discoverers of asteroids
19th-century American engineers
Recipients of the Lalande Prize

James Ferguson (American astronomer)


قائمة ببطولات ويمبلدون لسنة 1960:

فردي رجال

 نيل فريجر هزم  رود لافر. النتيجة: 6-4 3-6 9-7 7-5

فردي سيدات

 ماريا بوينو هزمت  ساندرا راينولدز برايس. النتيجة: 8-6, 6-0

مراجع

أحداث 1960 الرياضية في لندن
أحداث يوليو 1960 الرياضية في المملكة المتحدة
أحداث يوليو 1960 الرياضية
أحداث يونيو 1960 الرياضية في المملكة المتحدة
أحداث يونيو 1960 الرياضية
بطولة ويمبلدون 1960
كرة المضرب في 1960

بطولة ويمبلدون 1960


Muzej Montrealske banke (Bank of Montreal Museum) jedan je od brojnih muzeja u Montréalu, u pokrajini Quebec, Kanada, koji posjeduje eksponate o povijesti banke, počevši od njenog osnutka u 19. stoljeću do danas. Muzej je osnovala Bank of Montréal (najstarija banka Kanade, 1817.), u jednoj od najstarijih zgrada u posjedu banke iz 1847. godine.

Položaj
Muzej se nalazi u središnjem dijelu starog Montréala u prolazu između glavne filijale Montrealske banke (izgrađene u neoklasičnom stilu 1847.) i novog sjedišta banke izgrađenog 1960. godine, na trgu Place d'Armes, preko puta crkve La Basilique Notre-Dame de Montréal, na adresi 129 Saint-Jacques Montreal, Quebec H2Y 1L6.

Povijest
Kao najstarija banka u Kanadi, Montrealska banka osnovana je 1817. godine. Tijekom višestoljetnog postojanja skupila je bogato povijesno nasljeđe o njenom postojanju i radu.

Kako bi se to naslijeđe predstavilo javnosti rukovodstvo banka donijelo je odluku da osnuje muzej i posjetiteljima prikaže repliku prvog bančinog šaltera (uključujući čekaonu, blagajnu i prateću opremu) kakav je postojao u 19. stoljeću, numizmatičku zbirku i obimnu kolekciju predmeta i povijesnih dokumenata.

U muzeju su izloženi brojni eksponati ne samo iz bogatog povijesnog nasljeđa Banke, uključujući i autentični bančin pribor iz prošlih dana, već i stare fotografije, numizmatičke zbirke kovanica, čekova, papirnog novca, vrijednosnica, propagandnog materijala itd.

Građa
Ne postoji posebna zgrada za postav muzejske građe već se ona nalazi u prolazu (prizemlju) između stare i nove zgrade Montrealske banke. Muzejske građa koja posjeduje veliki broj eksponata, razvrstana je u dvije tematske cjeline:
 Bančinog šaltera iz 19. stoljeća, s rešetkama i pratećim sadržajima.
 Kamernog djela s brojnim fotografijama, kovanicama, papirnom monetom, čekovima, vrijednosnim papirima, mehaničkim bankarskim strojevima, knjigovodstvenim kljigama, propagandnim materijalom itd.

Izvori

Vanjske poveznice
Lokacija Bank of Montréal Museum na Google karti

Sestrinski projekti

Kanada
Muzeji

Muzej Montrealske banke