La gruta Cosquer  es una cueva submarina famosa por contener pinturas prehistóricas del Paleolítico. La gruta está situada en la calanque de la Triperie, al este de Marsella, cerca del cabo Morgiou. Su entrada se encuentra a unos 37 m por debajo del nivel del mar Mediterráneo, y se piensa que pudo haber sido usada como santuario entre el 27 000 y el 19 000 a. C., antes de que su entrada quedase cubierta debido al aumento del nivel del mar. La gruta tiene más de 200 figuras parietales correspondientes a dos fases de ocupación, una en la fase del Gravetiense y otra en la del Solutrense.

Lleva el nombre de Henri Cosquer, el buzo francés que la encontró en 1985, aunque su descubrimiento no se hizo público hasta 1991, cuando tres buzos se perdieron en la cueva y murieron.Ver el sitio de French Rock Archive, «Cosquer: The Cave Beneath the Sea for the history of the cave», disponible en: http://www.bradshawfoundation.com/cosquer/acknowledgements.php.

Historia del descubrimiento

Henri Cosquer, un submarinista profesional de Cassis, descubrió la boca de la cueva casualmente en 1985. Pensando estar delante de una cueva interesante, entró recorriendo un oscuro pasillo submarino que tras unos 160 m bajo el agua conducía a una gran sala parcialmente inundada, de unos 50 m de diámetro y que presentaba numerosas estalactitas. Fue poco tiempo después, revelando las fotos tomadas, cuando Cosquer se dio cuenta de la marca de una mano con sólo tres dedos impresa en una pared mediante la técnica de estarcido. El buzo regresó luego a la cueva, esta vez en compañía de algunos amigos, y el descubrimiento resultó sorprendente: más de un centenar de figuras geométricas, de manos humanas y de animales, estaban pintadas en las paredes y cubiertas por una fina capa de calcita. La exploró poco a poco y la visitó varias veces junto a personas de su confianza sin dar parte a las autoridades de su existencia. Tras la muerte accidental de tres buzos en el pasillo de acceso, declaró la existencia de la gruta al «Quartier des affaires maritimes» de Marsella el 3 de septiembre de 1991. El expediente fue remitido a la Dirección de investigaciones arqueológicas submarinas (Direction des recherches archéologiques sous-marines, DRASM) y después al Servicio de Arqueología regional (Service régional de l'archéologie), dependiente del Ministerio de Cultura de Francia.·

El primer reconocimiento se llevó a cabo del 18 al 20 de septiembre de ese mismo año, con la ayuda de la nave de la DRASM, L'Archéonaute. Fue dirigida por Jean Courtin, paleontólogo, prehistoriador y buzo, y por Jean Clottes, especialista en arte parietal. Se estimó que las pinturas se remontarían a no menos de 20.000 años atrás, y, por lo tanto, serían más antiguas que las de Lascaux, que solamente tienen 13.000 años.

La cueva no quedó abierta al público y su entrada fue bloqueada con bloques de hormigón con el fin de preservarla y prevenir accidentes.

En junio de 1992, una nueva misión permitió el rodaje de la película Le Secret de la grotte Cosquer.

Verificación de su autenticidad

La cueva fue visitada en otras ocasiones y estudiada por varios expertos que, sin embargo, debido a la sensacional edad de las pinturas y a no hallar pruebas fiables con carbono 14 (las pinturas eran demasiado antiguas para ser capaces de garantizar la edad), pensaban que era flagrantemente falsas, hechas ingeniosamente por el mismo Cosquer y sus amigos para hacerse publicidad. A favor de la sinceridad del buzo francés jugó un papel crucial la calcita que cubría los frescos: ésta se forma por sedimentación y ese proceso puede durar miles de años, siendo difícil de falsificar en poco tiempo.

La confirmación final de la autenticidad de las pinturas se produjo solo en 1998, cuando un estudio muy cuidadoso de los materiales utilizados para su producción descubrió restos de madera y de polen extintos en la zona desde la última era glacial. Por lo tanto, el conjunto parietal de Cosquer fue fechado en un período comprendido entre el 27 000 y el 19 000 a. C. Es por tanto más antiguo que Lascaux y uno de los más antiguos existentes en el mundo.

En 2002 y 2003, se concedió a Luc Vanrell autorización para realizar una nueva investigación y realizar un inventario de todas las pinturas.

Descripción de la cavidad

A partir de la reconstrucción científica, se ha sido capaz de determinar que, hace 27.000 años, la cueva se encontraba a los pies de un barranco, ante el cual se encontraba probablemente una estepa: era el período de la última glaciación, por lo que el clima era mucho más severo comparable al actual de Noruega. La ribera del mar Mediterráneo estaba a una distancia de 10,8 km, con la entrada de la cueva a unos 120 m sobre el entonces nivel del mar. Los hombres prehistóricos (en su mayoría, cromañones) la frecuentaban con fines rituales o de caza, y se encontró que, en el período intermedio entre las diferentes dataciones de las pinturas, la cavidad fue abandonada. Cuando al inicio del Holoceno el nivel del mar comenzó a aumentar gradualmente la entrada de la gruta quedó sumergida.

La gruta es hoy accesible por un túnel de 175 metros de largo cuya entrada se encuentra a 37 metros bajo el nivel del mar actual. Tiene varias secciones:

 en las partes emergidas:
 la Sala Norte;
 la Gran Sala;
 la Playa («Plage»);
 el Arca (L'Arche);
 el Caos (Le Chaos);
 La Sala del Felino (Salle du Félin);
 en las partes sumergidas, todo o en parte:
 el Pequeño Pozo inundado (Le Petit Puits noyé);
 la Sala Baja;
 el Gran Pozo inundado (Le Grand Puits noyé);
 la Galería de acceso.

El arte de la gruta Cosquer

Esta gruta tiene varias docenas de obras pintadas y grabadas, que, por el estilo y las representaciones, se dividen en dos períodos distintos del Paleolítico Superior que corresponderían a dos fases distintas de ocupación:

 una fase antigua, que tiene las manos negativas y trazos digitales, datada alrededor de hace unos 27 000 años (Gravetiense). La gruta tiene 65 plantillas de mano, 44 negras y 21 rojas, hechas con la técnica del estarcido, apoyando la mano contra la pared, y soplando un polvo ocre sobre la roca. Lo más llamativo en la gruta Cosquer, es que la mayoría de las manos estaban sin alguno, si no todos, los dedos. En este sentido, se han formulado diversas hipótesis, desde la mutilación ritual hasta de un verdadero alfabeto de signos. Hay presentes muchos restos grabados directamente en la pared, así como trazos bien visibles y huellas digitales dispuestas de una manera particular, pasando por las primeras figuras animales (algunos caballos y figuras similares a las de un ciervo incisas en la pared), hasta llegar a las que, con pocas dudas, son representaciones de un sexo femenino y un sexo masculino, lo que confirmaría el destino ritual de las incisiones.

 una fase más reciente que muestra signos y también pinturas y grabados figurativos, principalmente de animales, que datan de alrededor de hace unos 18-19 000 años (Solutrense). Los animales representados en esta segunda fase son: caballos, los animales más representados con 63 ejemplares, seguidos por 28 cabras, 17 venados, 10 bisontes y 7 uros. También aparecen, de forma original, 16 animales marinos, 9 focas, 3 pingüinos grandes, medusas, peces o cetáceos.

En total, han sido identificados 177 animales. Un grabado ha sido interpretado como una representación del tema del "hombre herido". Hay numerosos signos (216), con 8 representaciones sexuales (2 masculinas y 6 femeninas) que completan el inventario. Obviamente, las figuras que han sobrevivido son aquellas que están por encima del nivel del mar: los científicos han calculado que habría muchas otras figuras que habrían sido, a lo largo de los milenios, borradas por el agua y los minerales.

El material utilizado para la realización de las pinturas consiste sobre todo en varios tipos de ocre y de carbón de madera mixta. El tipo de madera utilizada resultó revelador para la datación de la gruta, ya que pertenecían a pino silvestre y a pino negro, árboles extintos en el área desde al menos 10.000 años; también se encontraron en la madera restos de polen pertenecientes al abedul, un árbol típico de climas fríos, lo que confirmaría la época glacial.

En este sentido, en el piso de la cueva se encontraron restos de un hogar, pero no había rastro de huesos o de útiles de la vida cotidiana. Esto confirmaría que la cueva no habría sido utilizada, ni en la primera ni en la segunda fase de frecuentación, como habitación o vivienda, sino más bien como un santuario, en el que los hombres prehistóricos harían incursiones breves y que estarían vinculadas a la realización de los dibujos y, posiblemente, a reunirse y celebrar ceremonias o rituales mágicos particulares para propiciar la caza. El estilo de estos animales (algunos simplemente tallados en la roca) es maravillosamente naturalista, si no moderno: el erudito Jean Clottes señaló que las figuras están representadas de perfil, pero que las orejas y los pies, acopladas, se muestran frontalmente para dar idea de tridimensionalidad.

Estado actual

Debido a su ubicación actual por debajo del nivel del mar, que convierte en peligrosa su visita, y a la extrema fragilidad de sus pinturas rupestres, la cueva está cerrada al público. Se permite el acceso puntual sólo a especialistas autorizados. Su boca de entrada submarina, a 37 metros bajo el nivel del mar, se encuentra cerrada con bloques de hormigón y una reja metálica encadenada.
Se llegó a presentar un proyecto para hacer accesible la cueva desde tierra firme con la ayuda de un ascensor subterráneo pero dicho proyecto se rechazó por las consecuencias que surgirían debido al cambio que así se provocaría en la especial presión atmosférica existente en el interior de la cueva: ésta llega a alcanzar puntualmente los 1140 mbar, siendo la mínima presión atmosférica alcanzada en su interior de 1080 mbar. Este fenómeno está provocado por la entrada de burbujas de aire disueltas en el agua de mar que se filtra hasta el interior de la cueva a través de largas fisuras submarinas en la roca cuasi horizontales y que así se van acumulando en el interior de la cueva, quedando atrapado el aire por sus paredes, en la actualidad impermeables debido a la acumulación de calcita. A consecuencia de esta sobrepresión atmosférica el nivel del agua en el interior de la cueva es un metro inferior al nivel del mar en el exterior de la misma, lo que felizmente ha permitido que se conserven hasta nuestros días algunas pinturas que se encuentran actualmente a escasos centímetros del nivel del agua en el interior de la cueva, cuando no directamente en esa misma cota.
El 4 de junio de 2022 se inaugura un Museo ("Cosquer Méditerranée") en la cercana ciudad de Marsella exclusivamente sobre esta cueva en el que se encuentra una réplica de la misma realizada por un completo equipo de arqueólogos, hidrogeólogos, geómetras y artistas especializados en reproducciones fidedignas musealizables de arte rupestre. Siendo el espacio disponible en el Museo inferior al de la cueva real, la réplica en él instalada ha sido adaptada en alguna de sus dimensiones, si bien se han mantenido idénticas al original en las secciones con pinturas rupestres.

Notas

Referencias
El artículo de la Wikipedia en francés recoge como bibliografía:
 Jean Clottes, Jean Courtin, La grotte Cosquer, Éd. du Seuil, 1994,
 Jean Clottes, Jean Courtin, Luc Vanrell, Cosquer redécouvert, Éd. du Seuil, 2005,

Enlaces externos

 (en francés) El sitio oficial .
 (en inglés) Sitio con un tratamiento de cierta profundidad

 (en francés)
 (en francés)
 (en inglés)

Cuevas marinas
Cuevas paleolíticas de Francia
Arte rupestre en Francia
Monumentos históricos de Francia clasificados
Geografía del departamento de Bocas del Ródano
Cultura de Marsella

Gruta Cosquer


Chan Vathanaka (født 23. januar 1994) er en cambodiansk fodboldspiller.

Cambodjas fodboldlandshold

|-
|2013||2||0
|-
|2014||6||2
|-
|2015||6||2
|-
|2016||14||6
|-
|2017||||
|-
!Total||28||10
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere
Personer fra Cambodja

Chan Vathanaka


Münster-Mauritz-Ost, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde, Münster kentine bağlı idari bölge.

Münster'in ilçeleri

Münster-Mauritz-Ost


Neil McGill Gorsuch (født 29. august 1967 i Denver, Colorado) er en amerikansk dommer i USA's højesteret, som blev udnævnt af Donald Trump i 2017. Han er uddannet på Columbia, Harvard og Oxford. Fra 2006 til 2017 han var dommer i tiende føderale kreds appeldomstol (Engelsk:United States Court of Appeals for the Tenth Circuit). Hans mor, Anne Gorsuch Burford, var chef for den amerikanske forbundsregerings miljøbeskyttelsesagentur EPA under Ronald Reagan-administrationen.

Kilder

Eksterne henvisninger

Højesteretsdommere fra USA
Personer fra Denver

Neil Gorsuch


සකාරා () යනු, ඊජිප්තුවෙහි පිහිටි අති  විශාල, පුරාතන සුසාන භූමියක් වන අතර  පුරාතන ඊජිප්තියානු අගනගරය වූ, මෙම්ෆිස් සඳහා විශාල සුසාන භූමි සංකීර්ණය ලෙසින් ක්‍රියා කලේය.

මෑත සොයාගැනීම්
සකාරා විශාල සුසාන භුමි සංකීර්ණය තුල වූ සුනඛයන් සඳහාවූ භූගත සුසාන භූමිය තුල 2011 වසරෙහිදී සිදු කල චර්යාරටාමය කැණීම් වලදී , සලීමා ඉක්රම් ගේ නායකත්වය යටතේ වූ කැණීම් කණ්ඩායමක් සහ  කාඩිෆ් විශ්වවිද්‍යාලයෙහි පෝල් නිකල්සන් ගේ නායකත්වය යටතේ වූ ජාත්‍යන්තර පර්යේෂක කණ්ඩායමක් විසින්, ඇනියුබිස්ගේ පූජනීය දේවාලය අසබඩ වූ භූමිදාන ප්‍රදේශයක් තුල මිලියන අටක් පමණ සත්ත්ව මමි ප්‍රමාණයක් සොයා ගන්නා ලදි. ඒවා අතුරින් බොහෝමයක් සුනඛයන් වූ මෙම මමීකෘත සතුන් උන්ගේ අයිතිකරුවන්ගේ යාච්ඤා ඔවුන්ගේ දේවතාවුන් වෙත ගෙන ගිය බවට විශ්වාසයෙන්  භාවිතා කල බවට සිතනු ලැබෙයි.

"බලු කුක්කන් ගේ සත්ත්ව ගොවිපොලක් නොමැතිව මිලියන 8 ක් මමී සපයා ගැනීම කල නොහැකියි" යැයි ඇය පැවසුවාය. "උන් බිලිපූජා කල හැකි වන පරිදී මෙයින් සමහර සුනඛයන් ඕනෑකමින් ඝාතනය කර තිබුණි. එය සැබවින්ම  අනුකම්පා විරහිත ක්‍රියාවක් බවට අපට සිතෙයි. එසේ වුවත් ඊජිප්තියානුවන් සිතා සිටියේ, ඇනිබියුස්ගේ අමරණීය සුනඛ රැලට මෙම සුනඛයින් එක එල්ලේ එක් වන බවකි. එබැවින් උන් මිය යන්නේ වඩාත් හොඳ ස්ථානයක් වෙත යෑමට බව ඔවුන් සිතූ බවක් පෙනෙයි" යැයි සලීමා ඉක්රම් පැවසුවාය.

2020 නොවැම්බර් මාසයෙහිදී, පුරාවිද්‍යාඥයින් විසින් සොයාගන්නා ලද්දේ සියුම් ලෙසින් පින්තාරු කරන ලද ලී  මිනීපෙට්ටි 100 කට වැඩි ප්‍රමාණයක් සහ අවමංගල්‍යය ප්‍රතිමා 40 කි. සමහරක මමී අඩංගුවූ, මුද්‍රා තබන ලද, ලී මිනී පෙට්ටි, වසර 2,500 තරම් අතීතයට කාල නිර්ණය කරන ලදි. සොයාගන්නා ලද අනෙකුත් මානව කෘති අතර අවමංගල්‍යය වෙස්මුහුණු, කැනොපික බරණි සහ සන්නාහ විය.

ආශ්‍රිත

මෙම්ෆිස්, ඊජිප්තුව
ගීසා ආණ්ඩුකාර පාලනාධිකාරිය
ඊජිප්තුවෙහි සංචාරක ආකර්ෂණ ස්ථාන

සකාරා


Sospiro ist eine norditalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Cremona in der Lombardei. Die Gemeinde liegt etwa 10,5 Kilometer ostsüdöstlich von Cremona.

Persönlichkeiten
 Piergiuseppe Vacchelli (* 1937), Kurienerzbischof, im Ortsteil Longadore geboren

Einzelnachweise

Weblinks

Ort in der Lombardei

Sospiro


Laura-Iuliana Scântei (n. 1 iulie 1976, Șorogari, Iași, Aroneanu, Iași, România) este o juristă română care din iunie 2022 ocupă funcția de judecător al Curții Constituționale.

Vezi și
 Legislatura 2016-2020 (Senat)
 Parlamentul României

Legături externe
 Site oficial
 Activitatea parlamentară

Politicieni români în viață
Senatori români 2016-2020
Membri ai Partidului Național Liberal
Oameni din județul Iași
Senatori români 2020-2024

Laura-Iuliana Scântei


La gare de Marenne est une ancienne halte ferroviaire belge de la ligne 43, d'Angleur à Marloie située à Marenne, ancienne commune intégrée à celle de Hotton, dans la province de Luxembourg en Région wallonne.

Situation ferroviaire
La gare de Marenne se trouvait au point kilométrique (PK) 54,0 de la ligne 43, d'Angleur à Marloie entre les gares ouvertes de Melreux-Hotton et Marche-en-Famenne.

Histoire
La ligne de l'Ourthe est mise en service en deux étapes en 1865 et 1866 par la Grande compagnie du Luxembourg afin de relier Liège à la ligne du Luxembourg.

En 1885, les Chemins de fer de l'État belge mettent en service à titre d'essai un point d'arrêt pour desservir Marenne. Il devient une halte le .

Un  de plan type 1893 y est construit et le déchargement de marchandises de toute catégorie (sauf les remorques) est autorisé.

Marenne, redevenue un simple point d'arrêt administré depuis la gare de Marche-en-Famenne ferme aux voyageurs le . Le bâtiment et les quais ont été détruits.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en Belgique
 Ligne 43 (Infrabel)
 Gare de Marche-en-Famenne

Liens externes

 Railstation.be : halte-de-marenne

Gare disparue dans la province de Luxembourg
Ligne 43 (Infrabel)
Gare mise en service en 1885
Gare

Gare de Marenne


Tonawanda may refer to:

Tonawanda (CDP), New York, consisting of the Town of Tonawanda less the Village of Kenmore
Tonawanda (city), New York, officially City of Tonawanda, bordered on three sides by the Town of Tonawanda
Tonawanda (town), New York, officially Town of Tonawanda in Erie County north of Buffalo, New York
North Tonawanda, New York, a city in Niagara County, north across Tonawanda Creek from the City and Town
Tonawanda Armory, listed on the National Register of Historic Places
Tonawanda Band of Seneca, federally recognized tribe in New York state
Tonawanda Creek, a tributary of the Niagara River and part of the Erie Canal
Tonawanda Engine, a General Motors engine factory in Buffalo, New York
Tonawanda Kardex Lumbermen, a defunct NFL team based in North Tonawanda
Tonawanda Reservation, on Tonawanda Creek in Erie, Genesee, and Niagara counties
Lake Tonawanda, prehistoric glacial lake

Tonawanda


William Kerr, premier comte de Lothian d'une nouvelle création (1605-1675) est un noble écossais .

Carrière
Kerr signe l'alliance nationale en 1638 et marche avec les Écossais en Angleterre en 1640, étant présent lorsque les Anglais sont mis en déroute à la bataille de Newburn. Par la suite, il devient gouverneur de Newcastle. Il est nommé l'un des quatre commissaires au trésor en 1642, est lieutenant-général de l'armée écossaise en Irlande et est nommé conseiller privé la même année.

Il entre au Parlement d'Écosse en 1644 et rejoint Lord Argyll en expédition contre Lord Montrose pendant les guerres des Trois Royaumes en 1644. Il est l'un des commissaires envoyés pour traiter avec le roi à Holdenby House en 1647.

Il est nommé secrétaire d'État en 1649 et est l'un des commissaires envoyés par le Parlement écossais pour protester contre la poursuite aux extrémités contre le roi, visitant Charles II en exil à Bréda. Il est général des forces écossaises en 1650. En 1662, il refuse de prêter le serment d'abjuration.

Vie privée
Fils aîné de Robert Kerr, plus tard  comte d'Ancram, il est né au palais St James à Londres et fait ses études à l'Université de Cambridge et à Paris. Il accompagne George Villiers (1er duc de Buckingham) à l'île de Ré en 1627 et sert dans l'expédition contre l'Espagne en 1631.

Il épouse Anne Kerr, comtesse de Lothian en 1630 et est créé Lord Kerr de Newbattle et comte de Lothian à part entière en 1631. Avec son épouse, ils ont :

 Mary Kerr (décédée en mars 1708) ;
 Margaret Kerr ;
 Anne Kerr (26 novembre 1631 - 30 août 1658) ;
 Elizabeth Kerr (née le 6 septembre 1633), qui épouse Francis Scott de Thirlestane, et est la mère de William Scott de Thirlestane ;
 Robert Kerr (1er marquis de Lothian) (8 mars 1636 - 15 février 1703) ;
 William Kerr (né le 22 décembre 1638) ;
 Charles Kerr (né le 17 juillet 1642) ;
 Vere Kerr (24 avril 1649 - 17 avril 1674) ;
 Henrietta Kerr (2 février 1653 - 30 juin 1741).

Références

Liens externes

Noblesse écossaise du XVIIe siècle
Décès en 1675
Personnalité politique écossaise du XVIIe siècle
Comte de la pairie d'Écosse

William Kerr (1er comte de Lothian)


Poderes das Trevas (em sueco: Mörkrets makter) é uma versão sueca anônima de 1899 do romance de Bram Stoker, Drácula, de 1897, serializado no jornal Dagen e creditado apenas a Bram Stoker e ao ainda não identificado "A—e."

É uma variante ou adaptação ao invés de uma tradução direta, com personagens adicionados, novos elementos de enredo e diferenças significativas em relação ao original. Serviu de base para uma versão islandesa mais curta com o mesmo título no ano seguinte (), que apareceu tanto como um folhetim de jornal quanto como um livro.

Poderes minimiza o vampirismo do romance de Stoker e retrata Drácula principalmente como o chefe de um culto internacional inspirado no darwinismo social, cujo objetivo é a eliminação dos mais fracos e a dominação mundial por uma elite.

Por muito tempo, assumiu-se que se baseava em elementos perdidos ou inéditos do romance de Stoker, como notas preparatórias e rascunhos iniciais, mas pesquisas mais recentes questionam se a tradução é essencialmente uma falsificação contemporânea, realizada sem o conhecimento ou consentimento de Stoker. No século XXI, novas pesquisas acadêmicas e um interesse renovado na variante levaram a várias novas traduções e edições.

História
Como seu romance original, Poderes das Trevas é uma história de terror gótica sobre um inglês que visita um castelo da Transilvânia para organizar a compra de uma nova propriedade por seu proprietário aristocrático na Inglaterra.

Diferenças entre Drácula e Poderes das Trevas

Aqui o visitante é Thomas, Tom ou Tómas Harker, ao invés de Jonathan, e Drácula se torna Draculitz. A parte inicial da história é semelhante à de Stoker, mas onde o Drácula de Stoker mora sozinho, em Poderes ele divide seu castelo com uma governanta surda-muda e um culto de seguidores semelhantes a macacos. Harker segue a governanta até um "templo" secreto no porão, onde descobre o culto praticando o sacrifício ritual, mas Draculitz não bebe o sangue de suas vítimas femininas; nem ele muda de forma, como no romance original. Em ambas as variantes nórdicas, Harker encontra uma bela loira no castelo, em vez das três irmãs vampiras, ou noivas, do livro de Stoker, e enquanto ele é repelido por elas em Drácula, e aliviado por ser resgatado pela interrupção do conde, em Poderes ele se sente atraído por ela e continua a se encontrar com ela secretamente, desobedecendo às instruções de seu anfitrião.

Assim que chega à Inglaterra, Draculitz aparece frequentemente em público, conversando agradavelmente com Mina (antes chamada de Wilma ou Vilma) e Lucy (chamada de Western em vez de Westenra) no cemitério da igreja em Whitby, visitando Lucy quando ela está doente e hospedando uma grande festa com lista de convidados internacionais no Carfax em Londres; o Drácula de Stoker permaneceu principalmente nas sombras. Em Poderes, Draculitz não ataca Mina, aqui chamada de Wilma ou Vilma. Em vez disso, ela se junta a Hawkins e dois novos personagens—os detetives Edward Tellet e Barrington Jones—e juntos eles levam sua investigação para a Transilvânia e o Castelo Drácula, auxiliados pela Polícia Secreta Húngara no caminho. Ao contrário de Drácula, Van Helsing e seus aliados permanecem na Inglaterra, onde matam Draculitz no retorno de Mina e seu grupo.

Outros novos personagens incluem o Tio Morton de Mina e os aristocratas chamados Príncipe Koromezzo, Condessa Ida Varkony e Madame Saint Amand. O personagem de Renfield não é encontrado em nenhuma das versões nórdicas. Outros personagens originais permanecem intactos e estão entre as vítimas dos vampiros: Holmwood e Seward morrem após serem vítimas de Lucy e da Condessa Vàrkony, respectivamente.

Críticos e estudiosos notaram o erotismo mais óbvio dos Dráculas sueco e islandês: no Guardian, o crítico Colin Fleming escreveu que, onde as metáforas sexuais de Stoker "servem a conceitos mais profundos e sombrios", Makt Myrkranna, "poderia ter o subtítulo Luxúria em uma Capa"; ele observa a preocupação de Draculitz com seios femininos.

Darwinismo Social e o Fin de Siècle

Draculitz não só é responsável pelo culto que se reúne em seu castelo, mas é conhecido por se corresponder com líderes internacionais, incluindo políticos e aristocratas ingleses, para arquitetar a dominação mundial. Várias vezes ele diz que 'o mundo é dos fortes' e protesta que os membros da elite foram reprimidos pela maioria por muito tempo; seu movimento está crescendo, no entanto, e vai dominar o mundo. Seus pontos de vista refletem o darwinismo social, a 'sobrevivência do mais apto' e as ideias de filósofos como Nietzsche, conforme o crescente movimento fascista na Europa iria cada vez mais interpretá-los—ou interpretá-los—mal.

Söhrman observa a sugestão de que o editor do Dagen, Harald Sohlman, pode ter simpatizado com esses pontos de vista, já que mais tarde na vida ele rejeitou o socialismo e se tornou mais politicamente conservador (Elovson, 1953); o fato de Draculitz ser o vilão da história vai contra isso, no entanto, e não apenas o conde é destruído, mas seus associados internacionais compartilham sua punição, morrendo por assassinato e suicídio. Berghorn descreve Poderes como uma sátira, alertando contra as teorias da virada do século que lançariam as bases para a "raça superior" de Hitler. Poderes faz referência a esse zeitgeist diretamente quando Seward cita um tabloide contemporâneo:

A propósito, a seção de telegramas do jornal anuncia várias notícias estranhas – comportamento lunático e motins mortais, organizados por antissemitas, tanto na Rússia e na Galícia quanto no sul da França – lojas saqueadas, pessoas mortas – insegurança geral de vida e propriedade – e os contos mais fabulosos sobre "assassinatos rituais", crianças raptadas e outros crimes indescritíveis, todos os quais são atribuídos com seriedade aos judeus pobres, enquanto jornais influentes estão instigando uma guerra de extermínio abrangente contra os "israelitas". Você pensaria que isso está no meio da Idade das Trevas!

Junto com o fascismo crescente, o Fin de siècle viu um crescimento em novas religiões esotéricas, tais como a Teosofia e a Ordem Hermética da Aurora Dourada, e Berghorn também vê esses movimentos satirizados nos rituais ocultos pagãos do culto de Draculitz.

O East End, Jack, o Estripador e os Assassinatos do Torso do Tâmisa

Bloom observou o papel proeminente que o então notório East End de Londres desempenha em Poderes. No final do século XIX, a área, que Bloom descreve como a "fronteira selvagem" da Grã-Bretanha, era associada à pobreza, doenças e crimes, especialmente prostituição. Ele argumenta que as alusões no texto sugerem que os autores ou tradutores escandinavos queriam vincular Draculitz ao serial killer vitoriano Jack, o Estripador, cuja onda de assassinatos ocorreu no distrito de Whitechapel em 1888.

De Roos afirma que a conexão do Estripador é amplamente baseada na tradução incorreta de Dalby de 1986 do prefácio islandês, por sua vez uma versão abreviada do prefácio sueco. Onde a versão de Dalby diz que "os assassinatos de Jack, o Estripador ... entraram na história [de Poderes das Trevas] um pouco mais tarde", De Roos corrige para "os assassinatos de Jack, o Estripador ... aconteceram um pouco mais tarde." À luz desta linha do tempo revisada, De Roos vê uma referência aos chamados Assassinatos do Torso do Tâmisa de 1887 na seguinte passagem de Poderes:

"Sim" – ele disse sem fôlego e o fogo quase queimou em seus olhos – "sim, esses crimes, esses assassinatos terríveis, essas mulheres assassinadas, essas pessoas encontradas em sacos no Tâmisa, esse sangue, que corre, que corre e corre, enquanto o assassino não pode ser encontrado."

Bloom—quem, deve-se notar, estava comentando sobre o texto islandês antes que a existência de sua fonte sueca fosse amplamente conhecida—também observa semelhanças entre as descrições das seguidoras de Draculitz e o estereótipo contemporâneo das "exóticas" prostitutas Asquenazes judias cujas complexidades sombrias e a percebida voluptuosidade as fizeram populares entre os cafetões do East End.

História da publicação

Mörkrets makter (Suécia)

Mörkrets Makter foi publicado pela primeira vez como uma série no jornal de Estocolmo, Dagen, de 10 de junho de 1899 até 7 de fevereiro de 1900. Uma segunda serialização ocorreu entre 6 de agosto de 1899 e 31 de março de 1900 no Aftonbladets Halfvecko-Upplaga, duas vezes por semana, uma edição tabloide rural do jornal irmão nacional de Dagen, Aftonbladet. Enquanto a variante Dagen tinha quase o dobro do romance de Stoker—300,000 palavras em comparação com 160,000—esta segunda variante tinha um final abreviado e chegava a apenas 107,000 palavras. A versão mais longa do Dagen foi republicada na popular revista Tip-Top entre 1916 e 1918.

Makt myrkranna (Islândia)

A série islandesa, Makt myrkranna, apareceu no jornal de Reykjavik, Fjallkonan, de janeiro de 1900 até março de 1901. Mais tarde, em 1901, foi publicado como um livro sob o nome de Stoker, com a tradução creditada para Valdimar Ásmundsson e a publicação simplesmente para "Nokkrir Prentarar", qual significa "vários editores". Ele encurtou a variante Aftonbladet drasticamente para 47,000 palavras e adicionou referências às sagas islandesas. Onde Mörkrets manteve o formato epistolar do romance de Stoker, Makt o dispensa após a seção da Transilvânia.

Apenas uma crítica contemporânea muito negativa de Makt myrkranna é conhecida, na qual Benedikt Björnsson o descreveu como "lixo sem valor e às vezes até pior do que sem valor, completamente desprovido de poesia e beleza e muito distante de qualquer verdade psicológica".

No entanto, Makt assumiu tal importância cultural em seu país natal que, no século XX, Makt myrkranna se tornou a maneira padrão islandesa de se referir ao mito do Drácula no cinema e na literatura, e o livro foi popular o suficiente para justificar a republicação em 1950 por Hogni. O prêmio literário Nobel Halldór Laxness posteriormente o elogiou como "um dos melhores romances islandeses importados do exterior".

Redescoberta, Reimpressões e Traduções

O islandês Makt myrkranna chamou a atenção mundial em 1986, quando o estudioso americano Richard Dalby publicou uma tradução para o inglês do prefácio, supostamente na época escrito pelo próprio Bram Stoker. Ele também supôs que todo o texto, em sua forma de livro publicado em 1901, fosse um simples resumo de Drácula e a primeira tradução estrangeira do texto de Stoker. Todas essas suposições se mostraram questionáveis ou completamente erradas: a primeira tradução estrangeira foi para o húngaro em 1898; o prefácio quase certamente não era de Stoker, e parte dele provavelmente foi plagiado de outra fonte; e era uma versão abreviada, modificada e traduzida de um texto sueco que era uma variante, com acréscimos ao lado de trechos traduzidos de Stoker.

Este último fato era desconhecido até que Hans Corneel de Roos publicou sua tradução em inglês de Makt myrkranna sob o título Powers of Darkness: The Lost Version of Dracula em 2017. Seu trabalho tanto na pesquisa quanto na tradução lhe rendeu um Prêmio Especial Lord Ruthven. O editor sueco Rickard Berghorn contatou De Roos imediatamente após a publicação para informá-lo da existência de Mörkrets Makter, cujas semelhanças e data anterior confirmaram que era a fonte do texto islandês. No mesmo ano, ele republicou o texto original em sueco, como visto pela primeira vez em Dagen, com prefácio de John E. Browning.

Em 2022, William Trimble editou uma nova tradução para o inglês, produzida revisando o manuscrito sueco lido por OCR e, em seguida, executando-o em dois programas de tradução automática, antes de ter os resultados refinados por um tradutor sueco humano e dois editores ingleses. Foi publicado junto com ensaios de Roos e outros estudiosos de Drácula, com a capa trazendo uma tradução direta da página de título original: "Powers of Darkness, by Bram Stoker, Swedish adaptation by A—e."

Pouco depois, no mesmo ano, o falante nativo de sueco Rickard Berghorn publicou sua própria tradução como Powers of Darkness: The Unique Version of Dracula. Foi publicado com um novo ensaio introdutório do tradutor e, apenas para a edição de capa dura, um prefácio do professor Clive Bloom. As edições Trimble e Berghorns reproduziram ilustrações originais de Emil Åberg, que De Roos também publicou em um volume separado, Dracula: The Swedish Drawings (1899-1900). Uma nova edição ilustrada da tradução de Berghorn, limitada a 500 cópias e com prefácio de Dacre Stoker, foi publicada pela Centipede Press como Powers of Darkness: The First Dracula no final de 2022.

Autoria e Fontes

Antes de 2017, os estudiosos geralmente presumiam que Poderes das Trevas era baseado principalmente no próprio trabalho de Stoker, sendo traduzido diretamente de Drácula ou baseado em suas notas preparatórias e primeiros rascunhos. Uma vez que ficou claro que o sueco Mörkrets makter antecedeu e serviu como fonte do islandês Makt myrkranna, o consenso acadêmico gradualmente começou a lançar dúvidas sobre o envolvimento de Stoker (De Roos 2021).

Identidade de A—e

A série de jornal de 1899 identifica a história como uma "adaptação" (bearbetning sueca), em vez de uma tradução, per se, por alguém chamado "A—e."

As primeiras sugestões de que as iniciais estão conectadas a Valdimar Ásmundsson, creditadas para Makt myrkranna, agora devem ser rejeitadas, pois pesquisas posteriores provaram que a variante sueca é anterior à islandesa.

Berghorn rapidamente rejeitou a sugestão de De Roos de que significava "editor do Aftonbladets", já que a palavra sueca para "editor" seria redaktör. Mais recentemente, De Roos propôs que as iniciais representassem Albert Andersson-Edenberg (1834-1913), um jornalista sênior e associado do editor do Dagen, Sohlman, que escrevia sob pseudônimos como "A.-E.", "A.E." e "A.E-g." e ocasionalmente traduzia do inglês. Ele reforça seu argumento identificando frases peculiares usadas em ambos os Poderes e nas obras publicadas de Andersson-Edenberg, como "verdadeiras Valquírias das terras altas da Baviera". Berghorn rejeitou muitos dos exemplos de semelhanças de De Roos como coincidências e mal-entendidos.

Berghorn argumenta que A—e deve ser um ou vários teosofistas suecos na tradição de Helena Blavatsky, já que muitas das cenas adicionais são claramente inspiradas pela Teosofia. A assinatura A—e era usada em escritos espiritualistas e teosóficos da época, mas não pode ser encontrada em nenhum outro lugar nas publicações suecas. Ele faz a suposição de que o tradutor sueco, socialista, teosofista, colaborador do Dagen e filósofo Axel Frithiof Åkerberg, e seu bom amigo e colaborador, o tradutor Victor Pfeiff, estavam por trás da assinatura.

Envolvimento de Stoker

Os pesquisadores propuseram várias maneiras pelas quais o próprio Stoker poderia estar envolvido na criação de Poderes. No início do estudo de Makt myrkranna, De Roos, sem saber da fonte sueca anterior do texto, identificou várias semelhanças entre ele e as anotações de Bram Stoker, como um "quarto secreto—colorido como sangue" e os personagens da silenciosa governanta e um inspetor policial. De Roos sugere várias maneiras pelas quais o tradutor islandês Valdimar Ássmundsson pode ter sido apresentado ao autor de Drácula, inclusive por meio de amigos literários em comum, como Mark Twain, Hall Caine e Frederic WH Myers, mas ele não encontra nenhuma evidência de correspondência entre Ássmundsson e Stoker. De qualquer forma, a redescoberta do original sueco prova que as novas ideias em Poderes não se originaram com Ássmundsson, então nenhuma conexão é necessária.

Em 2016, o biógrafo de Stoker, Skal, deu seu apoio à teoria de que Poderes foi baseado em um rascunho inicial perdido de Drácula, novamente apontando semelhanças com as anotações de Stoker. No ano seguinte, Berghorn apontou paralelos com o Dracula's Guest de Stoker, publicado postumamente, argumentando que este era um rascunho inicial de Drácula e, por sua vez, uma fonte de Poderes; o "estilo florido" e o personagem da Condessa Dolingen de Gratz são nomeados , entre outras semelhanças. Berghorn qualifica suas reivindicações, no entanto, apontando para referências em Poderes para eventos atuais (motins antissemitas na França, a chamada conspiração de Orlean) e tecnologia (o cinematógrafo) que teriam que ser posteriores a qualquer rascunho proposto por Stoker e, portanto, deve ter se originado com os autores nórdicos.

As alusões em Poderes para Jack, o Estripador e os Assassinatos do Torso do Tâmisa, tanto no prefácio quanto na própria história, também foram oferecidas como evidência do envolvimento de Stoker. Como um autor ou tradutor escandinavo saberia dos últimos incidentes? De Roos contesta essa teoria: Embora não tenham sido amplamente divulgados na Suécia, os assassinatos no Tâmisa receberam alguma atenção da imprensa escandinava, e um jornalista como Andersson-Edenberg teria tido acesso aos jornais britânicos. As redações de Estocolmo, como as do Dagen, recebiam o London Times e o Telegraph diariamente por telégrafo, por exemplo.

Falsificação

Em sua biografia de Bram Stoker de 2016, Skal descreve Poderes das Trevas como "fan fiction não autorizada". Em seu artigo de 2020 "Drácula or Draculitz?" Brundan et al levam essa noção adiante, argumentando que o apetite insaciável do público do século XIX por literatura de vampiros significava que as práticas de escritores e editores eram elas mesmas uma espécie de vampirismo, apropriando-se da literatura anterior da mesma forma que Drácula se apropriava dos corpos humanos. O gênero vampiro vitoriano, portanto, é caracterizado exclusivamente por fraude, falsificação e plágio. Citando estudiosos anteriores de Drácula, como Pope, Radick e Wycke, eles demonstram que o próprio Stoker emprestou consideravelmente de histórias de vampiros anteriores, incluindo Der Fremde (O Estranho) de Karl von Wachsmann. Mesmo a história dentro da história inclui fabricação e engano, e contém várias dicas sobre a falta de confiabilidade de evidências documentais supostamente autênticas: Drácula destrói as evidências primárias queimando documentos, por exemplo, muitos dos próprios textos apresentados como prova do conto dentro da história são necessariamente cópias.

Na medida em que afirmam ser traduções, as duas versões nórdicas de Poderes das Trevas são falsificações. Eles não apenas atribuem falsamente a autoria para Stoker e contêm prefácios fraudulentos, mas também emprestam liberalmente de outros escritos, incluindo Carmilla de Sheridan Le Fanu e The Masque of the Red Death e The Facts in the Case of M. Valdemar de Edgar Allan Poe.

Prefácio e Plágio das Memórias de Bernhard Wadström

Em 1986, Richard Dalby foi o primeiro a chamar a atenção para o prefácio fora dos países escandinavos, traduzindo pela primeira vez a versão islandesa para o inglês (Dalby 1986). É atribuído diretamente para Bram Stoker e apresenta a história como um relato confiável de eventos reais, mas com nomes alterados para proteger identidades. A versão islandesa termina com a citação de Hamlet de Shakespeare: "Há mais coisas entre o céu e a terra do que sonha a sua filosofia." O prefácio sueco contém várias outras linhas, no entanto, a qual De Roos descobriu foram tiradas quase palavra por palavra das memórias de um pastor luterano, Bernhard Wadström, publicado na Suécia três meses antes de Mörkrets makter.

Outros elementos de Poderes contêm vestígios da influência de Wadström, incluindo a aparição da "Dama Branca" e o céu ardente sendo visto de uma galeria no último andar. De Roos considera isso mais uma evidência de que Stoker não estava envolvido ou mesmo ciente do texto sueco, pois é improvável que ele tenha emprestado ideias de uma publicação sueca.

Referências

Bibliografia

Berghorn, Rickard (editor). Mörkrets makter. Stockholm: Aleph Bokförlag, 2017
 (& translator). Powers of Darkness: The Unique Version of Dracula. Stockholm: Timaios Press, 2022
Berni, Simone Dracula by Bram Stoker The Mystery of The Early Editions,  Morrisville: Lulu, 2016, .
Bloom, Clive "Dracula and the Psychic World of the East End of London" pages 119-139 from Dracula: An International Perspective, New York: Springer, 2017, .
Brundan, Katy, Melanie Jones & Benjamin Mier-Cruz. "Dracula or Draculitz? Translational Forgery and Bram Stoker's 'Lost Version' of Dracula," Victorian Review, Volume 45, No. 2, 2019
Crișan, Marius-Mircea "Welcome to My House: Enter Freely of your own will": Dracula in International Contexts" pages 1–21 from Dracula: An International Perspective, New York: Springer, 2017, .
Dalby, Richard (editor). A Bram Stoker Omnibus Edition: Dracula and The Lair of the White Worm. London: W Foulsham & Co, Ltd, 1986
De Roos, Hans Corneel "Count Dracula's Address and Lifetime Identity" pages 95–118 from Dracula: An International Perspective, New York: Springer, 2017, .
 "Mörkrets Makter's Mini-Mysteries," Bulletin of the Transilvania University of Braşov, Series IV: Philology and Cultural Studies, Volume 14(63), No. 1, 2021
 (editor, translator). Powers of Darkness: The Lost Version of Dracula. London: Gerald Duckworth & Co, Ltd, 2017
Skal, David Something in the Blood: The Untold Story of Bram Stoker, the Man Who Wrote Dracula, New York: Liveright, 2016, .
Söhrman, Ingmar. "Scandinavian Transformations of Dracula," Nordic Journal of English Studies, Volume 18, No. 5, 2020
Trimble, William (editor). Powers of Darkness. W. Trimble, 2022

Ligações externas
Mörkrets makter (em sueco) – versão Aftonbladets Halfvecko-Upplaga de 1900, na Biblioteca Nacional da Suécia.
Makt myrkranna (em islandês) – via Projeto Runeberg
Powers of Darkness – website criado pelo pesquisador Hans Corneel de Roos.
 Mörkrets Makter (em sueco) versão Dagen de 1899–1900 da Kungliga biblioteket

Livros de 1901
Drácula
Vampiros na ficção escrita
Livros da Suécia
Literatura da Suécia
Livros ambientados em Londres
Livros ambientados na Inglaterra

Poderes das Trevas


Crow Lake Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Crow Lake Township (Minnesota)
 Crow Lake Township (South Dakota)

Crow Lake Township


Donanma Kupası, 1974-1986 yılları arasında Türk Deniz Kuvvetlerini Güçlendirme Vakfı tarafından vakıf yararına düzenlenen futbol turnuvası. Bu kupayı en çok alan 5 kez ile Fenerbahçe olmuştur. 1986 yılında son kez oynanmıştır.

Kazananlar

Sezonlara göre

Takımlara göre

Kaynakça

1982'de kurulan yinelenen olaylar

Donanma Kupası


Aderus trinotatus é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por George Charles Champion em 1916.

Distribuição geográfica
Habita em Tanintharyi (Birmânia).

Referências

trinotatus
Insetos descritos em 1916
Espécies descritas por George Charles Champion

Aderus trinotatus


Yasuhiro Nagahashi (født 2. august 1975) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Shimizu S-Pulse og Kawasaki Frontale.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yasuhiro Nagahashi


ماري فرانسوا جول أليب   (بالفرنسية فرانسوا بيير أليب). عرف باسم فرانسوا بييرـ أليب: مسؤول استعماري فرنسي.

حياته
ولد بييرـ أليب في جزيرة ريونيون بتاريخ 11 نيسان 1886، ومات في مدينة سورأسين الفرنسية بتاريخ 5 شباط 1956. عمل في الإدارة الاستعمارية الفرنسية، ووزارة الداخلية، والصحافة.

عمله في الإدارة الاستعمارية الفرنسية

كانت بداية عمله في الإدارة الاستعمارية عام 1906 كمدير مكتب حاكم جزيرة ريونيون، وفي عام 1908 عمل في إدارة شؤون السكان المحليين في إفريقيا الغربية الفرنسية (AOF).

شارك في إدراة صحيفة La Presse coloniale حتى عام 1915. خلال عامي 1914 و1916 كان مديراً مساعداً في مكتب وكيل الدولة للفنون الجميلة.
ثم مديراً مساعداً في مكتب وزير المستعمرات خلال عامي 1916 و1917. وبعدها مفوضاً مساعداً في غرب أفريقيا عام 1918.
توجه بمهمة رسمية إلى أثوبيا عام 1922. عمل على تنظيم زيارة تافاري ماكونين لفرنسا، تافاري أصبح فيما بعد الإمبراطور هيلا سيلاسي الأول.

أصبح بييرـ أليب مندوباً في باريس للمفوضية العليا الفرنسية في سوريا ولبنان. كما شغل مؤقتاً منصب حاكم دولة سوريا من 9 شباط إلى 28 نيسان 1926.
عُين في المجلس الأعلى للمستعمرات. وبعدها مديراً لمكتب وزير العمل والرعاية الصحية عام 1933. خلال الفترة 15 حزيران 1937 و30 أيار 1938 كان حاكماً لأرض الصومال الفرنسي. ثم حاكماً لغوادلوب من 29 تشرين الأول 1938 إلى 21 شباط 1940.

عمله في وزارة الداخلية الفرنسية

في شباط 1940 استدعاه وزير الداخلية، الذي كان سابقاً وزيراً للمستعمرات، وعينه مديراً لمنطقة شارونت ماريتيم في غرب فرنسا. خلال فترة إدارته أشتهر بييرـ أليب بمعاداته للشيوعية. بقرار من وزير داخلية حكومة فيشي تم تكليفه بإدارة منطقة جيروند من آب 1942 إلى أيار 1942.
كان بييرـ أليب من أنصار الجنرال بيتان، لذا نفذ بدقة كل تعليمات حكومة فيشي وسياستها، حيث أكثر من الاعتقالات وخصوصاً للغجر والشيوعيين والنقابيين ومعادي حكومة فيشي.
هرب بييرـ أليب في نهاية الحرب العالمية الثانية. صدر عليه حكم غيابي بالإعدام بتهمة إفشاء معلومات استخباراتية لدولة أجنبية. فيما بعد سلم نفسه للنيابة العسكرية، وتمت تبرأته من قبل المحكمة العسكرية في باريس بتاريخ 20 شباط 1955.

مؤلفاته
 La provocation allemande aux colonies, Berger-Levrault,1915
 L'Éthiopie et les convoitises allemandes: la politique anglo-franco-italienne, Berger-Levrault, 1917
 Préface de La Syrie et la France, de Paul Roederer, Berger-Levrault, 1917,
 Sous la couronne de Salomon: L'empire des négus, de la reine de Saba à la Société des nations, Plon
1935 (1ère édition : 1925)

مراجع

 René Terrisse, Bordeaux, 1940-1944, Éditions Perrin, 1993
 Gérard Boulanger, Maurice Papon, Éditions du Seuil, 1994
 Marc Michel, Les Africains et la Grande Guerre : l'appel à l'Afrique (1914-1918), Éditions Karthala, 2003
 Hubert Bonin, Bernard Lachaise et Françoise Taliano-des Garets, Adrien Marquet, les dérives d'une ambition, Paris, Bordeaux, Vichy (1924-1955), Éditions Confluences, 2007
 Lukian Prijac, Lagarde l'éthiopien, le fondateur de Djibouti (1860-1936), Paris, Éditions L'Harmattan, 2012

انظر أيضًا
الانتداب الفرنسي على سوريا ولبنان
الحكومة السورية (مايو 1926)

أشخاص من سان دوني (ريونيون)
الانتداب الفرنسي على سوريا ولبنان
تاريخ جيبوتي
مواليد في سان دوني (ريونيون)

فرانسوا بيير أليب


2018 එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍ය තුන්කොන් තරගාවලිය යනු 2018 ජනවාරි මාසයේ එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍යයේ පැවැත්වෙන තුන්කොන් එක්දින ක්‍රිකට් තරගාවලියකි. මෙම තරගාවලිය පැවැත්වෙන්නේ අයර්ලන්තය, ස්කොට්ලන්තය සහ එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍යය අතරය. සහභාගී වූ සියලුම තරග ජයගත් අයර්ලන්තය ලකුණු ලබාගැනීමේ වේගය අනුව තරගාවලියේ ශූරතාවය දිනාගත්තේය. පිළිවෙලින් ස්කොට්ලන්තය සහ එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍යය ලකුණු ලබාගැනීමේ වේගය අනුව තරගාවලියේ දෙවන සහ තෙවන ස්ථානයන් දිනාගත්තේය.

ලකුණු සටහන

එදිජා තරගමාලාව

1වන එදිජා

2වන එදිජා

3වන එදිජා

4වන එදිජා

5වන එදිජා

6වන එදිජා

මුලාශ්‍ර

2018 එක්සත් අරාබි එමීර් තුන්කොන් ක්‍රිකට් තරගාවලිය


Das Auge des Adlers heißen die Filme
 Das Auge des Adlers (1986), indonesischer Actionfilm
 Das Auge des Adlers (1997), dänisch-norwegischer Kinderfilm

Das Auge des Adlers


إرنيست نونغ (23 يوليو 1925)  لاعب كرة قدم فرنسي معتزل . ساهم في احتلال نادي نانسي المركز الثاني في بطولة كأس فرنسا موسم 1952-1953 .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو غرونوبل
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو نادي نانسي
لاعبو نانسي
مواليد 1925
وفيات بعمر 89

إرنيست نونغ


Osmar Fernandes Dias (Quatá, 10 de mayo de 1952) es un ingeniero agrónomo y político brasileño.

Con su hermano Álvaro Dias, nació en São Paulo, en Quatá sino que fue creado en Maringá en Paraná. Formado en Agronomía en Fundación del Colegio de Agricultura Luiz Meneghel, en Bandeirantes, donde fue profesor y director. Fue director técnico de la Granja Experimental Cocamar.

Su primer cargo público fue el de presidente de la Sociedad Agrícola de Desarrollo Económico del Estado de Paraná, entre 1983 y 1986, en el gobierno José Richa. Entonces, fue Secretario de Agricultura de Paraná entre 1987 y 1994 en la gestión de los gobernadores Álvaro Dias y Roberto Requião.

Em 1994 jugó sus cargos de elección popular primero, fue elegido Senador de Paraná por el Partido Progresista. Se unió a la continuación PSDB, llegando a ocupar la segunda posición en la Cámara.

Defendió, con su hermano Álvaro Dias, la creación de una CPI para investigar las denuncias de corrupción en el gobierno federal, en el momento, dirigida por PSDB. Ambos se sometieron a un proceso de expulsión del partido y afiliados a la PDT. Permanece en el Senado, Você quis dizer: elegendo-se em
la reelección en 2002. Presidió la "Comisión de Asuntos Sociales" y "Comité de Educación" del Senado, además de ser el ponente de la Ley Seguridad de la Biotecnología".

En 2006 Osmar Dias candidato al gobierno de Paraná. Después de una carrera muy reñida, fue derrotado en la segunda entrada a Roberto Requião de PMDB (Requião 50,1% e Osmar 49,9%).

Él era el líder de la bancada PDT en el Senado entre 2005 y 2007, y de nuevo a partir de 2008 después de la muerte del entonces líder, senador Jefferson Peres.

Funcionó para el gobernador de Paraná al elecciones 2010 y había Rodrigo Rocha Loures (PMDB) como vice. Perdiendo en la 1 ª ronda con poco más de 2 millones y 600 000 votos válidos para Beto Richa

Después de la derrota en las elecciones de 2010, Osmar Dias asume el cargo de Vicepresidente de Agronegocios y la Micro y Pequeña Empresa, el Banco de Brasil.

Referencias

Políticos de Brasil

Osmar Dias


Kirkeskole-Filmen Juni 1938 er en dansk dokumentarfilm fra 1938 med ukendt instruktør.

Handling
Skildring af en skoledag og afslutningen på det sidste ordinære skoleår på Kirkeskolen i Nørregade 37 i København.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1938

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film omhandlende København i 1900-tallet

Kirkeskole-Filmen Juni 1938


Naja Abelsen er en dansk grønlandsk billedkunstner, tegner og illustrator, født 19. april 1964 i Brønderslev og opvokset i Frederikssund. Fra 1971 til 1980 boede hun i Qaqortoq, Grønland og siden i Danmark. Fra 2010 i Ærøskøbing på Ærø, hvor hun har sit eget atelier og galleri på Vestergade 74.

Hendes forældre er Kirsten Abelsen, f. Fokdal, 1942 og Ado Abelsen, f.1937, d. 1986. Med en dansk mor og grønlandsk far er hun inspireret af både dansk og grønlandsk kultur.

1985 var hun elev på Kunsthøjskolen i Holbæk, og fra 1987 til 1989 elev på Billedskolen på Jagtvej, København. Fra 1990 til 1996 blev hun uddannet på Danmarks Designskole.

En stor del af hendes kunst er inspireret af grønlandske myter og sagn. Flere af hendes værker forestiller variationer af sjælelige billeder og følelser iblandet natur, dyr, mennesker og drømmeagtige billeder. Ofte er levende væsner, mytologi, den gamle grønlandske shamanisme, kærlighed og dans repræsenteret i hendes kunst. Naja Abelsen henter blandt andet sin inspiration fra mytens kraft og omsætter det til tegninger på papir.

Hun er endvidere aktiv med design af logoer og frimærker, illustration af børne- og lærebøger og lyriske arbejder i en naturalistisk stil. Hun har blandt andet illustreret bøgerne "Slædehundenes suk" samt Knud Rasmussens, "Myter og Sagn fra Grønland i udvalg af Jørn Riel". Desuden har hun tegnet 18 frimærker for Post Greenland fra 1993 til 2016. Frimærket "Sårbare Dyrearter" blev 2013 valgt som årets grønlandske frimærke. 2014 tegnede hun det grønlandske julemærke. Hun har arbejdet som grafiker og lavet en stor vægudsmykning. Udstillingsstederne spænder fra Ilulissat Kunstmuseum på Grønland over Knud Rasmussens Hus i Hundested, til The National Museum of Natural History i Washington, USA samt en hel række kunsthaller, gallerier og kulturhuse gennem tiden. Fra 1. april til den 23. oktober 2016 udstillede hun på Søbygård på Ærø med tegning, maleri, fotos, skulpturer og kunsthåndværk.

Litteratur
 Naja Abelsen - en unik kunstner. Af Bjarne Ljungdahl, Panigiit Forlag, 2013
 Grønlandske Nutidskunstnere - maleri, skulptur, grafik og fotokunst. Af Camilla Augustinus. 2004

Udstillinger
 Grønlands Kulturhus (Katuaq), Nuuk. nov.-dec., 2017
 Bramming Egnsmuseum "Under Himlens Hvælv", separat. 1. juni-31. august 2017
 Vejle Kunstforening. 25. marts - maj 2017
 Søbygaard separat udstilling. maj-oktober 2016
 Ærø Museum: Grønlandske Glughuller på Ærø, separat sommerudstilling.  2011.
 Knud Rasmussens hus, Hundested: "Under Himlens Hvælv", Separat. ½-års udstilling 2011.
 Ilulissat Kunstmuseum, separat. 2010.
 Helsinge Kulturhus, "Hvoraf denne Indre Glæde", separat, maj-juni 2009
 Katuaq, Nuuk, den store sommerudstilling, "Menneskegrunden", 2006
 Qaqortoq Museum, Dec. 1998 - Jan. 1999.
 Narsaq Museum. 1999
 Blicheregnens Museum. 1999.
 Nuuk: Katuaq; Nordisk Kulturhus 1999

Legater og fonde
 Vandt Det grønlandske julemærkes konkurrence om årets julemærke 2014
 Tilskud til udstilling på Ilulissat Kunstmuseum. 2010
 Den grønlandske Julemærkefond - Juullip Nipitittagaa
 Billedhuggeren, professor Gottfred Eickhoff og Hustru, Maleren Gerda Eickhoffs Fond
 Augustinus Fonden 2010.
 Lions Club Ilulissat, 2010.
 Statens Kunstfond, arbejdslegat, 2007, og 2003
 Augustinus Fonden 2006, udstillingslegat
 Anna og Michael Anchers Fond 2002
 Statens Igangsætterstipendie 2000-2001
 Georg Harms Fond til minde om den franske maler Georges Bouissets kunstneriske værker 2000
 Den Danske Banks Fond 1998
 Svend Grams Mindelegat 1997
 Harlang & Toksvig Fondens Rejselegat 1996
 Danske Lions Clubbers Grønlandsfond 1990

Eksterne henvisninger og kilder
 Naja Abelsens hjemmeside
 Naja Abelsens atelier
 Weibach
 www.information.dk
 www.tegnerforbundet.dk

Billedkunstnere fra Grønland
Tegnere fra Grønland
Billedkunstnere fra Danmark
Tegnere fra Danmark
Illustratorer fra Danmark

Naja Abelsen


الليشمانيا الطفلية  نوع من الطفيليات الأوالي من جنس الليشمانيا. تسبب عند الإنسان داء الليشمانيات الحشوي الطفلي الذي تحدث أغلب حالاته عند الأطفال دون الخامسة من العمر. تنتشر في حوض البحر الأبيض المتوسط في العالم القديم وفي أمريكا اللاتينية.

وتسبب أيضا داء الليشمانيات الجلدي، حيث أغلب حالات داء الليشمانيات الجلدي في أوروبا الجنوبية ناجمة عن هذا الطفيلي.

المستودع الطبيعي لليشمانيا الطفلية حيوانات من فصيلة الكلبيات، حيث تسبب لديهم مرضًا حشويًا مزمنًا صعب الشفاء مع تظاهرات جلدية طفيفة، خاصة خلف الأذنين وحول الأنف.

تنتقل عن طريق لدغات حشرات من أسرة الفواصد

التسمية
كانت تسمى بالليشمانيا الشاغاسية  في أمريكا اللاتينية، إلا أنه ثبت مؤخراً أن الليشمانيا الشاغاسية لا تختلف عن الليشمانيا الطفلية.

ويعتقد بعض الكتاب أن الليشمانية الطفلية قريبة جدا من الليشمانيا الدونوفانية، أو أنها ضرب (نويع) منها، فيسمونها الليشمانيا الدونوفانية الطفلية .

المراجع

طلائعيات طفيلية
مثقبيات

ليشمانيا طفلية


Das Kuala Lumpur International Film Festival (KLIFF) ist eine jährliche internationale Veranstaltung in Kuala Lumpur in Malaysia. Ausrichter des KLIFF ist die National Film Development Corporation Malaysia (FINAS).

Geschichte

Der Kuala Lumpur International Film Festival hatte seine Anfänge im Februar 2003, als das als einmaliges Kuala Lumpur World Film Festival von der National Film Development Corporation Malaysia in Zusammenarbeit mit der Bewegung der Blockfreien-Konferenz im gleichen Jahr unter dem Thema "Frieden, Harmonie, Gewaltfreiheit und Nichtdiskriminierung" organisiert wurde.

Drei Jahre später beschloss  ein Konsortium von Unternehmen der Unterhaltungsindustrie ein jährliches Filmfestival, das Kuala Lumpur International Film Festival (KLIFF) zu veranstalten. Organisiert wurde es von der FINAS (National Film Development Corporation Malaysia). Unter dem Motto "Celebrating Cultural Diversity" wurden dann 2007 50 Filme aus 18 Ländern gezeigt. Die im  Wettbewerb vorgestellten 22 Filme kamen aus allen fünf Kontinenten. Es gab Dokumentarfilme, Kurzfilme und Animationen. Das Budget für das Filmfestival betrug 4 Millionen malaysische Ringgit. Das Festival wurde vom 28. November bis 2. Dezember im Cathay Cineleisure Mutiara Damansara abgehalten und endete mit der Perdana Preisverleihung am Putra World Trade Centre. Für 2012 ist der 8.–12. Juni als Neuauflage geplant.

Verliehene Preise

2007

Die Mitglieder der Jury für den Wettbewerb waren U-Wei Haji Shaari aus Malaysia, Andrew Vial aus Australien, Jeff Bollow aus Neuseeland, Sozo Teruoka aus Japan und Tikoy Aguiluz von den Philippinen. Die Preise:

 Bester Film – Sonntag in Kigali (Kanada)
 Beste Hauptdarstellerin – Fatou N'Diaye (Sonntag in Kigali)
 Bester Schauspieler – Adel Imam (Das Haus Yacoubian, Ägypten)
 Beste Regie – Charles Burnett (Namibia – Der Kampf um die Freiheit)
 Bestes Drehbuch – American Folk (USA)
 Bester Sound – 1957: Hati Malaya (Malaysia)
 Beste Kamera – nicht zufällig (Brasilien)
 Best Special Effects (Jury Merit Award) – Transformers (USA)
 Bester Schnitt – Raphael Nadjari (Tehilim)
 Special Jury Award – 1957: Hati Malaya
 Bester Afrikanischer Film –  Namibia – der Kampf um die Freiheit (Namibia)
 Bester südamerikanischer Film – Cyrano Fernández (Venezuela)
 Bester nordamerikanischer Film – A Sunday in Kigali (Kanada)
 Bester europäischer Film – Tehilim (Frankreich)
 Bester asiatischer Film – One Summer with You (China)
 Bester Dokumentarfilm – 4 (Australien)
 Beste Animation – UPIN & Ipin (Malaysia)
 Bester Kurzfilm – Feng (Wind) (Singapur / Australien)

Weblinks

 KLIFF – Festivalseite

Filmfestival in Malaysia
Kuala Lumpur
Kultur (Malaysia)
Erstveranstaltung 2003


Chen Zhiben (, * 20. August 1986 in Peking) ist ein chinesischer Badmintonspieler.

Karriere
Chen Zhiben wurde bei den Philippines Open 2009 Zweiter im Mixed mit Zhang Jinkang. Bei der Asienmeisterschaft des gleichen Jahres belegte er mit ihr Platz fünf in dieser Disziplin. Neunter wurde er im Herrendoppel bei diesen Kontinentalkämpfen Asiens.

Sportliche Erfolge

Weblinks
http://www.badmintoncn.com/cbo_star/star_444.html

Badmintonspieler (Volksrepublik China)
Chinesischer Meister (Badminton)
Chinese
Geboren 1986
Mann

Chen Zhiben


Marele Război Sioux din 1876, cunoscut și sub numele de Războiul Dealurilor Negre, a fost o serie de bătălii și negocieri care au avut loc în perioada 1876–1877 între triburile  Sioux și -ii Nordici pe de o parte, și guvernul Statelor Unite de cealaltă parte. Cauza războiului a fost reprezentată de dorința guvernului SUA de a obține . După descoperirea filoanelor de aur în Dealurile Negre, coloniștii au început să pătrundă pe teritoriile băștinașilor americani, iar triburile Sioux și Cheyenne au refuzat cedarea acestora către Statele Unite. În general, armata SUA și istoricii pun triburile Lakota în centrul evenimentelor, în special datorită numărului acestora, însă unii indieni consideră că triburile Cheyenne reprezentau ținta principală a campaniei militare.

Dintre toate bătăliile și ciocnirile din acest război, cea mai cunoscută rămâne bătălia de pe Little Bighorn, cunoscută și sub denumirea de Ultima Redută a lui Custer, cea mai importantă din numeroasele conflicte dintre armata Statelor Unite și călăreții indieni. În ciuda unor victorii obținute de amerindieni pe câmpul de luptă, Statele Unite au utilizat resursele naționale cu scopul de a-i obliga pe aceștia să capituleze, în special prin atacarea și distrugerea taberelor și proprietăților acestora. Marele Război Sioux a avut loc în timpul administrației lui Ulysses S. Grant și Rutherford B. Hayes. Acordul din 1877 (19 Stat. 254, adoptat pe ) anexa în mod oficial teritoriul Sioux și stabilea rezervații indiene permanente.

Istoric
Tribul Cheyenne a migrat spre vest în Dealurile Negre și în comitatul Powder River înaintea celor din Lakota și i-au învățat pe aceștia creșterea cailor în jurul anului 1730. Până spre sfârșitul secolului al XVIII-lea, tribul Lakota aflat în expansiune a început să-și extindă teritoriul la vest de râul Missouri. Aceștia au alungat tribul Kiowa și au creat alianțe cu triburile Cheyenne și Arapaho cu scopul de a controla teritoriile cu bizoni aflate în nordul Marilor Câmpii. Dealurile Negre, situate în vestul statului Dakota de Sud, au devenit o sursă importantă de lemn, plante și vânat pentru Lakota.

Până spre sfârșitul secolului al XIX-lea, tribul Cheyenne de Nord a devenit primul trib care a dus războaie intertribale. Deoarece americanii europeni aveau diferite denumiri pentru Cheyenne, armata nu a înțeles de la început că toate se referă la unul și același trib. Armata Statelor Unite a distrus șapte tabere Cheyenne înainte de 1876, plus încă trei în acel an. Începând cu 1860, tribul Cheyenne a devenit o forță importantă în conflictele din Marile Câmpii. "Niciun alt grup din câmpii nu a atins o astfel de autoritate și organizare tribală". Tratatul de la Fort Laramie din 1868, semnat de guvernul Statelor Unite cu căpeteniile Lakota și ale triburilor Cheyenne de Nord în urma războiului lui Red Cloud, a dus la formarea unei regiuni intitulate , regiune din teritoriul Lakota. Aceasta îngloba jumătate din partea vestică a statului Dakota de Sud, inclusiv regiunea Dealurilor Negre datorită importanței lor în cultura indienilor. De asemenea, tratatul furniza un imens "teritoriu necedat" în Wyoming și Montana, comitatul Powder River, drept teritoriu de vânătoare pentru Cheyenne și Lakota. Atât pe teritoriul necedat, cât și pe teritoriul rezervației, coloniștilor albi le era interzis să pătrundă, cu excepția reprezentanților guvernului Statelor Unite.

Totuși, numărul tot mai mare de mineri și coloniști care intrau pe teritoriul Dakota a făcut rapid ca protecția zonelor să rămână doar pe hârtie. Guvernul Statelor Unite nu a reușit să-i oprească pe coloniști din a încălca teritoriul indienilor. Până în 1872, oficialii teritoriali au luat în considerare exploatarea bogatelor resurse de lemn din Dealurile Negre și transportarea lor pe  până pe Missouri, unde noile așezări aveau nevoie de cherestea. Zona geografică sugera posibilitatea prezenței resurselor minerale. Când o comisie a luat legătura cu  despre posibilitatea de a ceda Dealurile Negre, colonelul  a comentat că aceasta era "singura parte din rezervație care avea vreo valoare pentru ei", concluzionând că "nimic cu excepția exterminării nu-i va face să-l cedeze".

În 1874, guvernul a trimis expediția Custer cu scopul de a examina Dealurile Negre. Această acțiune a trezit îngrijorarea triburilor Lakota. Înainte ca coloana lui Custer să se reîntoarcă la , vești cu privire la descoperirea zăcămintelor de aur de către aceștia au fost telegrafiate la nivel național. Prezența valoroaselor resurse minerale a fost confirmată anul următor de către . Prospectorii motivați de  și-au făcut apariția în Dealurile Negre, încălcând tratatul de la Fort Laramie. La scurt timp, mii de mineri au invadat dealurile înainte de încheierea goanei după aur. Grupuri organizate au călătorit din state îndepărtate precum New York, Pennsylvania și Virginia.

Inițial, Armata Statelor Unite a încercat să împiedice intrarea minerilor în regiune. În decembrie 1874, de exemplu, un grup de mineri în frunte cu John Gordon din , a reușit să evite patrula Armatei și să ajungă în Dealurile Negre unde au petrecut trei luni înainte ca armata să-i izgonească. Totuși, astfel de evacuări au accentuat presiunea politică asupra administrației Grant de a dobândi Dealurile Negre.În mai 1875, delegațiile Sioux conduse de Coadă Pătată, Nor Roșu și Un Corn au călătorit spre Washington, D.C. într-o ultimă încercare de a-l convinge pe președintele Ulysses S. Grant să onoreze tratatele existente și să oprească afluxul de mineri în teritoriile acestora. Ei s-au întâlnit cu Grant, cu secretarul  și cu comisarul pentru Afaceri Indiene Edward Smith. Liderii americani au declarat că Congresul dorește să plătească tribului 25.000$ pentru teritoriu și să-i mute în Teritoriul Indian (astăzi în statul Oklahoma). Delegații au refuzat să semneze noul tratat cu aceste stipulări. Coadă Pătată afirma că "tu vorbești de altă țară, dar nu este țara mea; nu ma interesează și nu doresc să am de-a face cu ea. Nu m-am născut acolo ... Dacă este o țară atât de prosperă, ar trebui să trimiți oamenii albi acolo acum și să ne lași pe noi în pace". Deși căpeteniile nu au reușit să găsească o soluție pașnică, nu s-au alăturat căpeteniilor Cal Nebun și Taur Așezat în conflictul ce avea să urmeze.

În acea toamnă, o comisie a Statelor Unite a fost trimisă către fiecare agenție indiană cu scopul de a organiza un sfat cu tribul Lakota. Aceștia sperau să obțină aprobarea poporului și să pună presiune pe căpeteniile Lakota ca aceștia din urmă să fie nevoiți să semneze un nou tratat. Încercarea guvernului de a obține Dealurile Negre a eșuat. Acestea reprezentau cauza crizei, dar în același timp se intensificau resentimentele tribului cu privire la extinderea intereselor Statelor Unite spre alte părți din teritoriul Lakota. De exemplu, guvernul a propus ca traseul  să treacă prin ultimul mare teritoriu populat cu bizoni. Mai mult, armata Statelor Unite a executat câteva atacuri devastatoare asupra taberelor Cheyenne înainte de 1876.

Beligeranți

Numărul luptătorilor indieni din război rămâne subiect de dispută, acesta fiind estimat între 900 și 4.000 de combatanți. Cele șapte clanuri Lakota Sioux cuprindeau în anii 1870 probabil 15.000 de bărbați, femei și copii, însă majoritatea locuiau în Marea Rezervație Sioux și reprezentau populația civilă. Un agent indian afirma în noiembrie 1975 că indienii care trăiau în zonele necedate înglobau "câteva sute de luptători". Generalul Crook estima că avea să înfrunte până la 2.000 de luptători. Majoritatea celor din Sioux care au rămas în teritoriul necedat în care avea să aibă loc conflictul proveneau din triburile Oglala și , numărul acestora fiind în jur de 5.500. Pe lângă aceștia, mai erau încă 1.500 de Cheyenne nordici și Arapaho, pentru o populație ostilă totală la circa 7.000 de amerindieni. Printre aceștia puteau fi până la 2.000 de războinici. Numărul celor care au luat parte la bătălia de pe Little Bighorn s-a estimat între 900 și 2.000.

Indienii erau avantajați datorită mobilității și cunoașterii teritoriului, însă toți erau luptători în timpul liber. Primăvara, aceștia au fost parțial imobilizați din cauza slăbiciunii propriilor cai care supraviețuiseră unei ierni lungi cu furaje insuficiente. Mare parte din vară și toamnă au petrecut-o la vânătoare de bizoni. Aproximativ o jumătate din războinicii indieni aveau acces la arme de foc de la puști Henry la muschete foarte vechi, iar cealaltă jumătate era înarmată cu arcuri cu săgeți. Scurt și robust, arcul indian era construit astfel încât să poată fi utilizat în timpul călăriei, și pe o rază scurtă se dovedea a fi fatal. Cu toate acestea, era aproape inutil împotriva unui inamic bine fortificat sau aflat la distanță. De asemenea, rezervele de muniție erau insuficiente. Tradițional, indienii luptau mai degrabă pentru prestigiul individual decât pentru obiective strategice, deși Cal Nebun pare să fi reușit în a insufla tribului Sioux simțul năzuinței colective. Tribul Cheyenne era cel mai centralizat și bine organizat. Amerindienii Sioux și Cheyenne erau implicați și într-un conflict armat cu mai vechii lor dușmani, triburile Crow și Shoshone. Majoritatea resurselor au fost utilizate în luptele cu aceste triburi.

Pentru a-i învinge pe Sioux, armata Statelor Unite avea un șir de forturi care înconjurau Mare Rezervație Sioux și teritoriile necedate. Cea mai mare forță militară trimisă să înfrunte indienii era desfășurată în vara anului 1877 și a constat din 2.500 de soldați însoțiți de o sută de cercetași amerindieni și civili. Mare parte din soldați erau imigranți sosiți recent în Statele Unite și nu aveau experiența Vestului Sălbatic și a luptelor cu amerindienii. Cavaleria era înarmată cu revolvere de calibru .45 și  care le dădeau soldaților un mare avantaj de distanță față de armele de foc ale amerindienilor.

Declanșarea războiului
Grant și administrația sa au început să ia în considerare alternative pentru eșecul căilor diplomatice. Spre sfârșitul lunii noiembrie 1875, general-maior Philip Sheridan, comandantul Diviziei din Missouri și generalul de brigadă , comandantul Departamentului Platte, au fost chemați la Washington, D.C. pentru a discuta cu președintele Grant și alți câțiva membri ai cabinetului său problema Dealurilor Negre. Aceștia au căzut de acord în ceea ce privește încetarea acțiunilor de evacuare a persoanelor care intră pe teritoriul rezervației de către armata Statelor Unite, deschizând calea către . Mai mult, aceștia au discutat inițierea unei acțiuni militare împotriva clanurilor Lakota și Cheyenne-ilor nordici care au refuzat să se prezinte la agențiile indiene pentru sfat. Inspectorul indian Erwin C. Watkins a susținut această perspectivă: "Singura politică din punctul meu de vedere", scria acesta, "este să trimitem trupe împotriva lor în iarnă, cu cât mai repede, cu atât mai bine, și să-i supunem".

Îngrijorat de inițierea unui război neprovocat împotriva triburilor Lakota, guvernul a instruit agenții indieni din regiune să-i informeze pe toți indienii Lakota și Sioux să se reîntoarcă în rezervație până în , în caz contrar, riscând o potențială acțiune militară. Agentul guvernamental de la  și-a exprimat îngrijorarea cu privire la intervalul de timp insuficient în care triburile trebuia să se mobilizeze deoarece iarna le îngreuna călătoriile. Cererea sa de a obține o extindere a termenului a fost respinsă. Generalul Sheridan considera că exercițiul unei notificări este o pierdere de timp: "Chestiunea informării indienilor să vină [în rezervație] arată probabil bine pe hârtie", comenta acesta, "însă va fi cu siguranță considerată o glumă bună de către indieni".

Între timp, în sfaturile clanurilor neimplicate în tratat, liderii Lakota discutau cu seriozitate informarea privitoare la reîntoarcere. , un membru al clanului Soreback din Oglala, își aduce aminte că multe dintre clanuri s-au adunat pe râul Tongue: "aproape o sută de oameni au venit de la agenție să convingă indienii ostili să rezolve problemele legate de Dealurile Negre", preciza acesta. "... Toți cei ostili au fost de acord că din moment ce era târziu [în sezon] și trebuia să vâneze bizoni, vor veni la agenție în primăvara următoare".

Dat fiind faptul că termenul limită  a fost depășit, noul Comisar al Afacerilor Indiene, , a scris că "cum nu am primit vreo știre legată de supunerea lui Taur Așezat, nu văd de ce nu am putea, la discreția domnului secretar de război, să deschidem operațiuni militare împotriva sa". Superiorul său, secretarul de interne , susținea această poziție, adăugând că "indienii sus-numiți sunt așadar transferați Departamentului de Război care prin intermediul armatei va face uz de orice acțiuni va crede de cuviință". Pe , generalul Sheridan a telegrafiat generalilor Crook și Terry comanda de a începe campania de iarnă împotriva "ostililor". Marele Război Sioux din 1876–1877 începuse.

Campania lui Reynolds
Generalul Terry întârzia, dar generalul Crook a lansat imediat primul atac. A desfășurat șase companii de cavalerie în frunte cu colonelul ; acesta din urmă care a localizat un sat de apoape 65 de colibe și a efectuat atacul în dimineața zilei de . Crook i-a însoțit pe aceștia, însă nu avea atribuții de comandant. Trupele sale au preluat inițial controlul și au dat foc satului, dar s-au retras repede sub focul inamicului. Trupele americane au abandonat câțiva soldați pe câmpul de luptă, motiv pentru care colonelul Reynolds a fost adus în fața curții marțiale. Cu toate că Statele Unite au capturat turma de ponei ai clanului, tribul Lakota și-a recuperat majoritatea cailor printr-o ofensivă desfășurată în următoarea zi. În acel moment, armata credea că atacase căpetenia Cal Nebun; de fapt, aceștia au atacat un sat al Cheyenne-ilor nordici conduși de Urs Bătrân,  și Taur Alb, și cu câțiva Oglala conduși de He Dog.

Expedițiile de vară

În vara anului 1876 a fost lansată o campanie mult mai amplă. Din Fort Abraham Lincoln a plecat în marș Coloana Dakota în frunte cu generalul , cu 15 companii sau aproape 570 de soldați, inclusiv Custer și toate cele 12 companii ale Regimentului 7 Cavalerie. Coloana Montana, comandată de colonelul John Gibbon, a plecat din Fort Ellis. Generalul Crook a comandat o a treia formațiune militară care a pornit din  spre nord. Strategia acestor trupe era să conveargă concomitent pe terenurile de vânătoare ale tribului Lakota și să imobilizeze indienii între trupele care se apropiau.

Bătălia de pe Rosebud
Trupele generalului Crook au fost primele care au intrat în contact cu clanurile nordice în  pe . Crook a revendicat victoria, dar majoritatea istoricilor arată că amerindienii i-au frânat înaintarea. Așadar, rezultatul bătăliei de pe Rosebud a reprezentat din punct de vedere strategic o remiză. Ulterior acestor evenimente, generalul Crook a rămas în tabără timp de câteva săptămâni în așteptarea întăririlor. Trupele acestuia nu s-au mai implicat în conflict pe o perioadă semnificativă de timp.

Bătălia de pe Little Bighorn

Lt. col. George Armstrong Custer și Regimentul 7 Cavalerie au primit ordin să se desprindă din Coloana Dakota si să cerceteze văile râurilor Rosebud și Big Horn. Pe , aceștia au întâlnit un sat mare pe malul vestic al râului Little Bighorn. Trupele americane au fost învinse în bătălia de pe Little Bighorn și aproape 270 de oameni au fost uciși, inclusiv Custer. Acesta din urmă și-a divizat forțele chiar înaintea bătăliei, iar cele cinci companii de soldați aflate sub comanda sa au fost complet anihilate; nu au existat supraviețuitori. Două zile mai târziu, o forță combinată formată din trupele aflate sub comanda colonelului Gibbon, infanteria Coloanei Dakota și personalul colonelului Terry au ajuns în zona conflictului unde i-au salvat pe supraviețuitori americani ai conflictului Reno-Benteen. Gibbon și-a îndreptat apoi forțele spre est după urme, încercând fără succes să se angajeze într-un conflict cu războinicii Sioux și Cheyenne.

Bătălia de la Slim Buttes
După sosirea întăririlor formate din cea de-a Cincea Cavalerie, generalul Crook a intrat în luptă. În urma unei scurte întâlniri cu generalul Terry, acesta și-a continuat drumul, fără să găsească însă vreun sat mare. Din cauza epuizării proviziilor, trupele sale și-au schimbat direcția spre sud și au început să-și ucidă caii și măgarii în ceea ce avea să fie cunoscut drept . Pe , o companie din trupele sale care se deplasa spre Deadwood pentru a achiziționa provizii a descoperit un mic sat la Slim Buttes, sat pe care l-a atacat și l-a prădat. Cal Nebun a aflat de atacul asupra satului, iar în ziua următoare a condus un contraatac, care însă a fost respins. Odată ajunși în Tabăra Ronbinson, trupele lui Crook s-au risipit.

Supravegherea agențiilor
În urma înfrângerii lui Custer la Little Bighorn, armata și-a schimbat tacticile. Aceștia au crescut numărul soldaților prezenți la agențiile amerindiene. În acea toamnă au alocat majoritatea trupelor armatei în vederea declanșării unor operațiuni. Au confiscat caii și armele clanurilor binevoitoare de la agenții deoarece se temeau ca acestea să nu ajungă în mâinile clanurile nordice. În octombrie 1876, trupele americane au înconjurat satele lui Nor Roșu și Frunză Roșie. I-au arestat și i-au reținut pentru scurt timp pe lideri, pe motiv că aceștia nu i-au predat în custodia armatei pe indivizii proveniți din clanurile ostile. Guvernul a trimis o altă comisie la agențiile amerindiene. Conform istoricului Clin Calloway, "Congresul a adoptat o lege care suspenda toate drepturile indienilor Lakota în afara Marii Rezervații Sioux".

Campania lui Mackenzie
Colonelul  și Regimentul său 4 Cavalerie au fost transferați Departamentului Platte în urma înfrângerii suferite la Little Bighorn. Staționați inițial în Tabăra Robinson, aceștia au format nucleul expediției de pe râul Powder, care a pornit în octombrie 1876 în scopul localizării satelor nordice. Pe , trupele sale au descoperit și au învins un sat Cheyenne nordic în bătălia de la Red Fork din teritoriul Wyoming. Cu colibele și rezervele distruse, și caii confiscați, triburile au capitulat. Au sperat că li se va permite să rămână alături de populațiile Sioux în nord. Aceștia au fost forțați să se mute într-o rezervație Cheyenne-ilor sudici în Teritoriul Indian. După o serie de discuții dificile, au acceptat în cele din urmă să plece.

Când au ajuns în rezervație în ceea ce astăzi este statul Oklahoma, condițiile erau foarte dificile: rațiile erau insuficiente, nu mai existau bizoni pe lângă rezervație și era epidemie de malarie. O parte din Cheyenne-ii nordici, conduși de Lup Mic și Cuțit Tocit, au încercat să se reîntoarcă spre nord în toamna anului 1877, acțiune cunoscută sub numele de . Au reușit să se ajungă înapoi în nord. După împărțirea în două clanuri, cel condus de Cuțit Tocit a fost capturat și închis în cazărmi neîncălzite la Fort Robinson, fără acces la apă și hrană. Când aceștia au evadat pe , majoritatea au murit în . În cele din urmă, guvernul Statelor Unite a acordat Cheyenne-ilor nordici o rezervație în nord,  în partea sudică a ceea ce astăzi este statul Montana.

Campaniile lui Miles
O altă strategie a Armatei Statelor Unite a fost să plaseze trupe adânc înăuntrul teritoriului Lakota. În toamna lui 1876, colonelul  și Regimentul său 5 Infanterie au stabilit Cantonamentul de pe râul Tongue (numit mai târziu Fort Keogh) de unde a operat pe parcursul iernii 1876–1877 împotriva oricăror triburi ostile pe care le putea descoperi. În ianuarie 1877, acesta a luptat cu Cal Nebun și cu numeroase alte clanuri în bătălia de la Wolf Mountain. În lunile care au urmat, trupele sale au luptat împotriva amerindienilor Lakota pe pârâul Clear, pârâul Spring și pârâul Ash. Campania continuă a lui Miles i-a forțat pe Lakota și Cheyenne-ii nordici să aleagă capitularea sau să treacă granița în Canada. Mai târziu, Miles avea să conducă Armata Statelor Unite pe parcursul Războiului Hispano-American.

Anexarea
Acordul din 1877 (19 Stat. 254 , adoptat pe 28 februarie 1877) a confiscat oficial posesiunile Sioux și a înființat rezervații indiene permanente.

Eforturi diplomatice
În timp ce liderii militari plănuiau o companie de primăvară împotriva amerindienilor Lakota și Cheyenne Nordici care refuzau să se predea, se desfășurau eforturi diplomatice în încercarea de a pune capăt războiului.

"Vinde sau mori de foame"
După înfrângerea suferită în bătălia de pe Little Bighorn din iunie 1876, Congresul a răspuns prin alăturarea a ceea ce triburile Sioux numeau condiția "vinde sau mori de foame" (19 Stat. 192) la Legea de Împroprietărire a Indienilor din 1876 (adoptată pe ) prin care se suspenda distribuirea rațiilor pentru amerindienii Sioux până la încetarea ostilităților și cedarea Dealurilor Negre către Statele Unite.

Misiunea lui George Sword
Pe parcursul iernii, în Tabăra Robinson au început să apară zvonuri cu privire la dorința clanurilor nordice de a încheia luptele și a se preda. Comandantul a trimis o delegație în vedrea încheierii păcii. În jur de 30 de tineri, majoritatea Ohlala și Cheyenne nordici, au plecat de la Agenția lui Nor Roșu pe  și și-au început periculoasa călătorie spre nord. Printre cei mai cunoscuți membri ai acestei delegații se număra un tânăr Oglala numit Momeala Dușmanilor cunoscut mai bine sub numele de George Sword. El era fiul unei importante căpetenii numite Urs Viteaz. Delegația l-a găsit pe Cal Nebun pe râul Powder, însă nu dădea semne că era pregătit să se predea. Totuși, alte tabere Oglala din zonă erau dispuse să asculte mesajele și să ia în considerare capitularea. În târziul lunii februarie, o parte din delegație și-a continuat drumul în căutarea Cheyenne-ilor nordici cu scopul de a le transmite același mesaj.

Misiunea lui Coadă Pătată
Influenta căpetenie Brulé, Coadă Pătată, a acceptat și el să conducă o degelație a păcii la o întâlnire cu cei numiți "ostili". După ce și-a părăsit agenția pe  alături de alte 200 de persoane, Coadă Pătată a călătorit spre nord de-a lungul crestei estice a Dealurilor Negre. Curând ei au descoperi un mare sat de Minneconjou aflat sub conducerea lui Atinge Norii, lângă Dealurile Short Pine pe Micul Râu Missouri. După câteva zile de sfaturi, aceștia au fost de acord să se predea la Agenția lui Coadă Pătată.

Delegația lui Coadă Pătată și-a continuat călătoria spre Râul Little Powder, unde s-a întâlnit cu Minneconjou, Sans Arc, Oglala și câțiva Cheyenne-i nordici, inclusiv cu căpetenii ca Scut Negru, Taur Iute, Căprior Șchiop și Roman Nose. Majoritatea acestor clanuri au acceptat și ele să se predea la Agenția lui Coadă Pătată. Cal Nebun nu era în tabără, însă tatăl său a înmânat un cal unui membru al delegației ca să demonstreze că era pregătit să se predea.

Misiunea lui Johnny Brughier
Ca să nu fie mai prejos de eforturile diplomatice depuse de generalul Crook, colonelul Miles a trimis inițiative pentru pace din cantonamentul său de pe râul Tongue. Cercetașul Johnny Brughier, asistat de două femei Cheyenne captive, au găsit satul Cheyenne-ilor nordici de pe Little Bighorn. S-au întâlnit cu aceștia în sfaturi timp de câteva zile. Eforturile sale au avut drept rezultat capitularea unui mare contingent de Cheyenne nordici la Cantonamentul de pe râul Tongue.

Misiunea lui Nor Roșu
Pe , o a două delegație a părăsit Agenția lui Nor Roșu, în frunte cu cunoscuta căpetenie Oglala Nor Roșu, împreună cu aproape 70 de membri ai diferitelor triburi. Acestă delegație s-a întâlnit cu oamenii lui Cal Nebun și i-a însoțit mare parte din drum până la agenția unde aceștia doreau să se predea.

Capitularea
Campaniile militare continue și eforturile diplomatice intense au început să dea rezultate spre sfârșitul primăverii anului 1877 când numeroase clanuri nordice au început să se predea. În aprilie 1877, o ordonanță a generalului Crook îi scria unui prieten: "Sunt cu totul mulțumit că Marele Război Sioux este acum încheiat și că vom avea încă o dată șansa la pace". Un număr mare de Cheyenne nordici, în frunte cu Cuțit Tocit Knife și Elan Ridicat, s-a predat la Agenția lui Nor Roșu pe . Aceștia au fost transportați în Teritoriul Indian luna următoare. Atinge Norii și  au ajuns alături de clanurile lor la Agenția Coadă Pătată. Cal Nebun s-a predat alături de clanul său la Nor Roșu pe .

Moartea lui Cal Nebun
Respectata căpetenie Oglala, Cal Nebun, și-a petrecut câteva luni alături de clanul său la Agenția lui Nor Roșu într-un mediu frământat de politici intense. Îngrijorată că acesta ar putea să plece, armata SUA i-a înconjurat satul și au încercat să-l aresteze în data de . El a scăpat și s-a îndreptat spre Agenția lui Coadă Pătată. A doua zi, Cal Nebun a fost adus înapoi în Tabăra Robinson cu promisiunea că îl va putea întâlni pe comandantul postului. Promisiunea nu i-a fost respectată, și a fost arestat și pus sub pază. În încercarea de a evada, a fost ucis cu baioneta de către unul dintre soldați.

Fuga în Canada
Majoritatea membrilor tribului Lakota s-au predat la diferite agenții situate de-a lungul râului Missouri sau în partea nord-vestică a statului Nebraska, dar Taur Așezat a condus un imens contingent dincolo de granița internațională a Canadei. Generalul Terry a făcut parte din delegația trimisă să negocieze cu clanurile predarea și reîntoarcerea acestora în Statele Unite, însă aceștia au fost refuzați.

S-au întors abia după ce populația de bizoni din Canada s-a epuizat și au izbucnit conflicte cu alte triburi băștinașe canadiene. În 1880–1881, mare parte din cei reîntorși din Canada s-au predat la Fort Keogh și Fort Buford. Forțele Statelor Unite i-au transferat cu bărcile cu aburi la Agenția Piatră Ridicată în vara anului 1881.

Consecințe
Marele Război Sioux din 1876–1877 a fost extrem de diferit de războiul lui Nor Roșu desfășurat cu zece ani în urmă. În anii 1860, căpeteniile Lakota se bucurau de sprijinul considerabil al propriilor clanuri în lupte. Spre deosebire de această perioadă, în războiul din 1876–1877, aproape două treimi din toate triburile Lakota s-au stabilit la agențiile indiene în scopul acceptării rațiilor. Aceste clanuri nu au oferit sprijin și nici nu au luat parte la conflict.

Puternicele diviziuni politice din sânul tribului Lakota au continuat și după stabilirea în rezervație, ceea ce a afectat viața politică a băștinașilor timp de câteva decenii. În perioada 1889–1890, mișcarea  și-a găsit o mare parte din adepți în rândul clanurilor care luptaseră în Marele Război Sioux.

Deși mai numeroase ca populație totală, clanurile tribului Lakota erau în general independente și luau decizii separate cu privire la bătălii. Multe clanuri s-au aliat cu triburile Cheyenne și au existat căsătorii mixte între cele două grupuri. O perspectivă alternativă este aceea că indienii din Câmpii considerau războiul din 1876–1877 "Marele Război Cheyenne".

Referințe

Legături externe
 Hartă: Cauzele Marelui Război Sioux din 1876
 Hartă: Începutul Campaniei Little Bighorn
Black Hills
America

Marele Război Sioux din 1876


Klukkutoppur (fræðiheiti Lonicera hispida) er runni af geitblaðsætt ættaður úr mið Asíu til suðvestur Síberíu og Kína.  Hann verður um 1-2 m hár og álíka breiður. Blómin eru smá, gulleit til rauð og berin skærrauð, óæt. Skyld tegund og lík, er Lonicera setifera) frá Tíbet, Sichuan og Yunnan.

Klukkutoppur hefur reynst harðgerður og vindþolinn á Íslandi.

Heimild

Geitblaðsætt

Klukkutoppur


El-Lât (Al Laht, Allat, Allatu, Alilat, Allāt, Ar. اللات; "Tanrıça"), İslam öncesi Arabistan'daki kader, kısmet ve bereket tanrıçası. En büyük tapınağı Taif'te bulunuyordu. Lat, Taif'te dört köşeli düz bir kaya parçası ile temsil ediliyordu ve etrafında bir ev inşa edilmişti. Tapınak Taif Kabesi olarak biliniyordu. Kara taş, İslam öncesi dönemde Petra'da bir adı da Kaab olan tanrıça El-lât'ın sembolü durumundaydı.

Mekke-Medine arasında bir yer olan Kudayd kasabasındaki tapınakta ise kendisini temsil eden bir kara taş bulunurdu. İslam öncesi dönemde Mekke'nin üç baş tanrıçasından biridir. Bu üç tanrıça Mekkelilerin inancına göre Tanrı'nın kızlarıydı. Petralı Nabatlılar tarafından da tapınılan Lat, Nabatlılarca Yunan Athena ve Romalı Minerva ile denk tutulmuştur. Wellhausen'e göre, onlar Lat'ın Hubal'ın annesi olduğuna inanıyorlardı.

Hişam bin el-Kalbi tarafından yazılmış Putlar Kitabına (Kitab el-Esnam) göre, İslam öncesi dönemde Araplar onun Kabe'de yaşadığına inanırlardı ve Kabe'de ona ait bir put bulunurdu.

Bu ilahın adı, İslam dışı ve dönemin insanlarının tapındıklarından olarak İslamın kutsal kitabı olan Kur'an'da geçer. Necm Suresinde adı bir diğer Arap mitolojisi figürü Uzza ile birlikte anılır:
"Siz de gördünüz değil mi Lat ve Uzza'yı?"

Bir sonraki ayette de bir diğer Arap mitoloji figürü Menat'ın adı anılır. Sıklıkla Lat, Menat ve Uzza üçü bir tür tanrıça üçlemesi meydana getirdikleri şekilde ilgili yazınlarda yer bulmuşlardır. Bu üçlemenin başı konumundaki Lat'a, Arap mitolojisinde sıklıkla, her şeye gücü yeten bir baştanrının, (Al'ilãh, veya bugünkü Allah - "Tanrı"), kızı olarak tapınılmış olsa da, bazı bölgelerde baş tanrının bir tür eşi konumunda da tapınıldığı olmuştur   Bununla birlikte genel kanı İslam öncesi Mekke'de, ayetlerde de adı geçen, üç tanrıçanın "Allah'ın kızları" olarak anılmış olduğudur ki bu eylem Kur'an'da yerilerek yer bulur.

Ayrıca bakınız
 Şeytan Ayetleri

Dış kaynaklar

 Ibn al-Kalbī (author) and Nabih Amin Faris (translator & commentary) (1952): The Book of Idols, Being a Translation from the Arabic of the Kitāb al-Asnām. Princeton University Press. US Library of Congress #52006741
 kuran.gen.tr - Online Kur'an Meâlleri
 Encyclopedia Mythica
 Encyclopedia Britannica Online
 The Book of Idols (Kitāb al-Asnām) by Hishām Ibn al-Kalbī  (Putlar Kitabı - İngilizce)

Kaynakça

Arap tanrıçaları
Bereket tanrıçaları

El-Lât


L'église Saint-Pierre-Saint-Paul est située à Ablis, dans les Yvelines.

Description
L'édifice est inscrit aux monuments historiques depuis 1950.

Trois styles différents coexistent dans cette église. La partie ouest, la façade et les deux nefs remontent au . Le clocher date du  tandis que la chapelle le chœur sont datés entre la fin du  et le début du .

On y trouve la sépulture de Pierre Poncet de la Rivière (1600-1681) et de Louis de Carcado (1712-1763), son arrière-petit-fils.

Historique
Elle aurait peut-être été édifiée sur des fondations datant du . Sa construction effective remonte à 1115, à l'initiative de Geoffroy de Presles.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques des Yvelines
 Églises des Yvelines

Liens externes

Ablis ÉgliseSaintPierreSaintPaul
Monument historique inscrit en 1950
Ablis EgliseSaintPierreSaintPaul
Ablis
Ablis EgliseSaintPierreSaintPaul
Édifice religieux du XIIe siècle en France
Édifice religieux achevé en 1115
Ablis EgliseSaintPierreSaintPaul
Édifice religieux du XIIIe siècle en France

Église Saint-Pierre-Saint-Paul d'Ablis


ශක වර්ෂ (හෙවත් ශාලිවාහන ශක වර්ෂ) යනු සූර්ය වර්ෂ සඳහා සිංහලයන් භාවිතාකරන වර්ෂ ක්‍රමයයි.

මෙම ක්‍රමයම හින්දු දින දර්ශන, ඉන්දියානු ජාතික දින දර්ශනය, සහ කාම්බෝජියානු බෞද්ධ දින දර්ශනය ද භාවිත කරයි.

ක්‍රි.ව.78 දී මෙම වර්ෂ ක්‍රමය ආරම්භ විය.

සතවාහන අධිරාජ්‍යයයේ ශාලිවාහන රජ  (ගෞතමීපුත්‍ර සාතකර්ණී නමින්ද හැදින් වූ) තමන් ක්‍රි.ව.78දී   උජ්ජයින් නුවර  වික්‍රමාදිත්තට විරුද්ධව ලැබූ විජයග්‍රහණය සැමරීමට ශාලිවහන ශක වර්ෂ ක්‍රමයය ආරම්භ කළේ ය.

Alternatively, it is thought that the Saka era (sometimes abbreviated to "SE" in numismatic circles) marked the victory of the Sakas over the dynasty of king Vikramāditya in Ujjain, Malwa. ජග්‍රහණයෙන් පසු සක Western Satraps රාජධානිය පිහිටුවන ලදී, එය ශත වර්ෂ 3 කටත් වැඩි කාලයක් පැවතින.

මෙම ක්‍රමය 1633 වන තෙක් ජාවා වැසියන් විසින් භාවිතා කළේ ය. Old Javanese It was replaced by Anno Javanico, a hybrid Javanese-Islamic system.

ආශ්‍රේයයන්

මේවාත් බලන්න
කුෂාණ අධිරාජ්‍යය - කුෂාණ-සිතියානු දිනනිර්ණය පිළිබඳ වැඩිදුර විස්තර සඳහා.
වෛදික කාලරේඛාව
චන්‍ද්‍ර මාස
සිංහල දවස

දින දසුන්
ඉතිහාසය
හින්දු දිනදසුන්
ශක දිනදසුන

ශක දිනදසුන


ශ්‍රී ලංකාවේ දේශීය වෛද්‍ය ක්‍රමය සිංහල වෙදකම හෙවත් හෙළ වෙදකම නම්වේ. මෙය අපට වෙනත් කිසිඳු රටකින් හඳුන්වාදෙන ලද්දක් නොව අප රටෙහි සිටි ඉපැරණි යක්ඛ, නාග, රාක්ෂ, දේව ආදී වංශිකයින් විසින් ආරම්භ කරන ලද්දකි.. ආයුර්වේදය හා හෙළ වෙදකම යනු පැහැදිලිවම දෙකකි. මෙය මහනුවර යුගයේ සිටම පටලවා වටහාගත් දෙයකි. හෙළ වෙදකම යනු ආයුර්වේදයට වඩා ප්‍රතිඵලදායී මෙන්ම දේශීය සම්භවයක් ඇති වෛද්‍ය ශාස්ත්‍රයකි. නමුත් වර්තමානයේ මේ දෙකෙහි සමානකම් ඇත. එයට ඓතිහාසික සිදුවීම් රාශියක් හේතුවේ. යන්ත්‍ර-මන්ත්‍ර ශාස්ත්‍රය භාවිතයෙන් ලෙඩ රෝග සුවකිරීම ආදී නොයෙකුත් විස්මිත ප්‍රතිකාර ක්‍රම රාශියක් මෙහි පවතී.

සිංහල වෙදුන්

ඓතිහාසික සිංහල වෙදවරු
  පුලස්ති ඉසිවරයා
  රාවණා රජ
  බුද්ධදාස රජු
  මහා පරාක්‍රමබාහු රජු
  දෙවැනි පරාක්‍රමබාහු රජු

වත්මන් සිංහල වෙදදුරන්
සර්වාංග රෝග සඳහා ප්‍රතිකාර සිදු කරන ආයුර්වේද හා පාරම්පරික වෛද්‍ය චාන්දනී වික්‍රමාරච්චි මිය, නො.345, නගරසීමා මාවත, අතුරුගිරිය පාර, හෝමාගම.

කිරිවාන වේද පරපුර නියූජනය කරමින් පාරම්පරික සර්වාංග වෙද එන යූ පී සුනිල්ලතා මහත්මිය , කිරිවාන වේද ගෙදර දැදුරුඔයගම,       වැල්ලව දුරකථන අංක - 0728971161

සිංහල වෙදකමේ අංග
 සර්වාංග වෙදකම
 සර්ප වෙදකම
 කැඩුම්-බිඳුම් වෙදකම
 ගෙඩි-වණ-පිළිකා වෙදකම
 දැවුම් පිළිස්සුම් වෙදකම
 ව්ඳුම් පිළිස්සුම් වෙදකම
 කැපුම් තුවාල වෙදකම
 ඇස් වෙදකම
 සෙම් රෝග හා පීනස් වෙදකම
 උමතු රෝග වෙදකම
 චර්ම රෝග වෙදකම
 ගර්භණී, ප්‍රසව සහ සූත්‍රිකා රෝග වෙදකම
 නිල වෙදකම

සිංහල වෙදකමෙහි රෝග-රෝගී පරීක්ෂා ක්‍රම
 නාඩි ශාස්ත්‍රය මඟින් රෝග හඳුනා ගැනීම
 දේහ ලක්ෂණ ශාස්ත්‍රය මඟින් රෝග හඳුනා ගැනීම
 ජෝතිෂ්‍ය ශාස්ත්‍රය මඟින් රෝග හඳුනා ගැනීම
 නිමිති ශාස්ත්‍රය මඟින් රෝග හඳුනා ගැනීම
 වාස්තු විද්‍යාව මඟින් රොග හඳුනා ගැනීම
 විශේෂ මළ-මූත්‍රා පරීක්ෂාව මඟින් රෝග හඳුනා ගැනීම

මීට අමතරව භාවනා ක්‍රම ඔස්සේ අධ්‍යාත්මික ශක්තීන් දියුණු කළ වෛද්‍යවරයෙකු හට ඒ ඔස්සේ ද ලෙඩ රෝග හඳුනාගැනීමේ හැකියාව පවතී

මූලාශ්‍ර

ආශ්‍රිත ලිපි
 ආයුර්වේදය

සිංහල වෙදකම

සිංහල වෙදකම


Sfânta Lance, denumită și Lancea lui Longinus, conform Evangheliei după Ioan, este una din armele patimii, lancea cu care ostașul roman Longinus, a străpuns trupul lui Isus din Nazaret în timp ce era răstignit pe cruce. Este considerată drept una din cele mai însemnate moaște ale Creștinătății.

Isus din Nazaret
Moaște
Regalia Sfântului Imperiu Roman

Sfânta Lance


Rudolph Tegner er en dansk portrætfilm fra 2002 instrueret af Lars Brydesen og Søren Schandorf og efter manuskript af Henrik Wivel og Mette Winge.

Handling
Et sted i Nordsjælland, på et forblæst stykke land står en række store statuer med frit udsyn over havet, lyngen og stjernerne. Her finder man også en mærkværdig museumsbygning - lige så lukket og streng betonhuset virker udefra, lige så overrumplende fremstår den store samling skulpturer indenfor. Det var billedhuggeren Rudolph Tegner (1873-1950), der skabte parken og museet. Tegners liv som kunster var usædvanlig hårdt, og diskussionerne om ham og hans værker bølger stadig. Tegners figurer og statuegrupper, store og anderledes som de var, blev mødt med skånselsløs afvisning af datidens kunstkritikere, men Tegner fandt også støtte og beundring hos folk som Georg Brandes og Carl Jacobsen. Hans kunstnerskæbne fortæller en vigtig historie om kompromisløshed og kampånd.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Portrætfilm fra Danmark
Danske film fra 2002

Rudolph Tegner (dokumentarfilm)


Colin Pickthall (born 13 September 1944) is a politician in the United Kingdom. He was Labour Member of Parliament (MP) for West Lancashire. He was first elected to the House of Commons in 1992, and retired at the general election of 2005.

Pickthall's father was a shipyard fitter. He attended Ulverston Grammar School, and then the University of Wales, obtaining a B.A. Hons. in English Literature and History. He then went on to the University of Lancaster, where he obtained an M.A. with the thesis "The Influence of Socialism on 20th Century British Poetry". He became a member of the Campaign for Nuclear Disarmament, and the Labour Party, in 1963.

He married a Canadian, Judith Ann, in 1973; they have two daughters, Alisoun and Jenny. He initially worked as a lecturer of English at Ruffwood Comprehensive School and Edge Hill College of H.E. (where he became the Head of European Studies).

At the general election in June 1987, Pickthall ran for Parliament in West Lancashire, but lost to the Conservatives by 1,353 votes. Later, in 1989, he won the seat of Ormskirk on Lancashire County Council by a very small margin. However, this was sufficient for the Labour Party to take control of the County Council by one seat.

At the April 1992 general election, he took the parliamentary seat of West Lancashire, and in the following elections, in May 1997 and June 2001, he retained the seat with a substantial majority. He became a member of the Select committee on Agriculture in 1992, the post that he maintained until 1997. He was appointed parliamentary private secretary (PPS) to Alun Michael MP in 1997, later serving Jack Straw MP.

He resigned as PPS in December 2000 in response to the police investigation into his election expenses. He was reinstated shortly afterwards, in 2001, when the police investigation concluded there had been "no wrongdoing". He was transferred to the Foreign Office in 2001, where he continued as Straw's PPS.

He pledged his "continuing support" for Tony Blair in July 2004, remarking that his performance has been "psychologically remarkable".

Pickthall is considered a leftist, frequently campaigning on animal welfare and environmental issues. He is opposed to hare coursing, as the Waterloo Cup took place at Great Altcar, in his constituency, and hunting. His support for the hunting ban led to pro-hunt supporters leaving a dead fox on his doorstep in February 2005. He retired from the House of Commons at the general election of May 2005.

Pickthall is a supporter of Humanists UK.

External links

References

1944 births
Living people
Members of Lancashire County Council
Labour Party (UK) councillors
Labour Party (UK) MPs for English constituencies
British humanists
Alumni of the University of Wales
Alumni of Lancaster University
Alumni of Lonsdale College, Lancaster
Academics of Edge Hill University
UK MPs 1992–1997
UK MPs 1997–2001
UK MPs 2001–2005
People from Dalton-in-Furness
People educated at Ulverston Grammar School

Colin Pickthall


Ivo Tomičić, (1. siječnja 1931.  Split, 10. srpnja 2017.), hrvatski radijski voditelj, spiker

Životopis
Studirao na Pravnom fakultetu u Splitu. Na Radio Splitu proveo cijeli svoj radni vijek. Bio je spiker. Zaposlio se je nakon javne audicije 1954., pred komisijom u kojoj je bio Zvonko Letica. Bio je prvi spiker Radio Splita u tandemu s kolegicom Arankom Krstulović Glušević, na kojem je ostao sve do odlaska u mirovinu 1996. godine, prošavši lokacije od 1954. godine u vili Ruža na Mejama, preko vile Ferić, do današnjeg Centra HRT-a. Prepoznatljiva glasa kojim je obilježio program splitske radijske postaje. Popularni splitski voditelj među slušateljima. Prošao je sva razdoblja radiofonskog izraza.  Među ostalim vodio je i Splitski festival te mnoge ine zabavne, kulturne i društvene programe. Umro je u Splitu 2017., a pokopan na groblju u Supetru.

Dobio je niz stručnih nagrada.

Izvori

Životopisi, Split
Životopisi, Brač

Voditelji na Hrvatskom radiju

Ivo Tomičić


532 var 32. ár 6. aldar sem hófst á fimmtudegi samkvæmt júlíska tímatalinu. Á þeim tíma var það þekkt innan Rómaveldis sem ræðismannsár Lampadiusar og Probusar eða  sem árið 1285 ab urbe condita.

Atburðir
 11. janúar - Nika-óeirðirnar í Konstantínópel áttu sér stað.
 23. febrúar - Justinianus 1. keisari fyrirskipaði byggingu kirkjunnar Ægisif.
 September - Justinianus 1. undirritaði friðarsamning við Kosrá 1. Persakonung sem batt enda á Íberíustríðið.

Ódagsettir atburðir
 Frankar, undir stjórn Kildeberts 1. og Klóþars 1., réðust á Búrgund.
 Xiao Wu Di tók við sem keisari Norður-Wei við sjálfsmorð An Ding Wang.
 Kóreska konungsríkið Silla lagði undir sig borgríkið Geumgwan Gaya.
 Anno Domini-ártalið var notað í fyrsta sinn.

Fædd
 Áedán mac Gabráin konungur Dál Riata í Skotlandi.
 Guntram, konungur í Búrgund.
 Marius Aventicensis, biskup í Aventicum (d. 596).
 Xiao Mohe, herforingi fyrir Chen-veldið og Sui-veldið.

Dáin
 3. mars - Heilagur Winwaloe, stofnandi klaustursins í Landévennec (f. um 460).
 17. október - Bónifasíus 2. páfi.
 An Ding Wang, keisari Norður-Wei.
 Chang Guang Wang, keisari Norður-Wei.
 Guntheuc, Búrgundaprinsessa.
 Flavíus Hypatíus, ræðismaður í Konstantínópel (tekinn af lífi).
 Jie Min Di, keisari Norður-Wei.
 Pompeius, ræðismaður í Konstantínópel (tekinn af lífi).
 Heilagur Sabbas, sýrlenskur munkur.
531-540
532

532


L'amore è una cosa semplice (Versión italiana) / El amor es una cosa simple (Versión española) es el quinto álbum de estudio del cantante italiano Tiziano Ferro. Fue lanzado al mercado el 28 de noviembre del 2011 y 13 de marzo del 2012 en México. Para promocionar este álbum, previamente a su publicación, se lanzó el sencillo: «La Differenza Tra Me E Te / La diferencia entre tú Y yo» el 14 de octubre del 2011 en Italia y el 18 de octubre del 2011 en América Latina y España. Este álbum también da lugar a la gira L'amore È Una Cosa Semplice Tour que llevará al cantante italiano por varias ciudades de Europa.

Lista de canciones

Posicionamiento en las listas musicales

Semanales y mensuales

Certificaciones

Fecha de lanzamiento

Referencias

Álbumes de 2011
Álbumes de Tiziano Ferro
Álbumes número uno en Italia

El amor es una cosa simple


Irene Adler er en fiktiv person i Sherlock Holmes-novellen En skandale i Bøhmen af Sir Arthur Conan Doyle. Hun var den eneste kvinde, som overlistede Sherlock Holmes.

Film
Irene Adler er en rollefigur i filmerne Sherlock Holmes og Skyggespillet, samt i tv-serien Sherlock.

Sherlock Holmes
Litterære personer
Fiktive skurke

Irene Adler


An Triodia tomentosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Surrey Wilfrid Laurance Jacobs. An Triodia tomentosa in nahilalakip ha genus nga Triodia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Triodia (Poaceae)

Triodia tomentosa


An Sobralia cataractarum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Frederico Carlos Hoehne. An Sobralia cataractarum in nahilalakip ha genus nga Sobralia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sobralia

Sobralia cataractarum