"El Que Espera" é uma canção da cantora brasileira Anitta e do cantor colombiano Maluma, gravada para a edição deluxe do quinto álbum de estúdio de Anitta, Versions of Me (2022). A canção foi lançada para download digital e streaming como o sétimo single do álbum em 11 de agosto de 2022, através da Warner Records.

Antecedentes e lançamento
Em maio de 2022, um mês após o lançamento do álbum, Anitta anunciou que o mesmo ganharia uma versão deluxe e que seria lançada no final do mês de junho. No dia 31 de julho, ela lançou uma votação em suas redes sociais para escolher o primeiro single do deluxe, nas quais El Que Espera, Gata (lançada na versão normal) e Lobby com a participação de Missy Elliott foram as selecionadas. A música foi a segunda votada e no dia 02 de agosto, ela lançou um trecho da música no TikTok. No dia 10, a cantora anunciou oficialmente a faixa até ser lançada no dia seguinte, em 11 de agosto de 2022.

Videoclipe
Dirigido pela própria Anitta e Mike Ho, o videoclipe mostra os cantores fazerem uma gravação de filmagem em um lugar paradisíaco.

Faixas e formatos

Singles de 2022
Canções de 2022
Canções gravadas por Anitta
Canções gravadas por Maluma
Canções compostas por Anitta
Singles lançados pela Warner Bros. Records

El Que Espera


Lombardça, Lumbaart ya da Lumbard, İtalya'nın Lombardiya bölgesinde ve İsviçre'nin Ticino kantonunda konuşulan bir Gallo-İtalik dildir. Lombardça 3,9 milyon kişi tarafından konuşulmakta olup iki büyük lehçesi vardır. Bunlar Batı Lombardcası yani İnsubric ve Doğu Lombardcası yani Orobic olup bu lehçeler karşılıklı olarak anlaşılması imkânsız olduğundan pek çok dilbilimci tarafından ayrı diller olarak sınıflandırılmaktadır.

Kaynakça

Doğal diller
İtalik diller
Lombardiya
İtalyanca lehçeleri

Lombardca


Lýðveldisflokkurinn var framboð til alþingiskosninganna 1953.

Lýðveldisflokkurinn – samtök frjálsra kjósenda var (hægri)klofningur út úr Sjálfstæðisflokknum. Aðstandendur flokksins höfðu horn í síðu Ólafs Thors, en töldu sig halda á lofti stefnumálum Jóns Þorlákssonar. Einn helsti forsprakkinn var raunar gamall viðskiptafélagi Jóns, Óskar Norðmann.

Lýðveldisflokkurinn bauð aðeins fram í þremur kjördæmum í þingkosningunum. Þá var flokkurinn með raðaðan landslista, einn framboða og var Ásgeir Ásgeirsson frá Fróðá efstur. Listabókstafurinn var E. Lýðveldismenn náðu ekki inn manni og urðu fyrir miklum vonbrigðum með úrslitin. Rúmlega 2 500 kusu flokkinn, þar af tæp 2 000 í Reykjavík. Þetta þýddi um 3,3% atkvæða á landsvísu.

Málgagn Lýðveldisflokksins var Varðberg, sem Egill Bjarnason gaf út á árunum 1952-55.

Lýðveldisflokkurinn tók jákvætt í hugmyndir Stjórnarskrárfélagsins sem þá starfaði – og vildi efna til sérstaks stjórnlagaþings og stórauka völd forseta.

Þrátt fyrir vonbrigðin í þingkosningunum stefndu Lýðveldismenn ótrauðir að framboði í sveitarstjórnarkosningum snemma árs 1954 – í þeirri vissu að fylgið í þingkosningunum hefði dugað fyrir bæjarfulltrúa. Ekkert varð þó úr því og virðist forystu Sjálfstæðisflokksins hafa tekist að mestu að lempa þessa gömlu félaga sína.

Fyrrum íslenskir stjórnmálaflokkar

Lýðveldisflokkurinn


An Cyperus laevigatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Cyperus laevigatus in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. l. distachyos
 C. l. laevigatus

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cyperus

Cyperus laevigatus


Des élections municipales partielles ont lieu en 2013 en France.

Bilan

Élections

Argentré-du-Plessis (Ille-et-Vilaine)
 Maire sortant : Émile Blandeau (UMP)
 Maire élu : Pierre Fadier (DVD)

 Contexte : Décès du maire.

Cappelle-la-Grande (Nord)
 Maire sortant : Roger Gouvart (PCF)
 Maire élu : Léon Devloies (DVG)

 Contexte : Décès du maire et intérim assurée par la première adjointe Anne-Marie Deneckère.

Morigny-Champigny (Essonne)
 Maire sortante : Catherine Carrère (DVG)
 Maire élu : Bernard Dionnet (DVD)

 Contexte : Démission de plus d'un tiers (19) des membres du conseil municipal.

Le Neubourg (Eure)
 Maire sortant : Paul Delachaussée (UMP)
 Maire élue : Marie-Noëlle Chevalier (UMP)

 Contexte : Démission du maire et intérim assurée par la première adjointe Marie-Noëlle Chevalier.

Rians (Var)

 Maire sortante : Magali Massot (DVD)
 Maire élu : Yves Mancer (DVD)

 Contexte : Démission de plus d'un tiers des membres du conseil municipal.

Saint-Georges-de-Didonne (Charente-Maritime)
 Maire sortante : Françoise Brouard (DVD)
 Maire élu : Jean-Marc Bouffard (DVD)

 Contexte : Démission de plus d'un tiers des membres du conseil municipal.

Saint-Jory (Haute-Garonne)
 Maire sortant : Henri Miguel (PS)
 Maire réélu : Henri Miguel (PS)

 Contexte : Démission d'un tiers des membres du conseil municipal.

Le Vésinet (Yvelines)
 Maire sortant : Philippe Bastard de Crisnay (UMP)
 Maire élu : Didier Jonemann (DVD)

 Contexte : Démission de plus d'un tiers (11) des membres du conseil municipal.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes
 Élections municipales partielles en 2013 sur le site du ministère de l'intérieur

2013
municipales

Élections municipales partielles françaises de 2013


Valdescapa de Cea es una localidad española perteneciente al municipio de Villazanzo de Valderaduey, en la provincia de León, comunidad autónoma de Castilla y León.

Geografía

Ubicación

Demografía
Evolución de la población
{{Gráfica de evolución|tipo=demográfica|anchura=600|color_16=blue|nombre=Valdescapa de Cea|2000|30|2001|29|2002|29|2003|30|2004|31|2005|26|2006|23|2007|22|2008|21|2009|21|2010|19|2011|19|2012|19|2013|16|2014|15|notas=}}

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Ayuntamiento de Villazanzo de Valderaduey

Localidades de Tierra de Cea
Localidades de Villazanzo de Valderaduey

Valdescapa de Cea


Schashagen er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Ostholstein-Mitte under Kreis Østholsten. Kreis Østholsten ligger i den østlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Schashagen er beliggende omkring 4 km nordøst for Neustadt in Holstein ved Østersøen. Mod vest løber motorvejen A1 fra Lübeck mod Femern, mod øst Bundesstraße 501 fra Neustadt mod Femern.

I kommunen ligger landsbyerne og bebyggelserne Albersdorf, Altenbek, Bentfeld, Beusloe, Bliesdorf, Brodau, Brodauer Mühle, Groß Schlamin, Hermannshof, Klein Schlamin, Krummbek, Logeberg, Moorkaten, Merkendorf, Marxdorf, Rampe, Sackhufe og Wohldmorgen.

Eksterne kilder/henvisninger

 Byens side   på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Østholsten

Schashagen


Beethoven puede referirse a:

Personas
 Ludwig van Beethoven (1770–1827) fue un compositor, director de orquesta y pianista alemán.
 Ludwig van Beethoven (abuelo) (1712–1773) fue un músico, abuelo del histórico compositor del mismo nombre.
 Johann van Beethoven (1740-1792), padre de Ludwig.
 Beethoven Javier (1947-2017), futbolista uruguayo.

Entretenimiento
 Beethoven (saga cinematográfica), acerca de un perro;
 Beethoven;
 Beethoven's 2nd;
 Beethoven's 3rd;
 Beethoven's 4th;
 Beethoven 5: el perro buscatesoros;
 Beethoven's Big Break.
 Beethoven, una serie animada basada en la película;
 Beethoven (I Love to Listen To), canción de Eurythmics de 1987;
 Beethoven R, grupo musical español.

Astronomía
 Beethoven (cráter), en Mercurio;
 Cuadrante Beethoven, área del planeta Mercurio, que incluye dicho cráter;
 (1815) Beethoven, asteroide.

Geografía
 Península de Beethoven, isla Alejandro I, Antártida.

Música
 «Roll Over Beethoven», canción interpretada por Chuck Berry, The Beatles, y Electric Light Orchestra.

Beethoven (desambiguación)


Merkurovo magnetsko polje približno je magnetski dipol (što znači da polje ima samo dva magnetska pola) te naizgled globalno magnetsko polje, na planetu Merkur. Podatci Marinera 10 doveli su do njegovog otkrića 1974.; svemirska letjelica izmjerila je snagu polja kao 1,1 % jačine Zemljinog magnetskog polja. Podrijetlo magnetskog polja može se objasniti teorijom dinama. Magnetsko polje je dovoljno jako blizu udarnog fronta da uspori sunčev vjetar, koji inducira magnetosferu.

Snaga
Magnetsko polje je oko 1,1 % snažno kao Zemljino. Na Merkurovom ekvatoru relativna jakost magnetskog polja je oko 300 nT. Merkurovo magnetsko polje slabije je od Zemljinog jer se njegova jezgra ohladila i ukrutila brže od Zemljine. Iako je Merkurovo magnetsko polje mnogo slabije od Zemljinog magnetskog polja, ono je još uvijek dovoljno snažno da odbija sunčev vjetar, inducirajući magnetosferu. Budući da je Merkurovo magnetsko polje slabo, dok je međuplanetarno magnetsko polje s kojim ono međudjeluje u svojoj orbiti relativno jako, dinamički tlak sunčevog vjetra u orbiti Merkura također je tri puta veći nego na Zemlji.

Otkriće

Prije 1974. mislilo se da Merkur ne može stvarati magnetsko polje zbog relativno malog promjera i nedostatka atmosfere. Međutim, kada je Mariner 10 preletio pored Merkura (negdje oko travnja 1974.), otkrio je magnetsko polje koje je bilo oko 1/100 ukupne veličine Zemljinog magnetskog polja. Ali ovi preleti pružali su slab uvid u veličinu magnetskog polja, njegovu orijentaciju i njegove harmonične strukture, dijelom i zbog toga što je pokrivenost planetarnog polja bila loša i zbog nedostatka istodobnih promatranja gustoće i brzine sunčevog vjetra. Od otkrića, Merkurovo magnetsko polje privuklo je veliku pozornost, prvenstveno zbog Merkurove male veličine i spore 59-dnevne rotacije.

Smatra se da magnetsko polje potječe od principa mehanizma dinama, iako je to još nepoznato.

Podrijetlo
Podrijetlo magnetskog polja može se objasniti teorijom dinama; tj. konvekcijom električno vodljivog rastaljenog željeza u vanjskoj jezgri planeta. Dinamo stvara velika željezna jezgra koja je potonula u središte mase planeta, tijekom godina nije se hladila, vanjska jezgra koja nije potpuno očvrsnula i kruži unutrašnjošću. Prije otkrića magnetskog polja 1974. godine smatralo se da se zbog Merkurove male veličine njegova jezgra tijekom godina potpuno ohladila. Još uvijek postoje poteškoće s ovom teorijom, uključujući činjenicu da Merkur ima sporu, 59-dnevnu rotaciju koja nije mogla omogućiti nastanak magnetskog polja.

Ovaj je dinamo vjerojatno slabiji od zemaljskog jer ga pokreće termo-kompozicijska konvekcija povezana s ukrućivanjem unutarnje jezgre. Toplinski gradijent na granici jezgra-plašt je subadiabatski, pa je stoga vanjsko područje tekuće jezgre stabilno slojevito, a dinamo djeluje samo na dubini, gdje nastaje snažno polje. Zbog sporog okretanja planeta, rezultirajućim magnetskim poljem dominiraju sitne komponente koje brzo fluktuiraju s vremenom. Zbog slabog unutarnje generiranog magnetskog polja također je moguće da magnetsko polje generirano magnetskim pauzijskim strujama ima negativne povratne informacije o dinamo procesima, uzrokujući slabljenje ukupnog polja.

Magnetski polovi i magnetsko mjerenje

Kao i Zemljino, Merkurovo je magnetsko polje nagnuto, što znači da se magnetski polovi ne nalaze na istom području kao i zemljopisni polovi. Kao posljedica asimetrije sjever-jug u unutarnjem magnetskom polju Merkura, geometrija linija magnetskog polja različita je u sjevernom i južnom Merkurovom polarnom području. Konkretno, magnetska "polarna kapa" gdje su polja polja otvorena za međuplanetarni medij mnogo je veća u blizini južnog pola. Ova geometrija podrazumijeva da je područje južnog polariteta mnogo više izloženo nabijenim česticama zagrijanim i ubrzanim interakcijama sunčevog vjetra i magnetosfere nego na sjeveru.

Bilo je različitih načina kojima je mjereno magnetsko polje Merkura. Općenito, izvedeni ekvivalent unutarnjeg dipolnog polja je manji od pretpostavljenog na osnovi veličine i oblika magnetosfere (~ 150-200 nT R3). Nedavna radarska mjerenja Merkurove rotacije otkrila su blago ljuljanje objašnjavajući da je Merkurova jezgra barem djelomično rastopljena, što implicira da željezni "snijeg" pomaže u održavanju magnetskog polja. Tijekom prvih 88 dana u orbiti oko Merkura, MESSENGER je izvršio šest različitih mjerenja magnetskog polja dok je prolazio kroz Merkurovu magnetopauzu.

Izvori

Merkur

Merkurovo magnetsko polje


El pitajo de Kalinowski o pitajo coronado meridional (Silvicultrix spodionota) es una especie —o el grupo de subespecies Silvicultrix frontalis spodionota, dependiento de la clasificación consdierada— de ave paseriforme de la familia Tyrannidae perteneciente al género Silvicultrix, anteriormente situada en Ochthoeca. Es nativo de regiones andinas del oeste de América del Sur.

Distribución y hábitat
Se distribuye a lo largo de la cordillera de los Andes desde el centro de Perú hasta el centro de Bolivia.

Esta especie es considerada de poco común a localmente bastante común en sus hábitats naturales: los bosques enanos, bordes de bosques montanos y enmarañados de matorrales, generalmente en elevaciones de 100 a 200 m abajo del límite del bosque. Entre 2800 y 4000 m de altitud, ocasionalmente bajo hasta los 1600 m y raramente a los 1300 m.

Sistemática

Descripción original
La especie S. spodionota fue descrita por primera vez por los ornitólogos alemán Hans von Berlepsch y polaco Jean Stanislaus Stolzmann en 1896 bajo el nombre científico de subespecie Ochthoeca jelskii spodionota; su localidad tipo es: « Pariayacu, Maraynioc, Perú».

Etimología
El nombre genérico femenino «Silvicultrix» en latín significa 'aquel que habita en los bosques'; y el nombre de la especie «spodionota», se compone de las palabras del griego «spodios» que significa 'de color ceniza', y «nōtos» que significa 'de espaldas'.

Taxonomía
La presente especie es tradicionalmente tratada como un grupo de subespecies del pitajo coronado (Silvicultrix frontalis), pero es considerada como especie separada por el Congreso Ornitológico Internacional (IOC)  con base en los estudios de García-Moreno et al. (1998).

Subespecies
Según la clasificación del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) se reconocen dos subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Silvicultrix spodionota spodionota (, 1896) – Junín, oeste de Cuzco (en la Cordillera de Vilcabamba) y adyacencias del noreste de Ayacucho, en el centro de Perú.
 Silvicultrix spodionota boliviana (, 1935) – Andes del centro y sur de Perú (San Martín al sur hasta Huánuco, y valle del Urubamba en el sur de Cuzco) y Bolivia (pendiente oriental de La Paz hacia el sureste hasta el oeste de Santa Cruz).

Referencias

Enlaces externos
 Videos, fotos y sonidos de Silvicultrix frontalis spodionota/boliviana en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Silvicultrix spodionota en xeno-canto.

spodionota
Animales descritos en 1896
Aves de América del Sur
Taxones descritos por Hans von Berlepsch
Taxones descritos por Jan Sztolcman

Silvicultrix spodionota


Fizik ve astronomide kırmızıya kayma diye tanımlanan fenomen, bir cisimden yayılan ışımanın dalga boyunun artmasıdır. Görülebilen ışık için bu ışığın renginin elektromanyetik tayfın kırmızı yöne doğru kaymasıdır. Tersine dalga uzunluğunun azalması, maviye kayma olarak bilinir. Kâinat'ta gözlenen galaksilerden gelen ışığın birkaç istisnaî durum dışında tayfın hep kırmızı bölgesine kaydığı gözlenir. Edwin Hubble, bu gözlemin sonucunda Kâinat'ın yönden bağımsız olarak genişlediğini söylemiştir.

Bazı kırmızı kaymalar, hızlandırıcı araçların yaydığı ses dalgalarının sirenlerin görünüşü ve frekansının değişiminde aşina olan Doppler efekti örneğidir. Bir ışık kaynağı bir gözlemciden uzaklaştığında her zaman bir kırmızı düşüş gerçekleşir. Bunun özel bir örneği, evrenin genişlemesine bağlı olan kozmolojik kırmızıya kayma ve yeterince uzaktaki ışık kaynakları (genellikle birkaç milyon ışık yılı uzakta), Dünya'yla olan uzaklıklarındaki artış oranına karşılık gelen kırmızılık değişimini göstermektedir. Nihayet, yerçekimi kırmızısı, yerçekimsel alanların dışına çıkan elektromanyetik radyasyonda gözlemlenen göreceli bir etkidir. Tersine, dalga boyundaki bir azalmaya maviye kayma denir ve genellikle ışık yayan bir cisim bir gözlemciye doğru hareket ettiğinde veya elektromanyetik radyasyon yerçekim alanına girdiğinde görülür. Bununla birlikte, kızıla kayması daha genel bir terimdir ve bazen maviye kayma, negatif kırmızı tonlama olarak adlandırılır.

Kırmızı kaymalar ve maviye kayma bilgisi, Doppler radarı ve radar tabancaları gibi karasal teknolojileri geliştirmek için uygulanmıştır. Kırmızı kaymalar da astronomik cisimlerin spektroskopik gözlemlerinde görülür. Değeri z harfi ile temsil edilir.

Uzaysal bir kırmızılık kaydırma formülü (ve klasik yaklaşımı), uzay-zaman düz olduğunda yakındaki bir cismin kızıla kaymasını hesaplamak için kullanılabilir. Bununla birlikte, kara delikler ve Big Bang kozmolojisi gibi birçok bağlamda, kızıla kaymalar genel görelilik kullanılarak hesaplanmalıdır. Özel görelilik, yerçekimi ve kozmolojik kırmızıdan kaymalar, çerçeve dönüşüm yasaları çatısı altında anlaşılabilir. Saçılma ve optik etkiler de dahil olmak üzere elektromanyetik radyasyonun frekansında bir değişime neden olabilecek diğer fiziksel işlemler mevcut; Bununla birlikte, ortaya çıkan değişiklikler gerçek kırmızı tonlamadan ayırdedilebilir ve genellikle böyle düşünülmemelidir (bkz. fiziksel optik ve radyasyonla aktarma bölümü).

Kozmolojide kırmızıya kayma
Kırmızıya kayma, Doppler etkisi ile birlikte ele alındığında galaksilerin Dünya'dan uzaklaşma hızlarını ve buradan da dolaylı olarak uzaklıklarını belirlemekte kullanılır.

Ayrıca bakınız
 Maviye kayma

Astronomik tayf ölçümü
Doppler etkisi

Kırmızıya kayma


بلدية كادالسو ، هي بلدية تقع في مقاطعة قصرش والتي تقع في منطقة إكستريمادورا، غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 580 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في قصرش
بلديات قصرش

كادالسو


Boyo steht für:

 Boyo (Kamerun), ein Bezirk in Kamerun

Boyo ist der Künstlername von:

 Billy Boyo (eigentlich Billy Theophilus Rowe; 1969–2000), jamaikanischer Sänger

Siehe auch:
 Boio

Boyo


L'Allegro féroce est une œuvre orchestrale d'Augusta Holmès composée en 1876.

Contexte historique
Augusta Holmès compose son Allegro féroce en 1876 à Paris.

Structure

Orchestration

Analyse

Critique

Discographie
 Allegro feroce, , dir. Jane Glover.

Notes et références

Liens externes

Œuvre d'Augusta Holmès

Allegro féroce


Vrabia de câmp (Passer montanus) este o pasăre de talie mică, din familia paseride (Passeridae) răspândită în zona temperată a Europei și a Asiei. A fost introdusă și în Statele Unite și Australia. Este o pasăre sedentară, dar unele populații sunt parțial migratoare, migrațiile fiind pe distanțe scurte, uneori medii. Populațiile din nordul Europei coboară spre sudul Europei în timpul iernii. În România și în Republica Moldova este o specie sedentară comună  în regiunile joase, urcând până în zonele mai înalte. În România mărimea populației este estimată la 1.400.000-2.800.000 de perechi cuibăritoare, iar în Republica Moldova la 200.000-300.000 de perechi cuibăritoare. Cuibărește în parcuri, grădini, livezi și pâlcuri de arbori din terenuri cultivate. Este comună în așezările rurale, unde găsește locuri potrivite pentru cuibărit, dar este mai puțin legată de localități decât vrabia de casă, fiind întâlnită și în liziere de pădure. Adeseori cuibărește în scorburi, găuri în maluri lutoase. Este o vrabie mică, frumoasă, sexele practic nu pot fi distinse pe teren. Are o lungime de 14-15 cm și o greutate de 17-30 g. Atinge în libertate longevitatea maximă de 13 ani și 1 lună. Are creștetul până la ceafă brun-ciocolatiu. Regiunea auriculară și obrazul sunt albe cu o pată neagră ca o virgulă pe partea posterioară a regiunii auriculare. Albul de pe obraz se extinde peste partea posterioară a gâtului, care capătă un aspect de colier alb (întrerupt doar la nivelul cefei). Lorumul (frâul) și dunga de sub ochi sunt negre. Părțile superioare brun-gălbui, mantaua cu striații longitudinale groase negre. Vârfurile tectricelor supraalare mijlocii și mari sunt albe și formează două dungi transversale albe pe aripă. Coada brun-cenușie. Baveta (bărbia și partea centrală a gâtlejului) este neagră. Părțile inferioare alb-murdare, flancurile cu o nuanță brun-gălbuie. Juvenilul este asemănător cu adultul, dar mai spălăcit. Este o specie monogamă. Își face cuib în diferite găuri din maluri sau râpe, în puțuri părăsite, scorburi de copaci sau chiar în diferite crăpături sau orificii mai mari din pereți stâncoși, în cuiburile berzelor, stârcilor cenușii, păsărilor răpitoare sau chiar în arbori, sub acoperișul etc. Ocupă frecvent și cuiburile artificiale și scoate din propriile cuiburi alte specii, precum lăstunii de casă, lăstunii de mal, rândunicile sau prigoriile. Cuibărește în perechi, mai rar formează colonii până la câteva zeci de perechi. Cuibul este sferic și este o construcție acoperită, făcută din tulpini și ramuri, căptușită cu puf, pene și alte materiale. De regulă, acolo unde crește pelin, acesta este folosit în construcția cuibului ca mod de apărare împotriva ectoparaziților. Construiesc ambele sexe. În aprilie, uneori chiar în ultima decadă a lunii martie, începe depunerea pontei formată din 3—7 ouă; până la sfârșitul lui iulie vrabia de câmp scoate 2 sau chiar 3 generații de pui. După o perioadă de incubație de 11—14 zile, asigurată de ambele sexe, apar puii care sunt hrăniți activ timp de 12—18 zile, când devin apți să părăsească cuibul. În timpul iernii formează stoluri numeroase, uneori de tip mixt cu alte specii de paseriforme. Consumă hrană mixtă: primăvara-vara – nevertebrate (diverse specii de insecte, melci, păianjeni, viermi), iar în rest - hrană vegetală (semințe, fructe, resturi alimentare etc.), care este colectată pe sol.  Din mai până în august, când se hrănește preponderent cu insecte dăunătoare agriculturii și silviculturii, contribuie la protejarea vegetației. La sfârșitul verii și începutul toamnei când consumă hrană vegetală poate dăuna culturilor de câmp, în special, suferă grâul, meiul, cânepa și floarea-soarelui. Sunt recunoscute 11 subspecii. În România și Republica Moldova cuibărește subspecia nominată Passer montanus montanus.

Taxonomie

Denumirea latină inițială a acestei specii Fringilla montana a fost dată de Linnaeus în 1758 (terra typica "Europa" = nordul Italiei.).

Vrabia de câmp nu rareori hibridizează cu vrabia de casă (Passer domesticus) acolo unde una dintre cele două specii este rară și probabil are dificultăți în găsirea unui partener din aceeași specie; au fost observați de asemenea hibrizi cu vrabia negricioasă (Passer hispaniolensis).

Subspecia iubilaeus este uneori sinonimizată cu subspecia saturatus, iar subspecia obscuratus și hepaticus cu subspecia malaccensis. Subspecia propusă zaissanensis, din Kara Irtîș (Irtîșul Negru), în extremitatea estică a Kazahstanului, este inclusă în subspecia dilutus.

Subspecii și distribuție

Unsprezece subspecii sunt recunoscute:

 Passer montanus montanus (Linnaeus, 1758)  - subspecia nominată - cuibărește în Europa, spre est prin nord-centrul Asiei până în Kamceatka și arhipelagul Komandor, spre sud până în insulele mediteraneene, Turcia, nordul Kazahstanului, nord-estul Mongoliei și nord-estul Chinei (nordul Mongoliei Interioară).

 Passer montanus transcaucasicus Buturlin, 1906  - cuibărește în estul Asiei Mici și regiunea Caucazului, la sud până în Armenia și la est până în nordul Iranului (nordul munților Elburz).

 Passer montanus dilutus Richmond, 1896 - cuibărește în regiunea Mării Caspice, spre est până în sudul Kazahstanului, nord-vestul Chinei și vestul și sudul Mongoliei, spre sud până în Afganistan și vestul și nordul Pakistanului.

 Passer montanus kansuensis Stresemann, 1932 -  cuibărește în nordul provinciei Gansu și bazinul Țaidam din nordul Chinei.

 Passer montanus tibetanus E. C. S. Baker, 1925  - cuibărește în sudul și estul Platoului Tibetan și centrul Chinei (la est până în sud-estul provinciei Qinghai și vestul provinciei Sichuan).

 Passer montanus dybowskii Domaniewski, 1915  - cuibărește în estul Asiei din sud-estul extrem al Rusiei (cursul inferior al Amurului) spre sud până în nord-estul Chinei (estul Mongoliei Interioare și Liaoning) și Coreea de Nord.

 Passer montanus iubilaeus Reichenow, 1907  - cuibărește în estul Chinei de la Beijing spre sud până în estul provinciei Sichuan și cursul inferior al fluviului Yangtze.

 Passer montanus obscuratus Jacobi, 1923 - cuibărește în Nepal, spre est până în nord-estul Indiei.

 Passer montanus hepaticus Ripley, 1948 - cuibărește în nord-estul extrem al Indiei (sud-estul statului Arunachal Pradesh) și sudul învecinat al Chinei (sud-estul Regiunii Autonome Tibet).

 Passer montanus malaccensis A. J. C. Dubois, 1887  - cuibărește în sud-estul Asiei din Myanmar spre est până în Indochina și sud-estul Chinei (inclusiv în Hainan), spre sud până în peninsula Malacca, Sumatra, Java, sudul Filipinelor, Sulawesi, insulele Sondele Mici și insulele Moluce.

 Passer montanus saturatus Stejneger, 1885 - cuibărește în Sahalin, sudul  insulelor Kurile, Japonia, Coreea de Sud, insulele Ryukyu, Taiwan, Filipine, nordul insulei Borneo și nordul insulelor indoneziene.

Vrabia de câmp a fost introdusă (subspecia nominată Passer montanus montanus) în estul SUA, unde se găsește acum în partea est-centrală a statului Missouri și partea vest-centrală a statului Illinois și în sud-estul statului Iowa. A fost introdusă (probabil subspecia Passer montanus malaccensis) și în sud-estul Australiei, unde este acum prezentă în sud-estul Victoriei și sud-estul statului New South Wales (spre nord până aproape de Sydney).

În România cuibărește subspecia nominată  Passer montanus montanus. D. Radu semnalează că în București la 18 februarie 1973 au fost colectate două femele ale subspeciei Passer montanus transcaucasicus, însă menționează totuși că trebuie să fie reconfirmată apartenența sistematică a lor. În Republica Moldova cuibărește subspecia nominată Passer montanus montanus.

Referințe

Bibliografie

Legături externe

 Vrabie de câmp Passer montanus. SOR
 Eurasian Tree Sparrow   Passer montanus. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Tree Sparrow (Passer montanus). BirdGuides
 Moineau friquet Passer montanus - Eurasian Tree Sparrow. Oiseaux.net
 Moineau friquet Passer montanus - Eurasian Tree Sparrow. Photos, Oiseaux.net.
 Passer montanus (Linnaeus, 1758) - Полевой воробей. Позвоночные животные России
 Полевой воробей Passer montanus (Linnaeus, 1758). Птицы Казахстана
 Tree sparrow (Passer montanus). ARKive.  Video
 Feldsperlinge (Passer montanus). YouTube. Video
 Ageing and sexing  (PDF) by Javier Blasco-Zumeta & Gerd-Michael Heinze
 Feathers of the Eurasian tree sparrow
 Documenting Passer montanus' nest, eggs, hatchlings, nestlings and fledglings by Isidro A. T. Savillo

Specii cu risc scăzut
Passeridae
Animale urbane
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări descrise în 1758
Taxoni clasificați de Carl Linnaeus

Vrabie de câmp


Beautiful Garbage (stylized as beautifulgarbage) is the third studio album by American rock band Garbage. It was released on October 1, 2001, on Mushroom Records worldwide, with the North American release on Interscope Records the following day. Marking a departure from the sound the band had established on their first two releases, the album was written and recorded over the course of a year, when lead singer Shirley Manson chronicled their efforts weekly online, becoming one of the first high-profile musicians to keep an Internet blog. The album expanded on the band's musical variety, with stronger melodies, more direct lyrics, and sounds mixing rock with electronica, new wave, hip hop, and girl groups.

The album suffered from lack of promotion and the failure of its lead single "Androgyny" to achieve high chart positions. Beautiful Garbage debuted at number 13 on the Billboard 200, while topping the albums chart in Australia and peaking within the top 10 in multiple European countries, and was named one of Rolling Stones "Top 10 Albums of the Year".

A remastered and expanded edition of the album was released on November 5, 2021, to mark its 20th anniversary. The triple CD set featured two bonus CDs, consisting of b-sides, alternate versions, previously unreleased recordings and remixes.

Background
The origins of Beautiful Garbage came from a three-day recording session in September 1999 during Garbage's world tour in support of their second album, Version 2.0. The sessions resulted in "Silence Is Golden" and "Til the Day I Die", which were written for a proposed B-sides album. Both songs were loose and organic, contrasting with the very densely layered production featured on Version 2.0. "Silence Is Golden" in particular was written with an odd metric structure for a Garbage song: a 6/8 shuffle that progresses to a straight 4/4 beat.

The sale of the band's North American independent record label Almo Sounds to Universal Music Group in early 2000 put the B-sides album on hold; Garbage decided to simply start work on recording their third album instead. Garbage began writing and recording the album at their own Smart Studios in Madison, Wisconsin in April of that year. "The only vision we had was that we wanted it to sound different," recalled guitarist Duke Erikson about the influence that the two new tracks had cast, adding that the band wished to evolve the chemistry that the band had developed from touring the previous two years.

Composition
More diverse than their first two studio albums, musically more melodic and lyrically more direct, Beautiful Garbage featured electronica fused with contemporary hip hop, with influences coming from 1980s new wave to 1960s girl groups. Garbage acknowledged the broad span of sounds and styles, which included Prince, The Rolling Stones, Blondie, and Phil Spector. Regarding the melancholic lyrics, Manson stated they happened because after two years touring "we were very isolated and removed from our lives", so when writing the lyrics, "I felt an overwhelming sense that I need to reinvest in my 'relations'".

Drummer Butch Vig stated that the album is a "much simpler record than Version 2.0": "All of the songs sort of came from us playing live downstairs [in Smart Studios] with guitar, bass and drums ... That was the only conscious decision we made – to make the songs simpler. Some of the songs are still layered in spots; compared to the last record, there're about half as many tracks. As far as sounds go, it's basically drums, bass, some heavy guitars and Shirley singing." Erikson agreed that a more organic sound and simplistic approach with respect to production is embodied by the final mix of the album. "A lot of songs took shape in just a few hours as opposed to a few months with the last record....Some of the songs obviously took a long time, or we wouldn't have been in the studio for a full year. But a lot of them happened very quickly. 'Silence Is Golden' we recorded basically in three days and it was done. 'So Like a Rose,' for the most part, was recorded in three hours. I think we spent a lot of time just trying to resist adding stuff to [the new album]. Because that was our tendency on the other two records." On the lyrical content of the songs, Vig remarked that "[Manson's lyrics] aren't specifically responses to the industry, but they could be read that way. Shirley has said that, for example, 'Shut Your Mouth' is about all the bullshit that's out there, but it's also a sort of note to self to keep your mouth shut, because she says she's the biggest, most opinionated loudmouth of anyone around. So they work on multiple levels."

Garbage decided the best way to start writing the album was to set up their recording equipment, guitars, keyboards, drum kit and a sampler and "jam" as a group. Their improvisation led the inspiration of a few songs such as "Shut Your Mouth", where the band played for three hours while Manson spontaneously composed melody and lyrics, while "Breaking Up the Girl" came from both Erikson and Vig strumming acoustic guitars in the studio lounge. The band felt that it was foremost that the new songs worked on an emotional level with Manson's vocals and lyrics. The initial sessions ultimately led to around 32 song ideas to develop further.

Recording
Smart Studios had upgraded their mixing console to a Trident A-Range model, which the band used extensively. The band tracked directly onto analogue tape using a Studer tape machine, which was then dumped into Pro Tools digital audio workstation. Overdubs and mixing were carried out in Pro Tools.

Vig kept the drums and percussion simpler than before. Percussive tracks were recorded through a 30-year-old Roger Meyer compressor to color the sound (Vig: "It's really saturated and distorted, but in a very musical way"). Some tracks however were fairly scrutinized: an instrumental break in "Til the Day I Die" incorporated reverse tape effects. Vig was not satisfied with his "swing" on a 6/8 groove written for a falsetto vocal Manson had recorded on "Can't Cry These Tears", so he recruited Matt Chamberlain to play the part. The recorded sequence incorporated Chamberlain's contribution, some of Vig's performance and some light programming. Chamberlain also performed a "chopped-up" drum pattern for "Cup of Coffee" and a "bitchin' funk groove" on "Confidence".

Much of the recorded guitar work was heavily processed, the band using a Line 6 Pod for melodic parts and embellishments: for example, for the middle eight of "So Like a Rose", Erikson played a Les Paul with an E-bow through the Pod, while the synth-like intro to "Parade" was created by layering an acoustic guitar part with a clean electric guitar. A tremolo effect on "Can't Cry These Tears" was inspired by 1960s production techniques. The amp modelers were used to pre-effect the recording prior to Pro Tools, in order to prevent phasing. For electric guitar recording, the band utilized cabinet miking – four microphones recorded the output of a Marshall amplifier. Acoustics were recorded using a single Blue Bottle microphone. Daniel Shulman, who had performed bass guitar on Version 2.0 and the band's two world tours, spent two separate weeks laying down bass parts. Shulman was given freedom by the band to come up with parts and be creative, creating new basslines on the verses of "Androgyny" and "Nobody Loves You". Shulman revisited "Silence Is Golden", breaking up the straight eighths of the coda to make it more interesting.

Due to Manson's growing confidence and technical skill, the band decided that her vocals did not require much treatment; "Shirley was singing so much better, and she was coming up with melodies that were longer and had more range to them...there wasn't any point in doing a lot with it. On something like 'Nobody Loves You' she sings really low on the verse, almost at the bottom of her range, and then and the end she's singing three and a half octaves higher, almost in falsetto, as the song turns into a big wall of sound", Vig remarked. Manson's original guide vocals were used in the final mixes of several songs; the vocal on "So Like a Rose" was recorded on the first take. On some songs, however, Manson's vocal was subject to Pro Tools plug-ins and post effects. "Til the Day Die" featured a digital "scratch"-effect, created by printing her vocal to DAT and using whatever edited passes sounded good. On "Can't Cry These Tears", the four vocal parts were triple-tracked using different mikes, while a guitar riff was matched to her voice for a section of "Breaking Up the Girl". On "Cherry Lips", her entire vocal was sped up and heavily EQ'd. On slower songs such as "Drive You Home", Garbage were not overly concerned with phrasing and pitch, giving it "a rawer quality". Manson improved on her guitar skills and played more guitar in the studio and live on stage for the eventual tour.

Garbage finished recording Beautiful Garbage at the end of April 2001, and spent a month completing the final mix (some songs had gone through as many as 40 rough mixes). Final EQ, compressing and sequencing on the album was handled by Scott Hull of Classic Sound in New York. Despite running a competition on their website to name the album, Manson's own working title, inspired by a lyric in Hole's "Celebrity Skin", won out. Shirley explained: "We took the title from "Celebrity Skin" because when I heard Courtney singing "beautiful garbage", it's like a great dichotomy and we nicked it. Yes, she knows, and we have her blessing". The album artwork came from Garbage's wish for it to be "something organic"; The band came up with the fractured rose idea, thinking that it worked well with the album title. Garbage contracted London-based designers Me Company to create the visuals. The artwork for Beautiful Garbage cost $75,000.

Release

Preceding the worldwide release, on September 27, 2001, Beautiful Garbage was released early in Japan through Sony Music, featuring two exclusive bonus tracks: "Begging Bone", the B-side of "Androgyny", and "The World Is Not Enough", their James Bond theme from the film of the same name. In Australia and New Zealand, the album was released by their label FMR.

On October 1, 2001, Beautiful Garbage was released worldwide, with the North American release the following day. Mushroom Records issued the album on five formats within the United Kingdom: a standard edition CD, a limited edition specially packaged CD (in a fold-out rose shaped holder and plastic slipcase), double LP, cassette and MiniDisc. Mushroom licensed the album to PIAS Recordings for release in Western Europe and through their distributor Playground Music in Scandinavia; PIAS pressed their own standard CD, "rose-pack" CD and double LP formats for the continent. In the United States, Almo Sounds and Interscope Records released Beautiful Garbage on CD, double LP and cassette. Interscope's parent company Universal Music Group released the album in Canada.

Beautiful Garbage mixer

The CD formats of Beautiful Garbage contained an enhanced element which users could access and remix four tracks from the album: "Shut Your Mouth", "Androgyny", "Breaking Up the Girl" and "Cherry Lips". Created in conjunction with Sonic Foundry, using a customized version of their drag-and-drop ACID Pro music sequencer software, the remixes utilized samples and loops taken directly from the album masters. programmed and designed by design company DDW. The enhanced section could be accessed when the user was online; a simplified version of the software featuring only "Androgyny" loops was accessible when the user was offline.

Interscope Records and Sonic Foundry launched a competition in November 2001, in which fans were invited to remix "Androgyny" by downloading free ACID Xpress software. Entrants could then upload their work to a specially created website (www.acidgarbage.com) to stream their mixes online. The winner received copies of Sonic Foundry's audio software – ACID Pro, Sound Forge, and Vegas Audio – and five loop libraries.

Tour

Garbage marked the release of Beautiful Garbage by performing an in-store set in Chicago's Virgin Megastore on October 2, 2001. Garbage began touring the album as the opening act on the third leg of U2's Elevation Tour from October 12 in Notre Dame, Indiana, into Canada and through to October 24 in New York City. Before last show, Vig collapsed from the effects of food poisoning and contracting hepatitis A. Rather than cancelling the scheduled shows, Garbage recruited Matt Chamberlain to replace Vig for the remainder of the year. Garbage performed a series of underplayed headlining shows in Europe during November, beginning in Trondheim, Norway and ending in London, England, on November 14. Garbage then returned to North America for the final Elevation Tour Southern State shows, from Kansas City, Missouri, on November 27 through to the last show in Miami on December 2. At the last show, U2 drummer Larry Mullen Jr. played drums on "Only Happy When It Rains". Garbage wrapped up 2001 by performing at the Not So Silent Night radio festival in Los Angeles.

The Beautiful Garbage tour started in earnest in January 2002 in New Zealand and Australia, when Garbage joined the Big Day Out festival. In between the festival shows, Garbage headlined two concerts in Melbourne and Sydney. Garbage then spent 10 days in Japan, performing four headline shows in Osaka and Tokyo.

Garbage launched a headline UK tour on April 1, 2002, in Portsmouth, a run that included an acoustic performance in Edinburgh and headlining MTV's 5 Night Stand. The band were supported on the UK dates by Kelli Ali. Beyond the UK, the run extended to a number of shows in Cologne, Amsterdam and Bourges. On April 19, Garbage returned to play a six-week itinerary of North American dates. Beginning in Toronto, the tour was routed down the Eastern Coast of America, over to the Midwest and then onto the West Coast. The jaunt ended with two night stint in Los Angeles. Garbage were supported by Abandoned Pools and on some shows, by White Stripes; during the tour, Vig was taken ill (later diagnosed as Bell's Palsy) and was replaced again by Matt Chamberlain. Garbage wrapped the North American tour dates on June 6 in Mexico City.

A month-long European trek began June 10 in Madrid, covering major festivals including Glastonbury and Roskilde. Matt Walker stood in for Vig for the rest of the summer. Garbage performed two shows in Nice and Lyon supporting Red Hot Chili Peppers, and a further two headlining French shows in Lille and Paris with Mercury Rev as support. The European leg ended at Espárrago Rock in Spain on July 12. Throughout the run, Manson was dogged by vocal problems, leading to the cancellation of a few festival appearances. After a six-week break, Garbage returned to the United Kingdom to perform their last European shows of the year – two intimate club gigs in London.

With Vig rejoining the ranks following his recovery period, Garbage headed to Australia to perform at the four date M-One festival across the country at the beginning of October. They then joined No Doubt, who were promoting their Rock Steady album, to co-headline a trek around the United States; support came from The Distillers. Kicking off on October 15 in West Kingston, Rhode Island, the tour was routed down the Eastern Seaboard, and into Southern States before heading to the Pacific Northwest region and onto the American Southwest. The tour ended on November 27 in Long Beach, California. Garbage went on to perform one further show, in Hell, Grand Cayman.

Critical reception

Beautiful Garbage received generally positive reviews from music critics. At Metacritic, which assigns a normalized rating out of 100 to reviews from mainstream publications, the album received an average score of 69, based on 17 reviews. Both Rolling Stones US and Australian editions named Beautiful Garbage as one of their critics "Top 10 Albums of the Year".

Tom Laskin of Isthmus wrote that the significant "sonic tweaking and abundant sampling" of Version 2.0 is discarded as the songs are supported primarily by "bass, drum, and guitar configurations". Observing a musical theme, it is "the band's abandonment of digitally manipulated perfection in favor of rawer guitars and more immediate vocal performances." He added that, overall, the album is "far less commercially accommodating than any of the band's previous work. It embraces no particular sound or style. It comes across with ideas and commentary that challenge rather than coerce, and the playing lacks the burnished, artificial quality that's characteristic of so much youth-oriented music these days." Peter Robinson of NME wrote that the album was a "departure from the sound Garbage had established on their first two records"; It is "marked by expanding on the musical variety, with stronger melodies, more direct lyrics, and sounds that mix rock with hip hop, electronica, new wave, and girl groups." Sound on Sound described the band's approach to recording guitars as "distinctive", observing the "distorted crunches cheek-by-jowl with delicate acoustics and treated sounds which are almost unrecognizable." Michael Paoletta of Billboard noted that audiences expecting "more of the same [Version 2.0] are in for a wonderful surprise." The band eschews "disco-infused electronica foundations for more straight-up rock'n'pop". "Modern tales for modern times, sung by the vocally versatile Manson, make for one of the year's best." Q described it as "sharp, seductive music from a band at their peak." Uncut called it "their most accomplished and convincing album yet."

AllMusic's Stephen Thomas Erlewine commented that Garbage's penchant for absorbing elements from various genres, skillfully crafting them together is more evident in this album, in how they "approximate contemporary R&B with the sultry 'Androgyny', or the Minneapolis new wave bubblegum funk of 'Cherry Lips (Go Baby Go!),' or the bluesy PJ Harvey strut of 'Silence Is Golden.'" This penchant is enhanced by an "unabashedly pop coating, an element that Garbage clearly revel in, as well as should the listener." He described it "every bit as enticingly postmodern as their other albums, and it sounds distinctly Garbage" and although the fusion elements are perceptible, "they seem less like magpies, more themselves, which means Beautiful Garbage is a more consistent record." David Browne of Entertainment Weekly observed Manson's continued "aggressive bite" complemented by "throbbing tracks like 'Till the Day I Die' and 'Shut Your Mouth'", as well as exposing "tender aspects" in "heartfelt" and "subdued" songs like 'Cup of Coffee' and 'So Like a Rose'. He noted however that the band's "experiments with sonic expansion yield more mixed results"; "They thaw their sound by adding elements of trip-hop, which works for 'Cup of Coffee' and the first single, 'Androgyny'...But on a record that's more self-consciously varied than 1998's Version 2.0 other attempts are gimmicky and less successful. "Still, there's just enough to salvage from beautifulgarbage."

Commercial performance
Beautiful Garbage debuted at number 13 on the US Billboard 200 with first-week sales of 73,000 copies. It also debuted atop Billboards Top Electronic Albums chart, spending seven consecutive weeks at the top position. As of August 2008, the album had sold 405,000 copies in the United States. The album peaked at number six on the Canadian Albums Chart, and on October 12, 2001, it was certified gold by the Canadian Recording Industry Association (CRIA).

In the United Kingdom, Beautiful Garbage sold 25,173 units to debut at number six on the UK Albums Chart. The British Phonographic Industry (BPI) certified the album gold on October 19, 2001, and by July 2007, it had sold 121,397 copies in the UK. It was commercially successful across the rest of Europe, reaching the top five in Finland, France, and Ireland, and the top 10 in Austria, Belgium, Germany, Italy, Norway, Spain, and Switzerland.

The album debuted at number one on the Australian ARIA Albums Chart and received a platinum certification from the Australian Recording Industry Association (ARIA). In New Zealand, it debuted at number two on the RIANZ Albums Chart and was certified gold by the Recording Industry Association of New Zealand (RIANZ). By December 2001, Beautiful Garbage had sold nearly 1.2 million copies worldwide.

Track listing

20th anniversary editions

Personnel
Credits adapted from the liner notes of Beautiful Garbage.

Garbage
 Duke Erikson
 Shirley Manson
 Steve Marker
 Butch Vig

Additional musicians
 Daniel Shulman – bass
 Matt Chamberlain – drums on "Can't Cry These Tears" and "Cup of Coffee"

Technical
 Garbage – production
 Billy Bush – engineering
 Scott Hull – mastering

Artwork
 Garbage – art direction
 Me Company – design
 Warwick Saint – photography

Charts

Certifications and sales

References

External links

 Beautiful Garbage Japanese website (archive)

2001 albums
Albums produced by Butch Vig
Almo Sounds albums
Garbage (band) albums
Interscope Records albums
Mushroom Records albums

Beautiful Garbage


Lorin Ioan Fortuna () a fost președintele Frontului Democratic Român și unul din liderii revoluționari din Timișoara.
În decembrie 2014 i s-a acordat titlul de cetățean de onoare al orașului Timișoara.

Activitate politică
A făcut parte din Partidul Comunist Român, fiind un oficial al acestuia.

În 20 decembrie 1989 a fost inițiatorul acțiunii prin care s-a înființat Frontul Democratic Român din clădirea Teatrului de Stat și a Operei din Timișoara, devenind președinte al acestei formațiuni politice, de tip front, constituită în condiții de ilegalitate.

A fost președintele Consiliului Județean Timiș al Frontului Salvării Naționale de la 23 decembrie 1989  până la 12 ianuarie 1990 când a fost forțat să-și dea demisia.

Activitate civică
A devenit, apoi, președinte al asociației de revoluționari Victoria din Timișoara, iar, din 2004, este și membru al Colegiului Național al Institutului Revoluției Române.

Lorin Fortuna a contribuit, determinant, la înființarea mai multor organizații civice, la (sau în) conducerea cărora s-a aflat și a activat: Asociația "VICTORIA" a Luptătorilor în Revoluție, din Timișoara; Uniunea Romanilor Bucovineni (transformata, ulterior, în Mișcarea Civica "Mihai Eminescu"); Mișcarea "Sarmizegetusa"; Mișcarea Națională pentru Reîntregire; Forumul Unității Naționale (ca organizație federativa de asociații civice); Grupul Constituțional "Timișoara"; Mișcarea Civica Voievodul Gelu.

Cu Grupul Constituțional Timișoara a înființat Forumul Constituțional Cetățenesc, din Timișoara, în cadrul căruia a procedat la o analiză critică a Constituției post-revoluționare a României, punând în evidență numeroase carențe, organizând dezbateri publice în acest scop și realizând, în final, un proiect: Proiectul Constituțional "Timișoara", numit și Constituția de la Timișoara.

A participat la numeroase acțiuni civice, inclusiv de protest civic, organizate din 1990 pana în prezent, în scopul întăririi societății civice românești, ca o alternativă.

A redactat, publicat și difuzat numeroase lucrări cu caracter specific civic, despre revoluție, despre democrație, despre constituționalism s.a. Este un ideolog și un promotor fervent al democrației meritocratice, la nivel societal.

Activitate profesională
A absolvit în 1972 Facultatea de Electronică și Telecomunicații din cadrul Institutului Politehnic București, fiind repartizat, după absolvire, la Centru Teritorial de Calcul Electronic din Timișoara unde și-a început activitatea de informatician. Din 1976 s-a transferat la Facultatea de Electrotehnică din cadrul Institutului Politehnic Timișoara, iar apoi, după înființarea unei noi facultăți, la Facultatea de Electronică și Telecomunicații. La momentul declanșării evenimentelor de la Timișoara din decembrie 1989 era șef de lucrări.

În data 14 iunie 1991 își susține teza de doctorat la Facultatea de Electronică și Telecomunicații, din cadrul Institutului Politehnic București, obținând titlul de doctor, cu teza în domeniul aplicării vorbirii artificiale în industrie și telecomunicații, fiind autorul a câtorva zeci de lucrări științifice, precum și de brevete de invenții în acest domeniu.

A coordonat un colectiv de cercetare care a realizat în 1989 primul robot telefonic, cu vorbire artificială, utilizat în perioada 1989-2008 ca serviciu special de furnizare a orei exacte, prin telefon, în cadrul rețelei telefonice naționale (apelabil la numărul 958, respectiv 058). Această realizare a făcut obiectul lucrării "Vorbirea artificială - Aplicații în industrie și telecomunicații", tipărită în anul 1996, la Editura Mirton.
Lucrarea a fost propusă și susținută pentru a participa la selecția în vederea acordării premiilor Academiei Române pe anul 1996, la secția informatică, unde erau prevăzute a fi acordate două premii distincte. Din motive financiare s-a acordat un singur premiu care a fost acordat unei alte persoane.

S-a pensionat la 1 octombrie 2008 având funcția de conferențiar.

Activitate literară
În acest domeniu, Lorin Fortuna este cunoscut, mai ales ca poet, editând de-a lungul timpului, în perioada: 1994-2008, cinci plachete de poezii și o antologie poetică, editată în doua ediții. A colaborat, de asemenea, cu publicistică la mai multe reviste literare, iar unele dintre poemele cuprinse în cărțile pe care le-a publicat au fost transpuse pe muzică de compozitorul Vasile Tănase, precum și de el.

Activitate ezoterică
A înființat Mișcarea: Misiunea Astrală "România" și Mișcarea Sarmizegetusa amândouă fiind două proiecte de tip ezoteric, șocând cu teoriile sale despre civilizații virtuale.

Conform lui Lorin Fortuna, lumea este alcătuită din mai multe civilizații virtuale: șerpiliană modificată, viperiană, balauriană, dragoniană, peștiliană, delfiniană, acviliană, grifoniană, goriliană.
Fortuna a declarat că aparține civilizației Goriliene.

Fortuna susține că de peste zece ani are comunicare telepatică cu ierarhiile superioare ale civilizației Goriliene, la nivel galactic central care "l-au luat în evidență, au început să-i transmită informații". Conform acestuia, Traian Băsescu a fost sprijinit de civilizația iguaniferă violet la alegerile prezidențiale din anul 2009.

Fortuna a declarat în 2009 că sfârșitul lumii va veni în anul 2012 și a susținut că în acest eveniment nu va pieri toată umanitatea, care este alcătuită din gorilieni și mutanți civilizaționali.
Din 6,6 miliarde de oameni, cât numără populația pământului, 600 de milioane de oameni vor scăpa de Apocalipsă.
Cei care vor scăpa sunt cei care fac parte din civilizația goriliană.
De asemenea, "unii din mutanți vor ajunge pe planeta nouă, dar după o selecție", în viziunea lui Fortuna.

De asemenea, Fortuna susținea că în evenimentele din anul 2012, Terra își va ieși din orbită și va arde, transformându-se în stea care se va numi Steaua Pitică-Albă.

În viziunea lui Fortuna, NASA este o instituție care este condusă de persoane care fac parte din civilizația mutanților civilizațional din rândul vulturienilor negri și că minte și manipulează.

Conform lui Lorin Fortuna, Mihai Eminescu este viitorul Dumnezeu Tutelar Civilizațional al Civilizației Virtuale Goriliene.
El a părăsit Lumea Planetară Superioară a Planetei Terra cu o navă spațială pentru a-și lua în primire funcția supremă.
Mihai Eminescu îl înlocuiește pe Menahem Esenianul, al cărui mandat de 2.000 de ani e pe cale să se încheie.
Ciprian Porumbescu, Corneliu Zelea Codreanu, Ion Antonescu, Constantin Rosenthal sunt dumnezei în Ierarhia Dumnezeiască și Demiurgică aferentă Lumii Fizice predominant luminoase a Planetei Terra.

Publicistică
 În anii 2003-2009 editează revista "Astral" ultimul număr al acestei reviste apărând în luna martie 2009 ( numărul 7);
 În 2004 a editat revistele "Națiunea Română" și "Politica Națională", din care au apărut câte un singur număr;
 În 2007 a coordonat apariția cărții "Rolul Frontului Democratic Român în cadrul revoluției române din decembrie 1989", cea mai mare parte a acestei cărți fiind compusă din articole care-i aparțin;
 A publicat mai mule volume de poezii, între care și o antologie intitulată: "Poemul existenței-antologie poetică"

Declarații
 "Discuțiile despre faptul că a fost revoluție sau lovitură de stat pot avea și o conotație juridică (...) În decembrie 1989 a fost o revoluție, așa este prevăzut și în Constituție, iar cine neagă acest adevăr este pasibil de pedeapsă".
 "Să nu vă gândiți că este un singur Dumnezeu. Monoteismul acesta cu un singur Dumnezeu a fost de fapt o manevră menită să aducă rege pe un singur Dumnezeu după care acesta să fie deturnat cu un Dumnezeu de tip șerpilian, de exemplu"
 Atacul teroriștilor a fost o acțiune criminală, antirevoluționară, declanșată și coordonată de către o grupare din cadrul Ministerului Apărării Naționale, condusă de către fostul general Victor Atanasie Stănculescu.

Deces
Pe 25 noiembrie 2016, în urma unui ulcer duodenal perforat, a decedat la Spitalul Județean Timișoara, unde fusese internat și operat.

Referințe

Nașteri în 1948
Nașteri pe 7 mai
Decese în 2016
Decese pe 25 noiembrie
Decese cauzate de boli
Absolvenți ai Universității Politehnica din București
Informaticieni români
Membri ai Partidului Comunist Român
Participanți la revoluția română din 1989
Publiciști români
Rădăuțeni
Români bucovineni

Lorin Fortuna


Hövede er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Kirchspielslandgemeinden Eider i den nordlige del af Kreis Dithmarschen. Kreis Dithmarschen ligger i den sydvestlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
I kommunen ligger Breitenberg, en 40 meter høj bakke, med to egedækkede gravhøje med vid udsigt over Nørreditmarskens gest.
Nabokommuner er (med uret fra nordvest) kommunerne Pahlen, Dörpling, Tellingstedt og Schalkholz (alle i Kreis Dithmarschen).

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Dithmarschen

Hövede


Godfrey Bosville Macdonald,  baron Macdonald de Sleat ( Édimbourg, Écosse –  Bridlington, Angleterre) est un noble écossais.

Jeunesse
Il est le deuxième fils d'Alexander Macdonald (1er baron Macdonald) (c.1745-1795) et Elizabeth Diana Bosville (1748-1789). Il succède à son frère aîné Alexander Macdonald,  baron Macdonald, dans la baronnie le 19 juin 1824.

Il fait ses études à la Harrow School et s'inscrit à l'Oriel College, Université d'Oxford, le 17 décembre 1792.

Carrière
Il obtient le grade d'enseigne en 1794, servant dans le Loyal Kelso Regiment et le King's Royal Rifle Corps. Il obtient ensuite le grade de capitaine, en 1796, servant dans le  régiment d'infanterie et le grade de lieutenant, la même année, tout en servant avec le  (Surrey) régiment d'infanterie. Il obtient ensuite les grades de major, au service du  régiment d'infanterie, et de lieutenant-colonel, au service des South Wales Borderers. Il obtient le grade de lieutenant-colonel en 1808 au service des Grenadier Guards. Il devient colonel breveté, en 1811, major-général, en 1814, et lieutenant-général en 1830.

Il combat dans l'expédition d'Ostende en 1798 puis dans les Antilles britanniques de 1801 à 1802. Il combat dans la reconquête du cap de Bonne-Espérance entre 1805 et 1806, sous David Baird,  baronnet puis dans la Guerre d'indépendance espagnole en 1812.

Mariage et descendance
Le 29 décembre 1803 à Norwich, il épouse Louisa Maria La Coast (4 février 1781, Esher, Surrey – 10 février 1835, Bossall, Yorkshire), qui aurait été la fille illégitime du prince William Henry., duc de Gloucester et d'Édimbourg (1743-1805) et d'Almeria Carpenter, fille de George Carpenter (1er comte de Tyrconnell), mais baptisée à Leatherhead en 1781 en tant que fille de Farley Edser. Ils ont trois enfants nés avant leur mariage (légitimes par la loi écossaise, mais pas par la loi irlandaise) et dix enfants nés après leur mariage.

 Alexander William Robert Bosville (12 septembre 1800 - 22 septembre 1847) ; sa fille Julia épouse Henry Willoughby (8e baron Middleton)
 William Macdonald (1801 – vers 1805)
 Louisa Bosville Macdonald (16 septembre 1802 -  septembre 1854) ; épouse John Hope,  comte de Hopetoun. Ses descendants sont les marquis de Linlithgow
 Elizabeth Diana Bosville Macdonald (27 février 1804 - 9 juin 1839)
 Julia Bosville Macdonald (30 octobre 1805 – 11 juin 1884)
 Susan Hussey Bosville Macdonald (25 août 1807 - 5 novembre 1879)
 Godfrey William Wentworth Bosville-Macdonald,  baron Macdonald (16 mars 1809 - 25 juillet 1863)
 James William Bosville Macdonald (né le 31 octobre 1810)
 Diana Bosville Macdonald (12 avril 1812 - 8 décembre 1880) ; sa fille Diana Smyth épouse Henry Lascelles (4e comte de Harewood)
 Jane Bosville Macdonald (25 mai 1815 – 13 janvier 1888)
 Marianne Bosville Macdonald (27 juillet 1816 – 12 juillet 1876); épouse le capitaine Henry Martin Turnor, fils d'Edmund Turnor ; leur fille épouse le  comte d'Eldon
 William Bosville Macdonald (27 septembre 1817 – 11 mai 1847)
 Octavia Sophia Bosville Macdonald (v. 1819 – 22 janvier 1897)

Héritage et changement de nom
Il hérite de son oncle William Bosville, décédé célibataire en 1813, de la quasi-totalité de sa fortune et de ses domaines, notamment Gunthwaite dans le Yorkshire . Conformément aux termes du legs, par licence royale, le 11 avril 1814, il change son nom de famille en Bosville et plus tard le 20 juillet 1824 en Bosville-Macdonald .

Références

Liens externes

Général de l'armée de terre britannique
Baron de la pairie d'Irlande
Étudiant de Oriel College
Élève de Harrow School
Décès en octobre 1832
Naissance en octobre 1775
Militaire britannique des guerres de la Révolution française
Militaire britannique des guerres napoléoniennes
Militaire écossais du XVIIIe siècle
Militaire écossais du XIXe siècle

Godfrey Macdonald (3e baron Macdonald)


An Bambusa riauensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Elizabeth A. Widjaja. An Bambusa riauensis in nahilalakip ha genus nga Bambusa, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Sumatera. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bambusa

Bambusa riauensis


The Tenth United States Army was the last army level command established during the Pacific War during World War II, and included divisions from both the U.S. Army and the U.S. Marine Corps.

History
The headquarters of the Tenth Army was formed in June 1944 at Pearl Harbor, Hawaii with the original intent of being the headquarters element for the land forces of the planned invasion of Taiwan.  Following a conference at Pearl Harbor in July between President Franklin D. Roosevelt, Admiral Chester W. Nimitz and General Douglas MacArthur, it was decided to invade the Philippines instead of Taiwan.  As a result, the Tenth Army did not have an operational assignment until the invasion of Okinawa in April 1945.

Commanders
The Tenth Army was commanded by Lieutenant General Simon Bolivar Buckner Jr. from its activation on 20 June 1944 until he was killed by enemy artillery fire on Okinawa on 18 June 1945. Major General Roy Geiger, USMC assumed temporary command, becoming the first Marine Corps general to ever command a field army, and led the Tenth Army until relieved by General Joseph Stilwell on 23 June.  Stilwell commanded the Tenth Army until it was disbanded on 15 October 1945.

Battle of Okinawa
During the Battle of Okinawa (1 April through 22 June 1945), the Tenth Army consisted of XXIV Corps of the U.S. Army (consisting of the 7th, 27th, 77th and 96th Army infantry divisions) and III Amphibious Corps of the U.S. Marine Corps (consisting of the 1st, 2nd and 6th Marine divisions). The Tenth Army was unique among field armies in that it had its own Tactical Air Force, Tenth Army, a joint Army-Marine formation.

The Army had over 102,000 soldiers (of these 38,000+ were non-divisional artillery, combat support and HQ troops, with another 9,000 service troops), over 88,000 Marines and 18,000 Navy personnel (mostly Seabee and medical personnel). At the start of Battle of Okinawa, Tenth Army had 182,821 men under its command.

In all, Tenth Army suffered 65,631 casualties during the campaign, with 34,736 being suffered by XXIV Corps, 26,724 by III Amphibious Corps, 520 to the tactical air force attached to Tenth Army, 2,636 to the Army garrison forces of Okinawa and Ie Shima, and 1,015 to troops directly under the command of Tenth Army. As noted earlier, one of those casualties was the commander of the Tenth Army himself, killed by an enemy shell burst while visiting a forward position. The day after, a second general, Brigadier General Claudius M. Easley, was killed by machine gun fire.  General Joseph Stilwell was selected to succeed General Buckner as commander of the Tenth Army.

Okinawa turned out to be the only campaign that Tenth Army would take part in during World War II. It was earmarked to take part in Operation Coronet, the second phase of the invasion of Japan, but the dropping of the atomic bombs on Hiroshima and Nagasaki, and subsequent Japanese surrender, obviated the need to invade Japan.  The Tenth Army was disbanded on 15 October 1945.

References

External links
 DTC.mil - Command and Control of the U.S. Tenth Army during the Battle of Okinawa

010 Army

Tenth United States Army


دائرة سيدي علي إحدى دوائر الجزائر التابعة لولاية مستغانم. عاصمتها هي سيدي علي و تضم بلديات سيدي علي و تازقايت و أولاد مع الله.

قائمة الهياكل الشبانية في الدائرة
 دار الشباب سيدي علي  بلحميتي السنوسي
 م.ر.ج سيدي علي الشهيد حمو خواصة
 دار الشباب تازقايت بلحاجي مصطفى
 قاعة متعددة النشاطات تازقايت ياخو احمد

سيدي علي

دائرة سيدي علي


Estación Oakland Coliseum (Coliseum/Oakland Airport (OAK) para el BART) es un complejo de dos estaciones en las líneas Dublin/Pleasanton–Daly City, Fremont–Daly City y Richmond–Fremont del Metro de San Francisco que es administrada por la Distrito de Transporte Rápido del Área de la Bahía y en la línea Capital Corridor en Amtrak. La estación se encuentra localizada en 700 73rd Avenue para Amtrak, y en 7200 San Leandro Street para el BART en San Leandro, California. La estación Estación Oakland Coliseum fue inaugurada el 11 de septiembre de 1972. Ambas estaciones están conectadas por un puente peatonal.

Descripción
La estación Estación Oakland Coliseum cuenta con 2 plataformas laterales para Amtrak y BART y 3 vías 2 vías respectivamente.La estación también cuenta con 1,013 de espacios de aparcamiento y 35 exclusivamente para Amtrak.

Conexiones
La estación es abastecida por las siguientes conexiones de autobuses:
 Rutas del AirBART al Aeropuerto Internacional de OaklandAC Transit: Rutas 45, 46*, 73, 98 (local); 805 (All Nighter)* - La ruta opera los días de semana solamentePaso peatonal para la Estación Amtrak, O.co Coliseum y Oracle Arena

Referencias

Enlaces externos

 Estación Estación Oakland Coliseum

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1972
Oakland Coliseum
Estaciones de la línea Dublin/Pleasanton–Daly City
Estaciones de la línea Fremont–Daly City
Estaciones de la línea Richmond–Fremont
Edificios y estructuras de San Leandro
Transporte de Oakland

Estación Oakland Coliseum


Mauzolej obitelji Paunović u Vukovaru izgrađen je po nacrtu arhitekta A. Takos krajem 19. stoljeća u stilu mađarske neogotike s kriptom i kapelom posvećenom svetačkim liječnicima, braći Kuzmi i Damjanu. Mauzolej je dao izgraditi vukovarski veleposjednik Aleksa Paunović  (1824. – 1899.). Paunovići su bili bogata i utjecajna vukovarska obitelj u čijem je vlasništvu bio veći dio središta Vukovara; početkom 20. stoljeća bili su vlasnici 4000 jutara zemlje (oko 2300 hektara) i 74 kuće. Objekt je teško stradao u Domovinskom ratu 1991. godine, nakon Domovinskoga rata mauzolej je obnovljen.

Izvori

Građevine u Vukovaru
Paunović

Mauzolej obitelji Paunović u Vukovaru


166. længdegrad kan henvise til:

 166. vestlige længdekreds
 166. østlige længdekreds

166. længdegrad


Ludvík ist der Familienname folgender Personen:

* Emil Ludvík (1917–2007), tschechischer Jazzmusiker, Filmkomponist und Menschenrechtler
 Josef Myslimír Ludvík (1796–1856), tschechischer Heimatschriftsteller sowie römisch-katholischer Priester
 Miloslav Ludvík (* 1963), tschechischer Manager und Politiker

Ludvík


Belinda is a feminine given name of unknown origin, apparently coined from Italian bella, meaning "beautiful". Alternatively it may be derived from the Old High German name Betlinde, which possibly meant "bright serpent" or "bright linden tree".

People
Belinda C. Anderson (born 1954), American academic administrator
Belinda Ang (born 1954), a judge of the Supreme Court of Singapore
Belinda Bauer (disambiguation), several people
Belinda Bencic (born 1997), Swiss tennis player
Belinda Carlisle (born 1958), lead vocalist for the rock and roll band The Go-Go's and solo artist
Bilinda Butcher (born 1961), vocalist and guitarist of the alternative rock band My Bloody Valentine
Belinda Clark (born 1970), Australian former cricketer.
Belinda Cordwell (born 1965), former tennis player from New Zealand
Belinda Cowling, French medical researcher
Belinda Effah (born 1989), Nigerian movie actress.
Belinda Emmett (1974–2006), Australian actress and singer.
Belinda Kirk, British entrepreneur and explorer
Belinda Lima, American-born Cape Verdean singer also known simply as "Belinda"
Belinda Mulrooney (1872–1967), Irish-American entrepreneur who made a fortune in the Klondike Gold Rush
Belinda Neal (born 1963), former member of the Australian Senate (1994–1998) and House of Representatives (2007–2010)
Belinda Noack (born 1977), Australian cricketer
Belinda Peregrín, a Spanish-born, naturalized Mexican singer and actress
Belinda Royall (born c.1713), slave
Belinda Snell (born 1981), Australian basketball player
Belinda Stewart-Wilson (born 1971), English actress
Belinda Stronach (born 1966), businessperson and former Member of Parliament in the Canadian House of Commons
Belinda Vernon (born 1958), former Member of Parliament of New Zealand
Belinda Wright (disambiguation), several persons

Fictional characters
 Belinda Cratchet, daughter of Bob Cratchet in Dickens, A Christmas Carol
 Belinda, the owner of the lock stolen in Alexander Pope's poem The Rape of the Lock
 Belinda, heroine of Maria Edgeworth's novel Belinda
 Belinda, in Henry Purcell's opera Dido and Æneas
 Belinda McDonald, played by Jane Wyman in the 1948 film Johnny Belinda
 Belinda, on the Canadian animated television show Mona the Vampire
 Belinda Peacock (née Slater), a minor recurring character in EastEnders
 Belinda, a cow and the title character of a book by Pamela Allen
 Belinda Blumenthal, main character of Rocky Flintstone's series Belinda Blinked

References

English feminine given names
Feminine given names

Belinda


Der Jüdische Friedhof Rüdesheim befindet sich in Rüdesheim am Rhein im Rheingau-Taunus-Kreis in Hessen. Er liegt links neben dem kommunalen Friedhof an der Taunusstraße/ Ecke Friedhofsweg.

Geschichte
Bereits 1842 erhielt die jüdische Gemeinde Rüdesheim eine eigene Synagoge, 1848 bestand sie aus 16 Familien. Beigesetzt wurden die Mitglieder der jüdischen Gemeinden Rüdesheim und Geisenheim zunächst auf dem Jüdischen Friedhof Oestrich, bis um 1890 in Rüdesheim ein eigener jüdischer Friedhof entstehen konnte, der mit einer Mauer vom allgemeinen Friedhof abgetrennt wurde. Die Einweihung fand anlässlich einer ersten Beisetzung am 16. Mai 1892 durch Bezirksrabbiner Michael  Silberstein aus Wiesbaden statt. Die letzten Belegungen erfolgten 1945. Es handelte sich zum einen um Rachela Nirenberg (1922–1945), ein Opfer des KZ-Außenlagers Geisenheim. Das Lager Geisenheim war ein Außenlager des KZ Natzweiler-Struthof und versorgte die Kriegsgemeinschaft Krupp-Essen und Maschinenfabrik Johannisberg in Geisenheim mit Arbeitskräften. Der Grabstein wurde von ihrer überlebenden Schwester Sara Nirenberg gesetzt. Ebenfalls 1945 wurde Sarah Neuman († 17. Januar 1945) beigesetzt, wahrscheinlich auch ein Opfer des Außenlagers Geisenheim.

Die verbliebenen ca. 30 Grabsteine wurden im Jahr 2000 neu aufgerichtet.

Literatur
 Ulrike Puvogel: Gedenkstätten für die Opfer des Nationalsozialismus - eine Dokumentation Bundeszentrale für politische Bildung 1989

Weblinks

Einzelnachweise

Rudesheim
Kulturdenkmal in Rüdesheim am Rhein
Bauwerk in Rüdesheim am Rhein
Erbaut in den 1890er Jahren
Religion (Rüdesheim am Rhein)
Rudesheim am Rhein

Jüdischer Friedhof (Rüdesheim am Rhein)


Lithium-Cobalt(III)-Oxid (LiCoO2), kurz LCO, ist eine chemische Verbindung von Lithium, Cobalt und Sauerstoff und wird als Material für die positive Elektrode in Lithium-Cobaltdioxid-Akkumulatoren verwendet. Die Brauchbarkeit als Elektrodenmaterial wurde 1980 von einer Forschergruppe um John B. Goodenough an der University of Oxford entdeckt.

LiCoO2 ist ein Festkörper, in dessen Kristallstruktur die Lithiumatome zwischen Cobaltoxidschichten liegen. Cobalt ist dabei oktaedrisch von Sauerstoffatomen koordiniert bzw. an diese gebunden, wobei eine honigwabenartige Verknüpfung entsteht. Die Symmetrie der Verbindung, ausgedrückt in der Hermann-Mauguin-Symbolik, ist die rhomboedrische .

Durch den schichtartigen Aufbau sind die Lithiumionen recht mobil und können relativ schnell innerhalb ihrer Schicht diffundieren. Das wird in Akkumulatoren ausgenutzt: bei der Entladung wird Lithium ausgebaut und in den Elektrolyt abgegeben, es entsteht LixCoO2 mit 0 < x < 1. Die Struktur des Cobaltoxids bleibt dabei stabil, so dass beim Anlegen einer Spannung wieder Lithium eingebaut wird und der Akkumulator wieder aufgeladen werden kann.

Lithium-Cobalt-Dioxid ist in Wasser nicht löslich. Bei der Herstellung kann es zu Kontakt mit Stoffen kommen, die unter anderem zu Erkrankungen des Herzmuskels führen.

Auf Lithium-Cobalt-Dioxid basierende Akkumulatoren neigen bei Überlastung zu thermischem Durchgehen. Bei Temperaturen ab 180 °C kommt es bei Lithium-Cobalt-Dioxid zu einer Freisetzung von Sauerstoff. Dieser freigesetzte Sauerstoff reagiert mit den im Akkumulator eingesetzten organischen Elektrolytmaterialen exotherm und führt zu dem sich selbst steigernden und von außen nicht mehr aufhaltbaren Brand, welcher in Folge den Lithium-Cobaltdioxid-Akkumulator vollkommen zerstört.

Einzelnachweise

Lithiumverbindung
Cobaltverbindung
Sauerstoffverbindung
Elektrotechnischer Werkstoff

Lithium-Cobalt(III)-oxid


Teresa e Claudio (título original en italiano; en español, Teresa y Claudio) es una farsa en dos actos con música de Giuseppe Farinelli y libreto en italiano de Giuseppe Maria Foppa. Se estrenó el 9 de septiembre de 1801 en el Teatro San Luca de Venecia. La ópera se repuso en Londres en el año 1810.

Personajes

Enlaces externos

Óperas de Giuseppe Farinelli
Óperas en italiano
Óperas de 1801
Óperas estrenadas en Venecia

Teresa e Claudio


Hamitli, Sakarya ilinin Hendek ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahalle, 93 Harbinden sonra bölgeye göç eden Gürcüler tarafından kurulmuştur. Eski adı Hamidiyesani'dir.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 33 km, Hendek ilçesine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Hendek'in mahalleleri

Hamitli, Hendek


Orinda es una estación en la línea Pittsburg/Bay Point–SFO/Millbrae del Metro de San Francisco. La estación se encuentra localizada en 11 Camino Pablo en Orinda, California. La estación Orinda fue inaugurada el 21 de mayo de 1973.  El Distrito de Transporte Rápido del Área de la Bahía es la encargada por el mantenimiento y administración de la estación.

Descripción
La estación Orinda cuenta con 1 plataforma central y 2 vías. La estación también cuenta con 1,406 de espacios de aparcamiento.

Conexiones
La estación es abastecida por las siguientes conexiones de autobuses:
 County Connection: Ruta 6 (de lunes a viernes solamente) y 6L

Referencias

Enlaces externos

 Estación Orinda
 Líneas y estaciones del Metro de San Francisco

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1973
Estaciones de la línea Pittsburg/Bay Point–SFO/Millbrae

Orinda (Metro de San Francisco)


Die Gedenkstätte Esterwegen liegt im Ort Esterwegen im Landkreis Emsland in der Nähe des Küstenkanals zwischen Oldenburg i.O. und Papenburg. Sie erinnert an die 15 Emslandlager, von denen das KZ Börgermoor am 20. Juni 1933 zuerst entstand; es folgten die KZ Esterwegen und Neusustrum.

Geschichte der Emslandlager
Die Geschichte der Emslandlager begann am 20. Juni 1933 mit der Einrichtung des ersten von drei Konzentrationslagern ("frühe Konzentrationslager"). Bis 1945 hatten die Lager unterschiedliche Funktionen: staatliche Konzentrationslager, Konzentrationslager der SS, Schutzhaftlager, Lager für "Nacht-und-Nebel-Gefangene", Strafgefangenen- und Kriegsgefangenenlager.

Geschichte der Gedenkstätte

Erste Bemühungen um einen Gedenkort
Schon kurz nach dem Zweiten Weltkrieg kam der Wunsch nach Einrichtung einer Gedenkstätte auf, z. B. bei einem Treffen einiger Hundert Gefangener, der sogenannten "Moorsoldaten". 1963 errichtete die Gewerkschaftsjugend IG Bergbau, Chemie Energie aus Essen auf dem Lagerfriedhof an der B 401 einen Gedenkstein für Carl von Ossietzky. Ab Ende der 1970er-Jahre engagierten sich Studierende der Universität Oldenburg und Jugendgruppen, darunter Gewerkschaften und Jungsozialisten gemeinsam mit Überlebenden der Emslandlager für ein angemessenes Gedenken vor Ort. Mitglieder dieser Gruppen gründeten 1979 gemeinsam den "Arbeitskreis Carl von Ossietzky Emsland/Ostfriesland". Noch im Jahr 1979 verweigerte die Bezirksregierung Weser-Ems dem Arbeitskreis die Aufstellung einer Gedenktafel in Esterwegen mit der Begründung, es habe sich schließlich bei den Häftlingen auch um "gewöhnliche Kriminelle" gehandelt. Einen Vorschlag des Arbeitskreises, neben dem Friedhof in Esterwegen eine arbeitende Gedenkstätte zu errichten, lehnte der niedersächsische Innenminister Anfang 1980 ab.

DIZ Emslandlager

Verein "Aktionskomitee für ein DIZ Emslandlager"
1981 wurde mit Unterstützung ehemaliger Häftlinge ein privater gemeinnütziger Verein unter dem Namen "Aktionskomitee für ein DIZ Emslandlager" mit Sitz in Papenburg gegründet. Unter den Gründungsmitgliedern waren zahlreiche Mitglieder des Arbeitskreises Carl von Ossietzky. Aufgabe des Vereins ist die Einrichtung eines Dokumentations- und Informationszentrum (DIZ) Emslandlager und in der Folge die Vermittlung der Geschichte der Emslandlager in Forschung und Bildung. Den Bemühungen war aber kein Erfolg beschieden. Das Wunschgelände des Vereins nach einem historischen Ort, das ehem. KZ Esterwegen, wurde weiterhin von der Bundeswehr als Depot in Anspruch genommen.

DIZ in Papenburg
1985 richtete der Trägerverein, das Aktionskomitee für ein DIZ Emslandlager, e.V. in einem gemieteten Haus in Papenburg eine provisorische Dauerausstellung ein. Unter der Leitung Kurt Bucks wurden von hier aus Rundfahrten mit Schulklassen sowie anderen Interessierten und jährlich einmal für ehemalige Häftlinge organisiert. In der Ausstellung wurden zahlreiche Dokumente und insbesondere Selbstzeugnisse der ehemaligen Häftlinge und Gefangenen der Emslandlager gezeigt. Seminare und Tagungen wurden außerhalb des DIZ Emslandlager durchgeführt.
Auf Initiative des Landkreises Emsland wurde mit Unterstützung des Landes Niedersachsen und der Stadt Papenburg 1991 mit einem Neubau begonnen. 1993 wurde er im Rahmen eines internationalen Treffens ehemaliger Häftlinge eingeweiht.

Gedenkstätte Esterwegen an historischer Stelle

Nachdem jahrzehntelang an historischer Stelle keine Gedenkstätte errichtet werden konnte, beschied der niedersächsische Innenminister Egbert Möcklinghoff, dass eine Erinnerungstafel an der Begräbnisstätte Esterwegen aufgestellt werden dürfe. 2001 übernahm der Landkreis Emsland das Gelände des ehemaligen Lagers in Esterwegen von der Bundeswehr mit dem Ziel, eine zentrale Gedenkstätte für die 15 Emslandlager zu errichten. 2008 wurde vom Landkreis Emsland die Stiftung Gedenkstätte Esterwegen gegründet. Das DIZ Emslandlager folgte der Einladung des Landkreises und setzt seine Arbeit seit der Einweihung dieser Gedenkstätte in dieser Anlage fort. Knapp sechs Millionen Euro kostete die Gedenkstätte, sie kamen vom Bund, dem Land Niedersachsen, dem Landkreis Emsland und mehreren Stiftungen. Trägerin der Einrichtung ist die Stiftung Gedenkstätte Esterwegen, Geschäftsführer der Stiftung und Leiter der Gedenkstätte sind seit 2021 Sebastian Weitkamp und Martin Koers.

Am 31. Oktober 2011 wurde die Gedenkstätte im Beisein des Niedersächsischen Ministerpräsidenten David McAllister in einem feierlichen Festakt eröffnet. Seit November 2011 steht sie der Öffentlichkeit zur Verfügung. Im Jahr 2015 besuchten 26.790 Menschen die Gedenkstätte.

Konzept
Die langjährige Nutzung des KZ-Geländes nach dem Zweiten Weltkrieg stellte die Erinnerungsarbeit vor Herausforderungen, denn viele Spuren waren während der Nutzung durch die Bundeswehr beseitigt worden.

Weg ins Kuhdamm-Moor

Die Gefangenen in den Emslandlagern, die "Moorsoldaten", mussten das umgebende Moor im Emsland urbar machen. Von der Arbeit im Moor handelt auch das im KZ Börgermoor entstandene Moorsoldatenlied:

Wenn man die Gedenkstätte verlässt, kann man auf dem Weg in das Kuhdamm-Moor auf den dortigen Moorlehrpfad gehen.

Begräbnisstätte Esterwegen

Auf dem Friedhof Bockhorst/Esterwegen sind 1315 Gefangene unterschiedlicher Emslandlager begraben. Viele Widerstandskämpfer und auch Gefangene, die aufgrund militärischer und strafrechtlicher Delikte inhaftiert waren, sind dort beigesetzt. Eine Reihe von Verstorbenen sind in ihre Heimatländer umgebettet worden.

Diese Inschrift erweckte den Eindruck: Die jetzt auf dem Friedhof liegenden Toten seien keine Opfer des Nationalsozialismus, deshalb meißelten Mitglieder des Demokratischen Clubs Papenburg den Schluss der Inschrift im Juli 1969 heraus. Später wurde eine Tafel mit anderem Text angebracht:

Erinnerungsarbeit in der Gedenkstätte
In der Gedenkstätte Esterwegen werden pädagogische Angebote gemacht:
 altersspezifisch beziehungsweise themenbezogene Vorträge zur Geschichte der Emslandlager
 kurze Einführung und individueller Rundgang durch die Ausstellung
 Erläuterungen zu den Emslandlagern an Übersichtskarte und Luftbild
 Gang über das Lagergelände
 Fahrt zur Begräbnisstätte Esterwegen
 Archivarbeit zu Biografien, Aspekten des Lagerlebens usw. im Gedenkstättenarchiv
 Projekttage oder -wochen mit thematischen Schwerpunkten für Jugendgruppen – falls gewünscht auch mit praktischer Arbeit im Gelände
 Tagesseminare zu Aspekten der Emslandlager – vor allem für Erwachsene
 Herbstschulen im Bundesprogramm "Jugend erinnert"
 Exkursionen zu den Standorten der anderen ehemaligen Lager

Prominente Gefangene in den Emslandlagern

 Ludwig Baumann
 Georg Diederichs
 Otto Eggerstedt
 Fritz Erler
 Ernst Heilmann
 Wilhelm Henze
 Heinrich Hirtsiefer
 Robert Hoffmeister
 Hanns Kralik
 Wilhelm Leuschner
 Hans Litten
 Carlo Mierendorff
 Carl von Ossietzky
 Ernst Walsken
 Hans Weber

Literatur
 Fietje Ausländer: Ein "digitales Gedächtnis" der Emslandlager: Projekt "Vorarbeiten für ein virtuelles Häftlingsarchiv. Sicherung, Erweiterung und Verzeichnung der Zeitzeugenquellen und dokumentarischen Bestände des Dokumentations- und Informationszentrums (DIZ) Emslandlager". In: DIZ-Nachrichten/ Aktionskomitee für ein Dokumentations- und Informationszentrum Emslandlager e.V. – Papenburg. 2009, Nr. 29, S. 48–51 : Ill.
 Kurt Buck: Auf der Suche nach den Moorsoldaten. Emslandlager 1933 – 1945 und die historischen Orte heute, Papenburg, 6. Auflage 2008, ISBN 978-3-926277-16-9
 Henning Harpel: Die Emslandlager des Dritten Reichs. Formen und Probleme der aktiven Geschichtserinnerung im nördlichen Emsland 1955–1993. In: Studiengesellschaft für Emsländische Regionalgeschichte (Hrsg.): Emsländische Geschichte Bd. 12. Haselünne 2005, S. 134–239.
 Bernd Faulenbach, Andrea Kaltofen (Hrsg.): Hölle im Moor. Die Emslandlager 1933–1945. Wallstein, Göttingen 2017, ISBN 978-3-8353-3137-2.
 Wolfgang Langhoff: Die Moorsoldaten. 13 Monate Konzentrationslager, Verlag Neuer Weg, Essen, 10. Aufl. 2002
 Dirk Lüerßen: Wir sind die Moorsoldaten. Die Insassen der frühen Konzentrationslager im Emsland 1933 bis 1936 – Biographische Untersuchungen zum Zusammenhang zwischen kategorialer Zuordnung der Verhafteten, deren jeweiligen Verhaltensformen im Lager und den Auswirkungen der Haft auf die weitere Lebensgeschichte. Dissertation, Universität Osnabrück 2001 ().
 Theo Paul: Esterwegen – Erinnerung braucht Orte. Ein neues Kloster am Gelände eines ehemaligen Konzentrationslagers. In: Das Münster. Zeitschrift für christliche Kunst und Kunstwissenschaft, ISSN 0027-299X, Jg. 62 (2009) S. 21–24.
 Elke Suhr: Die Emslandlager. Die politische und wirtschaftliche Bedeutung der emsländischen Konzentrations- und Strafgefangenenlager 1933–1945. Verlag Donat & Temmen, Bremen 1985, ISBN 3-924444-07-2 (zugl. Dissertation, Universität Oldenburg 1984).

Weblinks

 Offizielle Seite der Gedenkstätte Esterwegen
 Frank Keil, taz 30. Oktober 2011: "Später Sinneswandel"
 Zu Besuch in Esterwegen (11. März 2010)
 Was geschah in den Emslandlagern? (Ergebnisse der Projektarbeit einer Schule aus Friedrichsfehn)

Einzelnachweise

Esterwegen
Emslandlager
Gedenkstätte für NS-Opfer
Kriegsgefangenenlager der Wehrmacht
Denkmal in Niedersachsen
Kultur (Landkreis Emsland)

Gedenkstätte Esterwegen


الرَبطة السَوداء هي إشارة مستعملة عادة على بطاقات الدعوة لتبين نوع اللباس الواجب ارتداؤه. للرجال البذلة السوداء وللنساء لباس السهرة.

طالع أيضا
 ربطة عنق بيضاء

المراجع

وصلات خارجية

الموضة في القرن 20
الموضة في القرن 21
بذلات
تاريخ الملابس (موضة غربية)
قواعد اللباس
ملابس

ربطة عنق سوداء


වල් පැළ පාලනය යනු පලිබෝධ පාලනයේ උද්භිත සංරචකය වන අතර එහි දී සිදු කරෙන්නේ වල් පැළ වර්ධනය වී, ගෘහස්ථකරණයට ලක් කළ පැළවලට හා පශු සම්පත්වලට හානිදායක වීමට පෙර භෞතික හෝ රසායනික ක්‍රමවලින් ඒවායේ වැඩීම නැවැත්වීමයි. වල් පැළ වැඩීම නැවැත්වීම සඳහා බොහොමයක් වල් පැළ පාලන ක්‍රියා පිළිවෙලවල් වර්ධනය කර ඇත.

වඩාත් මූලික ක්‍රමය වන්නේ නගුල් ගෑම වන අතර එහි දී වාර්ෂික වල් පැළවල මුල් කපා දමනු ලැබේ. වර්තමානයේ දී වල් නාශක ලෙස හඳුන්වන රසායනික වල් පැළ නාශක භාවිතා කරනු ලැබේ.

වල් පැළ

වල් පැළ පාලනය


Where We Stand is the second studio album by American rock band Yellowcard. It was released in 1999 (and re-released in 2004 and 2005). It was released by Takeover Records, a label created by one of the band's guitarists, Ben Harper.  This is the last release to feature vocalist Ben Dobson, whose position would later be taken over by guitarist/vocalist Ryan Key. The songs "Sue" and "Uphill Both Ways" were re-recorded, originally appearing on Yellowcard's first extended play, Midget Tossing.

Track listing

Personnel
 Ben Dobson — lead vocals
 Benjamin Harper — lead guitar
 Sean Mackin — violin, backing vocals
 Todd Clary – guitar
 Warren Cooke – bass guitar
 Longineu W. Parsons III — drums

References

Yellowcard albums
1999 albums
Hardcore punk albums by American artists
Punk rock albums by American artists

Where We Stand


Peter Strobel (* 28. August 1970 in Saarbrücken) ist ein deutscher Politiker (CDU). Er war von März 2018 bis April 2022 Minister für Finanzen und Europa sowie Minister der Justiz des Saarlandes. Von 2012 bis 2022 war er Abgeordneter im Landtag des Saarlandes.

Ausbildung und Beruf
Nach dem Besuch der Grund-, Real- und Höheren Handelsschule in Saarbrücken leistete Strobel seinen Wehrdienst bei den Feldjägern in Zweibrücken. Im Jahr 1991 schloss er die Ausbildung zum Kaufmann im Groß- und Außenhandel ab. In den Jahren 2004 bis 2018 war Peter Strobel geschäftsführender Gesellschafter des eigenen Familienbetriebs, der Strobel GmbH & Co. KG in Brebach.

Politisches Engagement
Seit 2003 ist Strobel stellvertretender Vorsitzender der MIT Saarbrücken (Mittelstands- und Wirtschaftsvereinigung der CDU) sowie Mitglied im Wirtschaftsrat der CDU und stellvertretender Vorsitzender der CDU Brebach-Fechingen. Seit 2013 ist er Kreisvorsitzender der CDU Saarbrücken-Stadt und seit 2017 stellvertretender Landesvorsitzender der CDU Saar

Von 2004 bis 2018 war Strobel Stadtverordneter in Saarbrücken und dort von 2006 bis 2018 Vorsitzender der CDU-Stadtratsfraktion. Er war Mitglied im Aufsichtsrat der Saarbrücker Stadtwerke und des städtischen Klinikums sowie Mitglied des Verwaltungsrates der Sparkasse. Im Jahr 2011 kandidierte er vergeblich für das Amt des Oberbürgermeisters der saarländischen Landeshauptstadt.

Bei der Landtagswahl im Saarland 2012 wurde Strobel in den Landtag des Saarlandes gewählt, wo er dem Vorstand der CDU-Landtagsfraktion angehörte. Bei den Landtagswahlen 2017 und 2022 wurde er erneut in den Landtag gewählt. Von 2015 bis 2018 war er stellvertretender Vorsitzender der CDU-Landtagsfraktion. Im Juni 2022 legte er sein Abgeordnetenmandat nieder, um einer der beiden Geschäftsführer von Saartoto zu werden. Für ihn rückte Petra Fretter in den Landtag nach.

Ab dem 1. März 2018 war Strobel Minister für Finanzen und Europa sowie Minister der Justiz des Saarlandes im Kabinett Hans. Am 26. April 2022 schied er mit dem Antritt des Kabinetts Rehlinger aus diesen Ämtern wieder aus.

Ehrenamt
Von 1984 bis 1988 engagierte sich Strobel aktiv in der Jugendgruppe der evangelischen Kirchengemeinde Fechingen. Den Fußball-Nachwuchs des FV Fechingen begann er im Jahr 1985 zu trainieren. Seit 2000 ist er 1. Vorsitzender des Fechinger Fußballvereins. Darüber hinaus war Strobel zwischen 1995 und 2000 im Vorstand der Sportjugend des Landessportverbandes als Referent für internationale Verbindungen aktiv. Neben den Ehrenämtern im Sport engagierte er sich von 2001 bis 2004 am Amtsgericht als Schöffe.

Weblinks

 Biographie beim Landtag des Saarlandes
 Offizielle Webseite Peter Strobels

Einzelnachweise

Justizminister (Saarland)
Finanzminister (Saarland)
Minister für Europaangelegenheiten (Saarland)
Landtagsabgeordneter (Saarland)
CDU-Mitglied
Person (Saarbrücken)
Deutscher
Geboren 1970
Mann

Peter Strobel


La pastorella nobile (título original en italiano; en español, La pastorcilla noble) es una commedia per musica en dos actos con música de Pietro Alessandro Guglielmi y libreto de Francesco Saverio Zini. Se estrenó en el Teatro del Fondo de Nápoles el 15 de abril de 1788.

Dedicada al soberano del Reino de Nápoles Fernando IV, fue la ópera que inauguró la temporada operística en el Teatro del Fondo en aquel año. La obra teatral fue un gran éxito desde su estreno y siguió siendo representada durante varios años en los teatros italianos y extranjeros: en el año 1790-1 alcanzó París y luego en Dresde, Londres y Lisboa.

Después de cinco años, durante el carnaval del año 1793, la ópera fue repuesta en el Teatro Ducal de Massa como dramma giocoso per musica.

Enlaces externos

Óperas de Pietro Alessandro Guglielmi
Óperas en italiano
Óperas de 1788
Óperas estrenadas en Nápoles

La pastorella nobile


Berlin Olimpiyat Stadyumu (Olympiastadion Berlin), 1936 yılında Berlin'de gerçekleşen Olimpiyat Oyunları için yapılmış olan stadyumdur. Berlin Olimpiyat Stadyumu, 1936 Yaz Olimpiyatları'ndan sonra, 1974 FIFA Dünya Kupası ve 2006 FIFA Dünya Kupası final maçına da ev sahipliği yaptı. Hâlen, Bundesliga'da mücadele eden Hertha Berlin'in maçlarını oynadığı stadyum 74.064 seyirci kapasitesine sahiptir.

Stadyum, 2006 Dünya Kupası hazırlıkları kapsamında tamamen yenilendi ve yenileme işleminin ardından ilk futbol karşılaşması 1 Ağustos 2004 tarihinde Hertha Berlin ile Beşiktaş arasında yapıldı.

1985'ten beri Almanya Kupası finalleri Berlin Olimpiyat Stadyumu'nda yapılmaktadır. Ayrıca her yıl 6 Avrupa şehrinde yapılan IAAF Golden League atletizm yarışmalarının Berlin ayağı, yine bu statta yapılmaktadır.

Tarihi
1931 yılında, Uluslararası Olimpiyat Komitesi, 11. Yaz Olimpiyatlarına ev sahipliğini yapmak üzere Berlin'i seçti. Adolf Hitler, 1933'te Almanya'da iktidara geldi. Propaganda amacı ile 1936 yılında Olimpiyat Oyunları'nı kullanmaya karar verdi. Aklındaki bu planı ile Hitler, yepyeni bir kentte "Reichssportfeld" adlı Grunewald'da büyük bir spor kompleksi inşaatının yapılmasını emretti. Mimar Werner March, kardeşi Walter March'ın yardımıyla projeden sorumlu olmuştur. İnşaat 1934'ten 1936'ya kadar devam etti. Werner Mach, yapının alt yarısı 12 metre yer altındaydı ve Deutsches Stadion'un temeli üzerinde yeni Olimpiyat Stadyumunu inşa etti.

Resim galerisi

Dış bağlantılar

 Resmi Sitesi
 Fotoğraf galerisi

Berlin'deki stadyumlar
1936 Yaz Olimpiyatları
1974 FIFA Dünya Kupası stadyumları
2006 FIFA Dünya Kupası stadyumları
Charlottenburg-Wilmersdorf

Berlin Olimpiyat Stadyumu


Michael Dorn (* 22. Dezember 1968 in Hannover; † 10. März 2012 in Berlin) war ein deutscher Schauspieler.

Leben
Dorn war ab 2004 in verschiedenen Film- und Fernsehrollen zu sehen, darunter Gute Zeiten, schlechte Zeiten. Zu seinen letzten Rollen gehörte eine Hauptrolle in der ARD-Serie Heiter bis tödlich. Er spielte Hauptrollen in mehreren Kurzfilmen und trat in einigen Theaterproduktionen auf, darunter Criminal Hearts im Berliner Engelbrot, Dracula im TalTonTheater Wuppertal und Bassissimo in der Staatsoper Unter den Linden.

Am 10. März 2012 stellte seine Frau eine Vermisstenanzeige bei der Polizei, worauf diese seine Wohnung in Berlin-Moabit durchsuchte und einen Abschiedsbrief fand. Sein Auto fand die Polizei am 22. März nahe der Glienicker Brücke an der Havel. Am 6. April 2012 entdeckte ein Kanufahrer nahe der Glienicker Brücke die in der Havel treibende Leiche des Schauspielers.

Filmografie

Film
 2004: Such mich nicht (Thriller)
 2007: Sterben lernen (Kurzfilm)
 2007: Kein Bund fürs Leben
 2007: Sechs Tote Studenten
 2009: Mondscheinsonate (Kurzfilm)
 2009: Das Schweigen
 2010: Drei
 2010: Das letzte Schweigen
 2010: Anonymus

Fernsehen
 2005: Dresden
 2006: Das Sichtbare und das Unsichtbare
 2006: Herzdamen
 2006: Hinter Gittern – Der Frauenknast: Freund oder Feind (Fernsehserie)
 2007: Verliebt in Berlin: Wolfhardts (Fernsehserie)
 2008: Unschuldig: Isabella (Fernsehserie)
 2008: Gute Zeiten, schlechte Zeiten (Fernsehserie)
 2009: Die Grenze
 2009: Glenn Martin, DDS
 2011: Schicksalsjahre (Fernsehserie)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Deutscher
Geboren 1968
Gestorben 2012
Mann

Michael Dorn (Schauspieler, 1968)


Die Delray Beach International Tennis Championships 2012 waren ein Tennisturnier, welches vom 27. Februar bis zum 4. März 2012 in Delray Beach stattfand. Es war Teil der ATP World Tour 2012 und wurde auf Hartplatz ausgetragen. In der gleichen Woche wurden in Dubai die Dubai Duty Free Tennis Championships sowie in Acapulco das Abierto Mexicano Telcel gespielt. Diese zählten jedoch im Gegensatz zu den Delray Beach International Tennis Championships, welches zur Kategorie ATP World Tour 250 gehört, zur Kategorie ATP World Tour 500.

Im Einzel war Juan Martín del Potro der Titelverteidiger, er spielte jedoch in dieser Woche beim Turnier in Dubai. Auch die Titelverteidiger im Doppel, Scott Lipsky und Rajeev Ram, traten ebenfalls in Dubai an.

Das Teilnehmerfeld der Einzelkonkurrenz bestand aus 32 Spielern, jenes der Doppelkonkurrenz aus 16 Paaren.

Qualifikation
Die Qualifikation fand vom 25. bis 27. Februar 2012 statt. Ausgespielt wurden vier Qualifikantenplätze, die zur Teilnahme am Hauptfeld des Turniers berechtigten.

Folgende Spieler hatten die Qualifikation überstanden und spielten im Hauptfeld des Turniers:

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Doppel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks und Quellen
 Offizielle Homepage des Turniers

Turnier der ATP World Tour 2012
Tennisturnier in Delray Beach


Uroš Čučković (Kotor, 25. travnja 1990.), crnogorski je vaterpolist. Trenutačno igra za francuski vaterpolski klub  CN Marseille. Visok je 201 centimetar i težak 103 kilograma.

Izvori

Vanjske poveznice

 Uroš Čučković - Player Info | Global Sports Archive (GSA)
 UROŠ ČUČKOVIĆ U OGLEDALU: Čovjek je sam odgovoran da u sebi otključa ljubav
 Uros CUCKOVIC | Cercle des Nageurs de Marseille
 Portal Antena M - vaterpolo Budimpesta Cuckovic, Lazovic i Gojkovic
 EC 2014 Budapest day 8 Uros Cuckovic (MNE)
 Portal Antena M- Uroš Čučković
 Uros CUCKOVIC | Profile | FINA Offical
 Uroš Čučković - izjava nakon oporavka
 Uroš Čučković - izjava pred meč s Kanadom | Meridian Sport
 Uroš Čučković – izjava pred meč s Kanadom

Crnogorski vaterpolisti

Uroš Čučković


Agrilus naomii é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Tôyama, em 1988.

Referências

naomii

Agrilus naomii