Carcharocles chubutensis (sinónimo Otodus chubutensis) es una especie extinta de tiburón megadentado que vivió durante los períodos Oligoceno, Mioceno y Plioceno, entre hace 28 a 5 millones de años. Este tiburón es considerado como un pariente cercano de otro tiburón megadentado prehistórico, el famoso C. megalodon. Sin embargo, como ocurre con C. megalodon, la clasificación de esta especie está en discusión.

Registro fósil
Esta especie es conocida a partir de dientes fósiles y algunos centros de vértebra. El esqueleto de los tiburones se compone de cartílago y no de hueso, y el cartílago raramente logra fosilizarse. Por lo tanto, los fósiles de C. chubutensis están generalmente mal preservados. Aunque los dientes de C. chubutensis son morfológicamente similares a los de C. megalodon, estos son relativamente delgados con una corona curvada, y con la presencia de talones laterales apenas aserrados. Los fósiles de esta especie se han hallado en Norteamérica, Sudamérica, Cuba, Puerto Rico, África, y Europa.

Tamaño
C. chubutensis era mayor que C. angustidens. Los dientes de C. chubutensis se aproximaban a 130 milímetros de altura perpendicular (longitud diagonal), la cual de acuerdo con el método de estimación de tamaño propuesto por Gottfried at al, in 1996, indica que el espécimen tendría una longitud de 12.2 metros.

Paleoecología
La investigación paleontológica sugiere que esta especie puede haber cambiado sus preferencias de hábitat a través del tiempo, o que pudo haber tenido la suficiente flexiblilidad en su comportamiento para ocupar distintos ambientes en distintas épocas.

Dieta
C. chubutensis era probablemente un superdepredador y cazaría generalmente peces, tortugas marinas, cetáceos (por ejemplo, ballenas), y sirenios.

Filogenia
Como ocurre con los demás tiburones megadentados, el género de C. chubutensis permanece en disputa. El naturalista suizo Louis Agassiz lo identificó inicialmente como una especie de Carcharodon en 1843. En 1906, Ameghino renombró a este tiburón como C. chubutensis. En 1964, el investigador de tiburones L. S. Glikman reconoció la transición de Otodus obliquus a C. auriculatus. En 1987, el investigador H. Cappetta reorganizó el linaje de C. auriculatus - C. megalodon y situó a todos los tiburones megadentados emparentados junto con esta especie en el género Carcharocles. Finalmente, la progresión completa de Otodus obliquus a C. megalodon se hizo clara y desde entonces ha ganado aceptación de muchos expertos en tiburones.

Dentro del linaje Carcharocles, C. chubutensis es la especie sucesora de C. angustidens y es sucedida por C. megalodon. En otros términos , C. chubutensis se considera el antepasado de C. megalodon. Sin embargo, debido a su coexistencia con C. megalodon durante los períodos Mioceno y Plioceno, se le considera una morfoespecie.

Véase también
 Carcharodon megalodon

Referencias

Enlaces externos
 Carcharocles: tiburón megadentado extinto en ELASMO

Lamnidae
Tiburones fósiles
Fósiles del Oligoceno
Fósiles del Mioceno
Fósiles del Plioceno
Taxones descritos por Louis Agassiz

Carcharocles chubutensis


San Marino millî futbol takımı, (İtalyanca: Nazionale di calcio di San Marino), San Marino Futbol Federasyonuna bağlı olarak San Marino'yu uluslararası müsabakalarda temsil eden futbol takımı. San Marino, UEFA'ya bağlı olan ülkeler arasındaki en küçük ülkedir ve nüfusunun az olmasının da etkisiyle millî takım herhangi bir başarı yakalayamamıştır.

San Marino takımı ilk resmî maçını 1990 yılında Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde İsviçre'ye karşı oynamış ve 4-0 yenilmiştir. Bu maçtan önce 1986 yılında Kanada Olimpik takımıyla maç yapıp 1-0 yenilmişlerdi ancak bu maç resmî bir maç değildi. San Marino, UEFA ve FIFA'ya üye olduğu 1988 yılından beri tüm Avrupa Şampiyonası ve Dünya Kupası elemelerine katılmasına rağmen bu elemelerdeki herhangi bir maçta galibiyet elde edemedi. Takım tarihindeki ilk ve tek galibiyetini ise 28 Nisan 2004'te Lihtenştayn'la oynadıkları hazırlık maçını 1-0 kazanarak elde etti.

Tarihi
San Marino Futbol Federasyonu 1931'de kurulsa da 1986'ya kadar bir millî takım oluşturulamadı. 1986'da Kanada Olimpik millî takımıyla resmî olmayan bir turnuvada ilk maçlarına çıktı ve San Marino kendi sahasındaki maçı 1-0 kaybetti.
1987 Akdeniz Oyunları'nda Lübnan millî futbol takımı ile 0-0 berabere kaldı ancak bu maç da Kanada'yla oynanan maç gibi resmî bir maç değildi.
1988'de FIFA ve UEFA üyesi oldu. Bundan önce San Marinolu futbolcular, İtalyan uyruklu sayılmaktaydı.

İlk resmî maçlarını 1992 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde İsviçre'ye karşı oynadılar. Maçı 4-0 kaybeden San Marino, sonraki yedi maçı da kaybetti. Deplasman maçlarında en az 4 fark yediler. Tek gollerini kendi sahalarında Romanya'ya 3-1 kaybettikleri maçta penaltıdan attılar, toplamdaysa 33 gol yediler.

İlk FIFA Dünya Kupası elemeleri olan 1994 FIFA Dünya Kupası elemelerinde İngiltere, Hollanda, Norveç, Polonya ve Türkiye'den oluşan bir gruba düştüler. İlk maçta Norveç'e 10-0 yenildiler. Türkiye'ye 4-1 yenildikleri maçta, penaltı dışındaki ilk gol, ilk deplasman golü ve ilk FIFA Dünya Kupası elemeleri golünü attılar. Rövanşında ise 0-0 berabere kalarak ilk puanlarını kazandılar. Son maçları olan İngiltere maçında Davide Gualtieri FIFA Dünya Kupası elemeleri tarihinin en hızlı golünü 8,3 saniyede atarak tarihe geçti. Ancak maçın sonunda İngiltere'ye 7-1 yenilmekten kurtulamadılar. Elemeleri on maçta 46 gol yiyerek, bir puanla tamamladılar.

1996 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde de benzer sonuçlarla karşılaştılar ve her maçı kaybettiler. Finlandiya'ya deplasmanda 4-1 yenilirken Avrupa elemelerinde deplasmanda attıkları ilk gole imza attılar. Öteki gollerini Faroe Adaları'na 3-1 yenildikleri maçta attılar. Rövanş maçındaysa 3-0 yenildiler ve Faroe Adaları, böylece tarihinin en farklı skorunu elde etti. Faroe Adaları, grupta altı puan toplamıştı ve hepsi San Marino galibiyetlerinden geldi.

1998 FIFA Dünya Kupası elemeleri, diğer elemelerden bile kötü geçti. Tüm maçları üç ya da daha fazla farkla kaybettiler ve bir gol bile atamadılar. Bu, gol atamadıkları tek FIFA Dünya Kupası elemeleri oldu. 2000 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde de bütün maçlar mağlubiyetle sonuçlandı. Galibiyete en yaklaştıkları maç, 18 Kasım 1998'deki 1-0'lık Kıbrıs Cumhuriyeti mağlubiyetiydi.

2002 FIFA Dünya Kupası elemelerinde ilk deplasman puanını Letonya ile Riga'da oynadığı maçta 1-1 berabere kalarak aldılar. Grupta attıkları üç gol (biri 10-1'lık Belçika mağlubiyetinden gelse bile) onların rekoruydu. 2004 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde 8 maçı da kaybedip gol atamadılar. Evlerindeki Letonya maçında beraberliğe çok yaklaşsalar da son dakika golüyle 1-0 yenildiler.

Tarihinin ilk ve tek galibiyetini, 28 Nisan 2004 tarihinde oynadıkları tarihlerindeki 65. maçta Lihtenştayn'ı hazırlık maçında Andy Selva'nın beşinci dakikada attığı golle 1-0 yenerek aldılar. Bu maç Lihtenştayn teknik direktörü Martin Andermatt'ın, takımın başında çıktığı ilk maçtı. 2006 FIFA Dünya Kupası elemelerinde de bir farklı Litvanya ve Belçika yenilgileri dışında farklı yenilgiler aldılar.

19 Aralık 2006 tarihinde FIFA üyesi olmayan Vatikan millî futbol takımı ile Olimpiyat Stadyumu'nda oynadıkları hazırlık maçında 0-0 berabere kaldılar.

2008 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerine Almanya'ya 13-0 yenilerek başladılar. Bu maç Avrupa Futbol Şampiyonası elemeleri tarihindeki en farklı skorla biten maç oldu. Kendi sahalarında İrlanda, Kıbrıs Cumhuriyeti ve Galler'e tek farkla yenilseler de 12 maçta iki gol atıp 57 gol yiyerek sonuncu oldular.

2010 FIFA Dünya Kupası elemelerinde oynadıkları on maçı da kaybettiler. Polonya'ya 10-0 yenilerek Polonya tarihinin en farklı maçı rekorunu kırdılar. Toplamda 47 gol yediler ve Slovakya karşısında aldıkları 3-1'lik yenilgide tek gollerini attılar. 2012 Avrupa Futbol Şampiyonası elemeleri de benzer şekilde geçti. Oynadıkları on maçın hepsini kaybedip, hiç gol atamayıp 53 gol yediler. En başarılı sonucu evlerinde Finlandiya'ya 1-0 yenilerek alırlarken, en ağır yenilgilerini Hollanda'ya 11-0 kaybederek aldılar. Bu maç Hollanda'nın en farklı kazandığı maç olurken, San Marino'nun en ağır deplasman yenilgisi oldu.

2014 FIFA Dünya Kupası elemeleri diğer eleme maceraları gibi geçti. Oynadıkları on maçı da kaybederken, toplamda 1 gol atıp 54 gol yediler. Attıkları tek gol 5-1 kaybettikleri Polonya deplasmanında geldi. 2016 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde Estonya ile evlerinde oynadıkları maçta 0-0 berabere kalarak 13 yıl sonra puanla tanıştılar, ayrıca bu maç San Marino'nun yenilmediği üçüncü resmî maç oldu. Gruptaki diğer 9 maçı kaybederken 1 gol atıp 36 gol yediler. Attıkları tek gol Litvanya deplasmanında 90. dakikada yedikleri golle 2-1 kaybettikleri maçta geldi. Bu gol 2001 yılında Letonya'ya attıkları ilk deplasman golünden sonra deplasmanda attıkları ikinci gol oldu.

2018 yılında ilk kez düzenlenen UEFA Uluslar Ligi'nde en kötü takımların yer aldığı D Ligi'nde yer aldılar ve Belarus, Lüksemburg ve Moldova'dan oluşan 2. grupta oynadıkları 6 maçı da kaybettiler. 16 gol yediler ve hiç gol atamadılar.

2018 FIFA Dünya Kupası elemelerindeki 10 maçın tamamını kaybettiler, 2 gol atıp 51 gol yediler. Attıkları gollerin ikisi de deplasmanda geldi, ilk golü 4-1 kaybettikleri maçta Norveç'e, ikinci golü 5-1 kaybettikleri maçta Azerbaycan'a attılar.  2020 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerini de yine 0 puanla kapattılar. 10 maçta 1 gol atıp 51 gol yediler. Attıkları tek gol içeride 3-1 kaybettikleri Kazakistan maçında geldi. 2020-21 UEFA Uluslar Liginde Cebelitarık ve Lihtenştayn'dan oluşan D Ligi 2. grupta  oynadıkları 4 maçın 2'sini kaybettiler. 2'sinde ise 0-0 berabere kaldılar.

2022 FIFA Dünya Kupası elemelerindeki 10 maçın tamamını kaybettiler, 1 gol atıp 46 gol yediler. Tek gollerini içeride 1-7 kaybettikleri maçta Polonya'ya attılar.

28 Mart 2022 tarihinde San Marino, Yeşil Burun Adaları'na karşı bir hazırlık maçı yaptı ve 2-0 yenildi. Bu maç tarihindeki Avrupalı olmayan bir takımla yapılan ilk maçtır. 2022-23 UEFA Uluslar Liginde  Estonya ve Malta'dan oluşan D Ligi 2. grupta yer aldılar. Oynadıkların 4 maçın tamamını kaybettiler. 9 gol yiyip hiç gol atamadılar. Böylece San Marino Uluslar Liginde gol atamayan tek takımdır.

Stadyum
San Marino millî takım ev sahibi olduğu maçları Serravalle şehrinde yer alan ve San Marino Calcio takımına da ev sahipliği yapan San Marino Stadyumu'nda oynamaktadır. Stadyum 7,000 seyirci kapasitesine sahiptir. Maçlara seyirci ilgisi düşüktür ve zaman zaman rakip takım seyircisi San Marinolu seyircilerden daha fazla olmaktadır. Örneğin, Şubat 2007'de İrlanda Cumhuriyeti'ne karşı oynanan maçta tribünlerde 2,500 San Marinolu taraftara karşın 3,294 İrlandalı taraftar yer almaktaydı.

San Marino ev sahibi olduğu iki maçıysa kendi sınırları dışında oynamıştır. 1993'te FIFA Dünya Kupası elemelerinde İngiltere ve Hollanda'yla oynadıkları maçları İtalya'nın Bologna şehrindeki Renato Dall'Ara Stadyumu'nda oynamışlardır.

Şöhret
San Marino'nun Lihtenştayn'a karşı 1-0 kazandığı bir hazırlık maçından başka galibiyeti bulunmamaktadır. UEFA'ya bağlı ülkeler arasında en düşük nüfusa sahip ülkedir ve bu nedenle yetenek havuzu da küçüktür. Oyuncular genellikle amatördürler; sadece Andy Selva, Alessandro Della Valle, Matteo Nevicati ve kaleci Aldo Simoncini profesyonel olarak futbol oynamaktadırlar. Evlerinde Almanya'ya karşı aldıkları 13-0'lık mağlubiyetle Avrupa Şampiyonası rekorunu kırarken, dört maçta ise kalelerinde on gol gördüler. FIFA Dünya Sıralamasında San Marino genellikle son sıralarda  yer alır. 2019 yılında San Marino'nun ortalama sıralaması 179.'luktur.

San Marino'ya karşı kazanamayan ya da kazanırken zorlanan takımlara ülkelerinin medyasından eleştiriler gelmektedir. 2001 yılında Letonya teknik direktörü Gary Johnson, FIFA Dünya Kupası elemelerinde San Marino'yla berabere kaldıktan sonra istifa etmiştir. Şubat 2007'de İrlanda'nın San Marino'yu ancak son dakikada gelen golle 2-1 mağlup edebilmesi İrlanda basınında yoğun eleştirilere neden olmuştur.

Andy Selva, attığı 8 golle millî takım tarihinin en golcü oyuncu olmasının yanı sıra, iki golü bulunan Manuel Marani ile birlikte millî takım tarihinde birden fazla gol atan iki futbolcudan biridir.

15 Kasım 2014'te sahasında Estonya ile 0-0 berabere kalan San Marino, 61 maçlık mağlubiyet serisine son verdi. San Marino, bu maçla birlikte 15 yıl sonra ilk kez kalesinde gol görmedi ve Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde tarihinin ilk puanını aldı. Ayrıca San Marino 2001'den sonra ilk kez bir resmî maçtan puan çıkarmayı başardı.

Turnuva tarihi

FIFA Dünya Kupası tarihi

Avrupa Futbol Şampiyonası tarihi

UEFA Uluslar Ligi tarihi
 Yükseldi   Aynı ligde kaldı   Düştü

Maç tablosu

Resmî Olmayan Maçlar

Beraberlik ve galibiyetler

Resmî Olmayan Maçlar

Futbolcular ve teknik direktörler
Ocak 2006'da San Marino Futbol Federasyonu Massimo Bonini'yi gelmiş geçmiş en iyi oyuncuları olarak ilan etmiştir. Şampiyon Kulüpler Kupası'nda 1983'te final oynayıp, 1985'te kupayı kazanan ve bunu başaran tek San Marinolu oyuncu olan Bonini; 1980'lerin başında İtalya 21 yaş altı millî takımında oynadı ve 1981-88 arasında Juventus'ta forma giydi.  San Marino UEFA üyesi olduktan sonra 1990-95 yılları arasında 30'lu yaşlarındayken 19 millî maçta oynadı.

Takımı 1990-95 yılları arasında Giorgio Leoni çalıştırmış, 1995 yılında ise futbolu yeni bırakan Massimo Bonini takımın yeni teknik direktörü olmuştur. 1998'de Bonini'nin yerine göreve gelen Giampaolo Mazza, 18 Ekim 2013 tarihi itibarı ile 15 yıldır sürdürdüğü teknik direktörlük görevinden istifa ettiğini açıklamıştır. Ayrıca Giampaolo Mazza, 2007'den beri Avrupa millî takımları arasında en uzun süre hocalık yapan teknik adam unvanını taşımaktadır.

Millî takımda en çok oynayan oyuncu 74 maça çıkan Andy Selva'dır, öncesindeyse bu rekor 66 maça çıkan Damiano Vannucci'deydi. Takımın en golcü ismi ise 8 gol atan Andy Selva'dır.

Güncel kadro
Aşağıdaki oyuncular sırasıyla 25 ve 28 Mart 2022'de Litvanya ve Yeşil Burun Adaları ile yapılacak hazırlık hazırlıklarına çağrıldı.

Teknik direktörler
Güncelleme : 17 Nisan 2020.

Rekorlar

En çok millî olanlar
Güncelleme : 17 Nisan 2020
Kaynak :

En çok gol atanlar
Güncelleme : 17 Nisan 2020
Kaynak :

Kaynakça

Dış bağlantılar
RSSSF Uluslararası maç sonuçları arşivi 1986-günümüz (sonuç listesi)
RSSSF Uluslararası gol ve maç sayısı arşivi
San Marino Futbol Federasyonu resmî sitesi

Avrupa'da millî futbol takımları

San Marino millî futbol takımı


Adieu Interessant Film Club er en dansk eksperimentalfilm fra 2008.

Medvirkende
 Katja Sjabano Boom
 Albert Grøndahl
 Lauge Falkentorp
 Selma Lamai
 Ida Lawrence
 Robin Monies
 Victor Henderson
 Amitai Romm
 Mai Ulrikka Sydendal
 Jesper Fabricius
 Stine Kvam
 Loise Li
 David Adler
 Bue Thastum
 Jacob Maqe Nielsen
 Muriel Lässer
 Oliver Sellner Vonsild
 Cav Bøgelund
 Martin la Cour

Eksterne henvisninger

Eksperimentalfilm fra Danmark
Danske film fra 2008

Adieu Interessant Film Club


Robert Bodley, né le 31 juillet 1878 au Cap et mort le 6 novembre 1956 à Port Shepstone, est un tireur sportif sud-africain.

Carrière
Robert Bodley participe aux épreuves de tir des Jeux olympiques de 1912 à Stockholm et des Jeux olympiques de 1920 à Anvers. Lors de ces derniers Jeux, il est médaillé d'argent en carabine d'ordonnance couché à 600 m par équipes.

Notes et références

Liens externes

Tireur sportif sud-africain
Médaillé d'argent olympique sud-africain
Tireur aux Jeux olympiques de 1912
Tireur aux Jeux olympiques de 1920
Naissance en juillet 1878
Naissance au Cap
Naissance dans la colonie britannique du Cap
Décès en novembre 1956
Décès en Afrique du Sud
Décès à 78 ans

Robert Bodley


Louise Hansegaard Ellebæk (født 10. marts 1998) er en dansk håndboldspiller, der spiller for SønderjyskE Håndbold i Damehåndboldligaen. Hun kom til klubben i 2022, efter fire sæsoner i Silkeborg-Voel KFUM.

Hun er lillesøster til Tobias Ellebæk, der pt. spiller for tyske Frisch Auf Göppingen.

Referencer

Håndboldspillere fra FC Midtjylland Håndbold
Håndboldspillere fra Danmark

Louise Ellebæk


CD çalar, CD üzerine kaydedilmiş sayısal (İngilizce: digital) müzik verilerini okuyarak bunları örneksele (İngilizce: analog) çeviren ve yükselticiye aktaran cihaz. Bir müzik setinin parçası olabileceği gibi sadece bu görevi üstlenmiş tek cihaz (İngilizce: deck) olarak da üretilmektedir.

Bileşenleri

 Kasa, dışarıdan istenmeyen gürültüleri almaması için özel maddeler ile kaplanmış, alt kısmında titreşim önleyici ayaklar bulunan parçadır. Üst düzey cihazlarda özellikle ayaklar hem cihazın içindeki titreşimin azaltılması hem de dışarıdan gelebilecek titreşimin cihaz içerisinde sese olumsuz etki yapmamasına yönelik farklı maddeler kullanılarak üretilirler. Kauçuk ve plastik bazlı özel maddeler olabileceği gibi, özel metal sivri ayaklar da kullanılmaktadır.
 Çekmece, CD'yi cihazın içerisine alan özel bölmelerdir. Basit CD çalarlarda plastik kullanılırken pahalı cihazlarda alüminyum gibi farklı metallerden özel mekanizmalar geliştirilmiştir. Ayrıca, bazı üreticiler üstten yüklemeli mekanizmalarında ayrıca bir kilitleme sistemi kullanarak istenmeyen titreşimleri yok etmeye uğraşmaktadırlar. TEAC firmasının geliştirdiği VRDS sistemi bu tür çekmecelere örnek gösterilebilir.
 Motor ve göz sistemi, CD üzerindeki verilerin okunmasına yardımcı olan özel lazer ışını demetinin hareketini sağlayan mekanizma. CD'nin bağlı olduğu milin çevrilmesi de başka bir motor mekanizması tarafından gerçekleştirilir. Tüm bu mekanizmalara elektrik, transformatörler vasıtası ile sağlanmaktadır. Üst düzey cihazlarda bu elektriksel yapı ayrıca izole edilir, mekanizmalara da titreşim önleyici eklemeler uygulanır.
 Dijital-analog çevrim katı, CD çaların en önemli parçalarından biridir. CD üzerindeki veri amplifikatöre aktarılmadan önce mutlaka analoğa çevirilmelidir. Bu kat bu işlemi gerçekleştirmektedir. Şu an 24 bitlik özel çeviriciler kullanılarak ses kalitesinde önemli artışlar sağlanmıştır. Burada analoğa çevrilen veriler, farklı kablolama teknikleri ile amplifikatöre aktarılır. Bugün için çoğunlukla kullanılan çıkış tipleri RCA, toslink ve optik çıkışlardır.

Farklı uygulamalar
 Çıkış katında sesin bir ölçüde farklılaştırılması için lambalı çıkış katları kullanılmaya başlanmıştır. Çıkış katında sinyaller amplifikatöre ulaşmadan lambalardan geçirilerek seste değişiklikler yapılabilir. Son yıllarda sıklıkla uygulanmaya başlanmıştır.
 Dijital-analog çevrimi esnasında belirli bir anda belirli bir sinyalin çevrimi gerekmekte, fakat şu an kullanılan teknolojilerde bu zamanlamada hatalar oluşabilmektedir. Bu yüzden, "dış saat düzenleyici" adı verilen özel zamanlama üniteleri kullanılarak zamanlama hatalarının önüne geçilmeye çalışılmaktadır. Oldukça pahalı ama etkili bir yöntem olsa da, sadece belirli üreticiler tarafından kullanılabilen bir çözümdür.
 Mekanik ve elektronik kısım ile dijital-analog çeviricinin ayrılması. Bu uygulamada harici bir CD transport ünitesi ve gene harici bir D.A.C. ünitesi kullanılarak farklı özellikteki parçaların birbirine olumsuz etkileri önlenmeye çalışılmaktadır. Bunlara ayrıca bir dış saat oluşturucu da bağlanabilmektedir. Şu an en iyi sesi veren CD çalarlar bu şekilde üretilse de, en yüksek maliyetli çözüm olduğundan yaygınlaşmamış ve sadece özel uygulamalarda kullanılabilmektedir.

Dış bağlantılar
 VRDS mekanizması

Ses teknolojileri
Japon icatları

CD çalar


Paris–Roubaix 1964 var den 62. udgave af cykelløbet Paris-Roubaix, og det blev afholdt den 19. april 1964. Løbet startede i Compiègne og havde målstreg i Roubaix. Løbet blev vundet af den hollandske cykelrytter Peter Post fra holdet Flandria-Romeo.

Top 10

Referencer

1964
Sport i 1964

Paris-Roubaix 1964


Mahadevapura es una ciudad de la India en el distrito de Bangalore, estado de Karnataka.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 893  a 13 km de la capital estatal, Bangalore, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 226 847 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Karnataka

Mahadevapura


The Last Duel  é um filme de drama histórico épico de 2021 dirigido por Ridley Scott a partir de um roteiro de Nicole Holofcener, Ben Affleck e Matt Damon, baseado no livro de 2004 O Último Duelo de Eric Jager . Situado na França medieval, o filme é estrelado por Damon como Jean de Carrouges, um cavaleiro que desafia seu ex-amigo, o escudeiro Jacques Le Gris (Adam Driver) para um duelo judicial depois que a esposa de Jean, Marguerite (Jodie Comer), acusa Jacques de estuprá-la. Os eventos que antecederam o duelo são divididos em três capítulos distintos, refletindo as perspectivas contraditórias dos três personagens principais. Affleck também estrela em um papel coadjuvante como Conde Pierre d'Alençon.

Uma adaptação do livro de Jager foi anunciada pela primeira vez em 2015, embora não tenha recebido sinal verde oficialmente até julho de 2019. Affleck e Damon foram confirmados como estrelas e co-escritores naquele mês, com Comer e Driver se juntando ao elenco no final daquele ano. As filmagens ocorreram na França e na Irlanda de fevereiro a outubro de 2020, com um hiato de vários meses devido à pandemia de COVID-19.

O Último Duelo teve sua estreia mundial no Festival de Cinema de Veneza em 10 de setembro de 2021 e foi lançado nos Estados Unidos em 15 de outubro de 2021, pela 20th Century Studios. O filme recebeu resenhas positivas da crítica, que elogiou a atuação do elenco e os valores da produção, e comparou-o ao filme Rashômon (1950) de Akira Kurosawa. Foi selecionado pelo National Board of Review como um dos dez melhores filmes de 2021. No entanto, foi um fracasso nas bilheterias, arrecadando apenas US$ 30,6 milhões contra um orçamento de produção de US$ 100 milhões.

Elenco

 Matt Damon como Sir Jean de Carrouges
 Adam Driver como Jacques Le Gris
 Jodie Comer como Marguerite de Carrouges
 Ben Affleck como Conde Pierre d'Alençon
 Harriet Walter como Nicole de Buchard
 Alex Lawther como Rei Charles VI
 Serena Kennedy como Rainha Isabel
 Marton Csokas como Crespin
 Željko Ivanek como Le Coq
 Tallulah Haddon como Marie
 Bryony Hannah como Alice
 Nathaniel Parker como Sir Robert de Thibouville
 Sam Hazeldine como Thomin du Bois
 Michael McElhatton como Bernard Latour
 Oliver Cotton como Jean de Carrouges III
 Clive Russell como King's Uncle
 Adam Nagaitis como Adam Louvel
 Bosco Hogan como Priest
 Clare Dunne como Ceila
 Caoimhe O'Malley como Elizabeth
 Md. Tayeen Khan como Jack Smith

Produção

Desenvolvimento
O projeto foi inicialmente anunciado em julho de 2015, com Francis Lawrence planejando dirigir o filme e Shaun Grant escrevendo o roteiro. Nenhum desenvolvimento adicional foi anunciado e os direitos do filme expiraram. Em julho de 2019, o Deadline Hollywood anunciou que Ridley Scott estava planejando dirigir o filme com Ben Affleck e Matt Damon definidos para estrelar, bem como escrever o roteiro com Nicole Holofcener. Com o Walt Disney Studios detendo os direitos do filme como resultado da fusão Disney-Fox, não se sabia se a empresa produziria o filme devido ao seu assunto; no entanto, o Deadline Hollywood acrescentou que "todos os estúdios da cidade estavam esperando nos bastidores", caso a Disney vendesse os direitos. Em setembro, Jodie Comer entrou em negociações para se juntar ao elenco e foi confirmada no mês seguinte, com Adam Driver entrando em negociações para se juntar ao filme depois que Affleck optou por desempenhar um papel coadjuvante diferente. Driver foi confirmado em novembro, com a Disney declarando que distribuiria o filme definindo uma data de lançamento. Harriet Walter foi adicionada ao elenco em fevereiro de 2020.

Filmagens
As filmagens começaram em 14 de fevereiro de 2020, em Dordonha, França e continuaram até 12 de março de 2020, no castelo medieval de Berzé-le-Châtel (perto de Mâcon), Borgonha, França (com um equipe de filmagem de 300 pessoas, incluindo 100 figurantes). As filmagens deveriam ter acontecido na Irlanda, usando locações em Bective Abbey, County Meath e Cahir Castle, County Tipperary e várias locações em Dublin e Condado de Wicklow de 23 de março de 2020 a 30 de março de 2020. Em 13 de março de 2020, a Disney anunciou que o estúdio teve que atrasar as filmagens indefinidamente em meio a preocupações com o elenco e a equipe devido à pandemia de COVID-19, bem como às restrições de viagens na Europa. As filmagens foram retomadas no final de setembro de 2020 e a produção foi concluída na Irlanda em 14 de outubro de 2020.

Lançamento
O Último Duelo foi originalmente programado para começar um lançamento limitado nos cinemas em 25 de dezembro de 2020, antes de ir ao ar em 8 de janeiro de 2021.  Como resultado da pandemia de COVID-19, a data de lançamento foi adiada para 15 de outubro de 2021. Teve sua estreia mundial no Festival de Cinema de Veneza em 10 de setembro de 2021. O filme foi exibido exclusivamente nos cinemas por 45 dias antes de seguir para as plataformas digitais. O filme foi lançado no Brasil em 14 de outubro de 2021 e em Portugal em 28 de outubro de 2021.

Mídia doméstica
O filme foi lançado em plataformas digitais e vídeo sob demanda premium em 30 de novembro de 2021, e em Blu-ray, DVD e Ultra HD Blu-ray em 14 de dezembro de 2021, pela Walt Disney Studios Home Entertainment. No Brasil, o filme será distribuído exclusivamente via streaming através do Star+ a partir do dia 19 de janeiro de 2022.

Filmes dos Estados Unidos de 2021
Filmes em língua inglesa
Filmes de drama da década de 2020
Filmes de ficção histórica da década de 2020
Filmes da 20th Century Studios
Filmes dos Estados Unidos
Filmes de drama de ação dos Estados Unidos
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes de ficção histórica dos Estados Unidos
Filmes do Reino Unido
Filmes de drama de ação do Reino Unido
Filmes de drama do Reino Unido
Filmes de ficção histórica do Reino Unido
Filmes sobre estupro e vingança
Filmes impactados pela pandemia de COVID-19
Filmes suspensos devido à pandemia de COVID-19
Filmes baseados em romances de autores dos Estados Unidos
Filmes dirigidos por Ridley Scott
Filmes adiados devido à pandemia de COVID-19
Filmes com trilha sonora de Harry Gregson-Williams
Filmes ambientados na França
Filmes ambientados no século XIV
Filmes gravados na França
Filmes da TSG Entertainment

O Último Duelo (2021)


Giovanni Jacopo Dionisi (, Vérone - , Vérone) est un antiquaire et philologue italien.

Biographie
Giovanni Jacopo Dionisi naquit en 1724 à Vérone, d'une famille patricienne. Après avoir terminé ses études au collège des jésuites de Bologne, il revint dans sa ville natale ; et ayant embrassé l'état ecclésiastique, fut pourvu d'un canonicat. Son goût pour l'érudition lui mérita bientôt l'emploi de conservateur de la bibliothèque du chapitre. En classant les précieux, manuscrits confiés à sa garde, parmi lesquels se distingue le palimpseste des Institutes de Gaïus, dont on s'est récemment servi pour l'édition de Berlin, il acquit des connaissances très-étendues dans la diplomatique. Quelques opuscules, fruits de ses recherches laborieuses, en établissant d'une manière solide sa réputation parmi les savants, l'encouragèrent à suivre la carrière dans laquelle il était entré. Cependant, au milieu de ses travaux d'érudition, il ne négligeait point la culture des lettres. La lecture réfléchie du Dante, à un âge où il pouvait en apprécier les beautés, lui inspira une telle passion pour ce grand poète, qu'il consacra dès lors tous ses loisirs à préparer une édition des œuvres de cet immortel génie. Il visita dans ce but les principales bibliothèques de l'Italie, en examina tous les manuscrits qui pouvaient lui fournir de nouvelles leçons ou lui donner de nouvelles lumières sur les écrits et la vie de son poète favori. Il consacra dix années à ces recherches, dans lesquelles il fut aidé par l'abbé Perazzini, qui partageait son admiration pour le Dante. Aussi modeste que savant, Dionisi se défendit d'accepter un évêché qui lui fut offert par le pape Pie VI. Exempt d'ambition, il passa sa vie au milieu des livres, et mourut à Vérone le 14 avril 1808. Désirant être utile, même après sa mort, à la jeunesse studieuse, il légua sa riche bibliothèque au chapitre de la cathédrale.

Œuvres
Outre une magnifique édition de la Divina Commedia di Dante, Parme, 1795, 3 vol., grand in-fol., on doit à ce laborieux écrivain :

 Spicilegio di documenti ;
 Apologetiche riflessioni, Vérone, 1755, in-8°. Il y soutient l'authenticité d'une charte de Rathold, évêque de Vérone, en 813, par laquelle ce prélat accorde quelques privilèges aux chanoines de cette ville.
 Osservazioni sopra un'antica scultura ritrovata nel recinto della cattedrale di Verona, ibid., 1767 ;
 Dell'Origine e del progresso della zecca di Verona, 1773 ;
 Deux Lettres, en latin, sur les monnaies frappées à Vérone par Ezzelin, 1779 ;
 la traduction italienne des œuvres de St. Zénon, et des Éclaircissements sur les actes de St. Arcadius, évêque de Vérone, ibid., 1784, in-4° ;
 Vite dei santi martiri e vescovi Veronesi, ibid., 178G, in-4° ;
 Serie di aneddoti, ibid., 1786-90, 2 vol. in-8°. C'est une introduction à la lecture de Dante. Malgré quelques erreurs, quelques opinions hasardées qui lui ont été reprochées par les critiques italiens, on ne peut s'empêcher de savoir gré à Dionisi de son admirable zèle pour éclaircir le texte et faciliter l'intelligence du premier des poètes modernes.
 De' Blandimenti funebri osia delle esclamazioni sepolcrali, Padoue, 1794, in-4°. L'auteur y corrige diverses inscriptions tumulaires des anciens chrétiens ; et, quand l'occasion s'en présente, il en profite pour expliquer divers passages obscurs des classiques italiens, notamment de Dante et de Boccace.
 De' vicendevoli Amori di messer Fr. Petrarca e della celebratissima donna Laura, Vérone, 1802. Cet opuscule, dans lequel il parle en termes peu convenables des amours de Laure et de Pétrarque, auxquels le temps a donné sa consécration, se ressent de l'âge avancé de l'auteur, et lui attira de vives critiques. Il a laissé plusieurs ouvrages manuscrits, entre autres : Preparazione istorico-critica ad una edizione di tutta le opere di Dante. Cet ouvrage, fruit de longues études, a été mis en ordre par l'abbé Santi-Fontana. On peut consulter pour plus de détails l'éloge de Dionisi dans les Elogi istorici de' più illustri ecclesiastici Veronesi, par l'abbé L. Federici, Vérone, 1819, t. 3 ; Gamba, Galleria d'uomini illustri quader. 17; et enfin la Biograf. universale, article de l'abbé Fortunat Federici. Son portrait a été gravé in-fol., avec son éloge latin en style lapidaire, par P. Cesari.

Notes

Bibliographie

Liens externes

Philologue italien
Naissance en juillet 1724
Naissance à Vérone
Décès en avril 1808
Décès à Vérone
Décès à 83 ans

Giovanni Jacopo Dionisi


Les Klebsormidiaceae sont une famille de l'ordre des Klebsormidiales (classe des Klebsormidiophyceae).

Étymologie
Le nom vient du genre type Klebsormidium qui fut proposé en 1972 en hommage au botaniste allemand Georg Albrecht Klebs pour résoudre la confusion sur le genre  nom d'une orchidée précédemment donné à l'algue. Le nom est une sorte de mot-valise composé de "klebs" et de "hormidium" sans sa première lettre.

Liste des genres
Selon  :
 Entransia E.O. Hughes
 Hormidiella M.O.P. Iyengar & S. Kanthamma
 Klebsormidium P.C.Silva, Mattox & W.H.Blackwell

Selon  :
 Klebsormidium Silva, Mattox & Blackwell

Selon  :
 Interfilum R.Chodat, 1922
 Klebsormidium P.C.Silva & al.

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Streptophyta
Famille d'algues vertes (nom scientifique)
Nom botanique créé d'après un nom propre

Klebsormidiaceae


Manifesto de Caxias foi um conjunto de cartas dirigidas a organizações femininas e democráticas do mundo inteiro, enviadas por treze mulheres presas na Prisão de Caxias, em maio de 1961.

As cartas tinham por objectivo denunciar as condições do seu encarceramento e as torturas a que tinham sido sujeitas e apelavam à solidariedade internacional com todos os presos políticos em Portugal. A intenção era a sua leitura numa reunião internacional em Paris, promovida pela Federação Democrática Internacional das Mulheres, que estava ligada aos partidos comunistas pró-soviéticos. Das trezes cartas enviadas, apenas dez foram encontradas. Estas foram escritas por Aida Paula, Aida Magro, Fernanda Tomás, Ivone Dias Lourenço, Luísa Paula, Maria Albertina Diogo, Maria Alda Nogueira, Maria Ângela Vidal, Maria Luísa Costa Dias e Maria da Piedade Gomes dos Santos.

Uma investigação da União de Resistentes Antifascistas Portugueses levanta a hipótese destas cartas terem influenciado a realização da Conferência de Solidariedade com os Presos e Exilados Políticos Portugueses, em dezembro de 1962.

As cartas, escritas em papel de mortalha e levadas para o exterior de forma clandestina, eram compostas por um texto introdutório, onde são referidos de forma mais geral as perseguições e prisões políticas. No final deste texto, são referidas em detalhes as torturas aplicadas a camponesas do Couço, do grupo denominado Mulheres do Couço. Seguidamente, as cartas continuavam com um testemunho de cada mulher, onde relatavam as condições específicas da sua vida que levaram à prisão e as condições a que estavam sujeitas durante o encarceramento.

Referências

Opositores da ditadura portuguesa
Prisioneiros políticos de Portugal

Manifesto de Caxias


Volkovce este o comună slovacă, aflată în districtul Zlaté Moravce din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.009 locuitori.

Istoric
Localitatea Volkovce este atestată documentar din 1209.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Volkovce


Ellendale est une ville américaine située dans le Comté de Steele, dans le Minnesota. Selon le recensement de 2010, sa population est de .

Liens externes

Ville au Minnesota
Comté de Steele (Minnesota)

Ellendale (Minnesota)


Douglas North is a House of Keys constituency in Douglas, Isle of Man.  It elects 2 MHKs.

MHKs & Elections
This information is incomplete.

External links
Constituency maps and general election results

Constituencies of the Isle of Man

Douglas North


Mændenes øvelser i ringe under sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro fandt sted den 15. august 2016 på HSBC Arena.
Medaljerne blev overrakt af Bernard Rajzman, IOC medlem, Brasilien og Wolfgang William, FIG eksekutivkomité medlem.

Ringe (herrer)

Gymnastik under sommer-OL 2016 – Ringe (herrer)


Siddi (sardisk: Sìddi) er en by og en kommune (comune) i provinsen Sud Sardegna i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 184 meters højde og har 654 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 11,02 km² og grænser til kommunerne Baressa, Collinas, Gonnoscodina, Gonnostramatza, Lunamatrona, Pauli Arbarei og Ussaramanna.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Sud Sardegna

Siddi


Björg Magnúsdóttir (f. 1985) er íslensk fjölmiðlakona og stjórnmálafræðingur. Hún starfar við þáttagerð á RÚV.

Hún er fædd í Reykjavík og alin upp í Hafnarfirði. Foreldrar hennar eru Magnús Pálsson forstöðumaður MBA-náms við Háskóla Íslands og Laura Scheving Thorsteinsson hjúkrunarfræðingur og sérfræðingur hjá embætti landlæknis.

Björg lauk stúdentsprófi frá Verslunarskóla Íslands, BA gráðu í stjórnmálafræði, MA-námi í hagnýtri menningarmiðlun frá Háskóla Íslands og árið 2018 lauk hún námi í athafnastjórnun hjá Siðmennt.

Hún hefur verið formaður Stúdentaráðs HÍ, blaðamaður á Blaðinu, fréttamaður á RÚV, umsjónarmaður Síðdegisútvarps Rásar 2 og fleiri þátta á RÚV.

Björg hefur skrifað tvær bækur, skáldsögurnar Ekki þessi týpa (2013) og Þessi týpa (2014) og er einn þriggja handritshöfunda sjónvarpsþáttaraðarinnar Ráðherrann (2020).

Tilvísanir
Fólk fætt árið 1985
Stúdentar úr Verslunarskóla Íslands
Íslenskir stjórnmálafræðingar
Íslenskar konur
Íslenskt fjölmiðlafólk
Íslenskir rithöfundar

Björg Magnúsdóttir


İkitelli Organize Sanayi Bölgesi, İkitelli, İstanbul'da yer alan bir organize sanayi bölgesidir. Fatih, Eminönü, Kâğıthane ve Haliç çevresine yayılan ve çıkardıkları atık, duman, gürültü vb. ile insan sağlığına zararlı unsurlarla çevreyi kirleten, bu suretle kent ve kent insanına zarar veren, ayrıca şehircilik açısından olumsuz bir durum ortaya çıkaran küçük ve orta boy sanayi işletmelerini, meskun alanlar dışında şehircilik ilkelerine uygun ve her türlü altyapısı hazırlanmış alanlarda toplayarak, çevreye zarar vermeden faaliyetlerini sürdürmelerini sağlamak amacıyla 1981 yılında kurulmuştur.

Bölgedeki sanayi siteleri
 Atatürk Oto Sanatkarları Sanayi Sitesi
 Aykosan Sanayi Sitesi
 Aymakoop Ayakkabıcılar Sanayi Sitesi
 Bağcılar-Güngören Sanayi Sitesi
 Başakşehir Sanayi Sitesi
 Biksan Sanayi Sitesi
 Çevre Sanayi Sitesi
 Çorap Ve Triko İmalatı Sanayi Sitesi
 Demirciler Sanayi Sitesi
 Depo ve Ardiyeciler
 Dersan Sanayi Sitesi
 Dolapdere Sanayi Sitesi
 Esenler Oto Tamircileri Sitesi
 Esot Sanayi Sitesi
 Evren Sanayi Sitesi
 Galvano Teknik Sanayi Sitesi
 Giyim Sanatları Sanayi Sitesi
 Hasseyad Sanayi Sitesi
 Heskop Sanayi Sitesi
 İmsan Sanayi Sitesi
 İpkas Plastikçiler Sanayi Sitesi
 İsdök Sanayi Sitesi
 İstanbul Keresteciler Sanayi Sitesi
 İsteks Sanayi Sitesi
 İSTOÇ İstanbul Toptancılar Çarşısı
 Kağıthane Sünnet Köprüsü Haliç A.Ş.
 Marmara Sanayi Sitesi
 Masko Mobilyacılar Sitesi
 Metal İş Sanayi Sitesi
 Mutsan Mutfakçılar Sanayi Sitesi
 Pik Dökümcüler Sanayi Sitesi
 Saraçlar Sanayi Sitesi
 Sefaköy Sanayi Sitesi
 Tekstil Kent
 Tormak Sanayi Sitesi
 Triko Dokumacıları Sanayi Sitesi
 Tümsan Sanayi Sitesi
 Eskoop Sanayi Sitesi
Organize sanayi bölgeleri
İstanbul'un iş yaşamı

İkitelli Organize Sanayi Bölgesi


Introducere și Allegro este o piesă în două mișcări contrastante și inseparabile care se cântă fără oprire, fiind construită pe principiul dialogului între instrumente sau grupuri de instrumente, asociate pe criterii timbrale. Denumirea completă a compoziției este Introducere și Allegro pentru harpă, cu acompaniament de flaut, clarinet și cvartet de coarde. În fond, lucrarea echivalează cu un septet de proporții reduse.

Maurice Ravel (1875 -1937)

Maurice Ravel, compozitor francez, de origine savoiardă și elvețiană, s-a născut în anul 1875 în Țara Bascilor, patria mamei sale. Este admis la Conservatorul din Paris în 1889, unde își urmează studiile până în anul 1900, perioadă în care studiază pianul cu Charles Bériot, contrapunctul și fuga cu André Gedalge și compoziția cu Gabriel Fauré.

Sub îndrumarea profesorilor săi compune cantata Myrrsha, în încercarea de a cuceri Grand Prix du Rome, cu care, în anul 1901, obține doar locul al doilea. În același an compune Jeux d'eau pentru pian, cu care, obține un mare succes.

Ca și marele său contemporan – Claude Debussy – Ravel reprezintă unul din marii compozitori ai muzicii franceze, totuși nefiind pe placul contemporanilor, criticat chiar de Honegger, Milhaud, Poulenc. Doar G. Fauré, care îl cunoaște mai bine, îl înțelege și consideră că  este "o natură muzicală deosebit de influențată de noutate" .
Dar Ravel progresează repede și în 1905 era deja un compozitor cunoscut și apreciat pentru piesele sale de tinerețe: Menuetul antic, Habanera, Jocuri de apă, Cvartetul în fa minor și ciclul de lieduri Șeherazada.

Urmează o perioadă ce este marcată de admirația tânărului compozitor pentru Chabrier, Debussy și Satie și totodată o perioadă prolifică și importantă  în activitatea sa componistică: Sonatina, Oglinzile, liedurile Istoriile naturale, Rapsodia spaniolă pentru orchestră, opera Ora spaniolă, Mama mea gâsca pentru două piane, Valsurile nobile și sentimentale și Gaspard noaptea pentru pian, Daphnis și Chloe, Introducere și Allegro pentru harpă ș.a.
La cererea lui, este înrolat în armată unde se îmbolnăvește, iar în 1917 este demobilizat. Reluându-și activitatea componistică mai scrie: Mormântul lui Couperin (1917), Valsul (1920), Copilul și vrăjitoriile (1925), Sonata pentru pian și vioară (1927) și Bolero (1928), cele două Concerte pentru pian (1929-1931),  realizând un turneu în Statele Unite și Canada (1928), unde primește și titlul de ,,Doctor honoris causa" al Universității din Oxford  și unul în Europa Centrală în 1932.

Debussy și Ravel, considerați singurii impresioniști importanți, sunt adesea comparați, socotindu-se că sunt asemănători. Într-adevăr, muzica lor seamănă în multe privințe, dar se și deosebește foarte mult. Metaforic vorbind muzica lui Debussy ,,plutește pe o pernă de aer, iar muzica lui Ravel ticăie ca un cronometru bine reglat, Stravinski numindu-l odată pe Ravel "ceasornicar elvețian".

Discutând despre comparațiile care se făceau adesea între el și  Debussy,  Ravel afirma că: "Pentru Debussy, omul și muzicianul, am avut o profundă admirație, dar firile noastre sunt total diferite și, deși consider că Debussy nu este cu totul străin de stilul meu personal, mi se pare totuși că mă pot identifica mai bine cu Gabriel Fauré, Emmanuel Chabrier și Erik Satie. Cred că am urmat tot timpul o direcție opusă față de cea a simbolismului lui Debussy. …S-ar putea totuși ca uneori concepții, aparent similare, să prindă contur în conștiința a doi compozitori diferiți aproape în același timp, fără să fie vorba de o influență a unuia asupra celuilalt ''.
Aceste comparații și ,,duele" continuă și atunci când firma Pleyel îl angajează pe Debussy în anul 1904,  pentru a compune o lucrare ce ar evidenția capacitățile noului instrument, harpa cromatică. Totodată firma Érard vine cu replica harpei cromatice, replică simbolizată prin harpa cu pedale cu un mecanism îmbunătățit, întrebuințându-i lui Ravel munca de a scrie o lucrare ce ar promova harpa cu pedale.

Maurice Ravel a avut o fascinație pentru harpă, folosind cu știință și inspirație acest instrument în piesele sale pentru orchestră, punându-i în valoare posibilitățile tehnico-expresive și, mai cu seamă, pe cele coloristice.
În Tzigane și în Concertul în sol major pentru pian i-a acordat chiar un rol important, utilizând-o cu pricepere atât în ansamblul orchestral cât și în cadențe solo, iar atunci când a compus pentru harpă solo nu s-a sfiit să consulte harpiști, pentru a se încredința că a scris bine pentru acest instrument. De asemenea, în calitate de dirijor, a colaborat în Introducere și Allegro cu câțiva dintre cei mai valoroși harpiști ai vremii sale.
În istoria muzicii se întâlnesc uneori piese compuse de autori diferiți, ce par a fi scrise pentru a fi cântate împreună. Sunt greu de precizat motivele pentru care sunt asociate aceste piese, dar este un fapt, că piesele în cauză par a fi destinate una, celeilalte.

Sunt celebre tandemurile formate de operele Cavaleria rusticană de Mascagni și Paiațe de Leoncavallo, Poemul pentru vioară de Chausson și Tzigane de Ravel, sau Dansurile pentru harpă și orchestră de Debussy și Introducere și Allegro de Ravel.

În ceea ce privește cele două lucrări pentru harpă, Dansurile lui Debussy și Introducere și Allegro de  Ravel, se observă atât asemănări, cât și deosebiri, fapt ce le face cu atât mai potrivite pentru a fi cântate în același concert.

Asemănările sunt numeroase: ambele piese au fost scrise de doi dintre compozitorii cei mai valoroși și inventivi ai primei jumătăți a secolului al XX-lea, Dansurile în 1904, Introducere și Allegro în 1905/1906, ca urmare a unor comenzi din partea unor mari firme de harpă din Franța, pentru a-și promova și pe această cale instrumentele respective. Ambele lucrări au avut premiera la Paris.

Bineînțeles nici deosebirile nu lipsesc: dacă Dansurile sunt o lucrare pentru harpă și orchestră de coarde, după tipicul concertului instrumental, Introducere și Allegro este scrisă la granița dintre genul concertant și cel cameral.

În opoziție cu Dansurile lui Debussy - piesă de concert cu iz cameral, în Introducere și Allegro Ravel, își reliefează abilitățile de orchestrator subliniind potențialul harpei și totodată evidențiind fiecare instrument din componența camerală.

Stilul și genul sunt de asemenea diferite. Dansurile sunt compuse într-o manieră clasică, având unele asemănări cu scriitura barocului. În Dansul profan discursul muzical se dezvoltă într-un mers-împreună al instrumentului solist și al orchestrei, folosindu-se modurilor și intervalele de cvinte, cvarte și octave paralele.

Introducere și Allegro este un concert solistic miniatural, în care harpa solistă are rolul central, iar locul orchestrei este luat de un sextet instrumental – ce poate fi extins la o mică orchestră de cameră. Unii harpiști, ca Nicanor Zabaleta, numeau această lucrare ca fiind un concertino, dar iată părerea compozitorului însuși exprimată într-o scrisoare către dirijorul Désiré-Emile Inglebrecht: "Lucrarea pentru harpă nu este propriu-zis o piesă de orchestră. Șapte instrumente în total. Dar asta se poate aranja. Cvartetul poate fi dublat, triplat. Și, cu excepția câtorva soli, va suna și mai bine decât originalul".

Introducere și Allegro a fost prezentată în primă audiție - în versiunea camerală - la 22 februarie 1907 de Micheline Kahn - harpă, cu Ph. Gaubert - flaut, M. Pichard - clarinet și cvartetul Firmin Touche, în prezența autorului, care dorea ca părțile lente să fie cântate foarte lent, iar cele rapide – foarte rapid. Ținea de asemenea, ca acordurile să fie ușor arpegiate.

Consacratul compozitor și muzicolog român Wilhelm Georg Berger apreciază că "Maurice Ravel se numără printre compozitorii care au făcut ample investigații în domeniul culorii instrumentale. Formațiile mixte se impun din ce în ce mai mult în centrul atenției și Ravel realizează încă din 1906 o capodoperă care a făcut școală: Introducere și Allegro. În fond lucrarea echivalează cu un septet de proporții reduse. De acum încolo asociații de timbre de acest gen devin o modă, mai cu seamă în muzica franceză".

Introducerea (Très lent)

Allegro (Allegro)

Referințe

Compoziții de Maurice Ravel

Introducere și Allegro (Maurice Ravel)


An Pterostylis revoluta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Brown. An Pterostylis revoluta in nahilalakip ha genus nga Pterostylis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pterostylis

Pterostylis revoluta


La Principauté d'Ancyre est une principauté fondée en 1071 par Roussel de Bailleul autour d'Ancyre (Ankara).

Roussel de Bailleul servit l'empereur byzantin Romain IV Diogène jusqu'en 1071, date à laquelle les troupes byzantines (dont Roussel) furent écrasées à la bataille de Manzikert. Après cette bataille, Roussel de Bailleul, à la tête d'une troupe de mercenaires fonda la principauté d'Ancyre qui atteint son apogée en 1073, date à laquelle elle contrôlait l'Arménie.

La même année les Seldjoukides reprennent l'Arménie.

En 1078, la bataille de Nicomédie à laquelle participent les Seldjoukides et les Byzantins scelle le sort de la principauté d'Ancyre et de son souverain qui sera capturé et tué la même année.

Références

Voir aussi

Bibliographie
 Aimé du Mont-Cassin, Histoire des Normands.
 Geoffroi Malaterra, De rebus gestis Rogerii Calabriae et Siciliae comitis.
 Anne Comnène, Alexiade.
 Aristakès Lastivertsi, Histoire d'Arménie.

Liens externes
 Roussel de Bailleul, seigneur et mercenaire normand († 1078)
 .
 Gustave Schlumberger, « Deux chefs normands des armées byzantines au XIe siècle, sceaux de Hervé et de Roussel de Bailleul », Revue historique, t. 16, fasc. 2, 1881, Presses universitaires de France, .

Principauté
Histoire de l'Arménie médiévale

Principauté d'Ancyre


El Museo de la Naturaleza y Jardín Botánico de Agder (en noruego, Agder naturmuseum og botaniske hage), es un jardín botánico y un museo de historia natural que se encuentran en Kristiansand, Noruega, y está administrado por la Escuela Catedralicia de Kristiansand. Su código de reconocimiento internacional como institución botánica, así como las siglas de su herbario es KMN.

Localización
Se encuentran situados en la costa sur de Noruega.

Agder naturmuseum og botaniske hage Gimleveien 23, Gimle Gård
P.O.Box 1887 Gimlemoen, N-4686 Kristiansand, Vest-Agder, Norge-Noruega.

Historia
El Museo Natural y Jardín Botánico de Agder (antes Museo de Kristiansand) es el único museo de historia natural en la región de Sørlandet. El museo se inició en 1828 como parte de la Escuela Catedralicia de Kristiansand.

En la actualidad el museo y jardín botánico se encuentra en los terrenos de la antigua mansión Gimle, donde el museo se encuentra en una casa y el jardín botánico en el parque de los alrededores, mientras que el edificio principal de la antigua finca forma parte del Museo de Vest-Agder. El espacio expositivo del museo actual fue inaugurado por el entonces príncipe heredero Harald el 26 de junio de 1990.

Exhibiciones permanentes
Las exposiciones permanentes son de inicios de los años 90, y están enfocadas en temas relacionados con la región de Agder: "del mar a las montañas", "a partir de la Edad de Hielo hasta el presente" Además, hay una exposición de "minerales y rocas". Adicionalmente hay exposiciones en periodos limitados.

Jardín botánico
El jardín botánico se compone de colecciones de plantas tanto en exteriores como en interiores. Dentro de la colección de interior se encuentra la mayor colección de suculentas en Noruega. En el exterior hay una variada temática, con temas que varían de año en año. El jardín botánico es una fuente de conocimiento, belleza, aventura y recreación, e incluye todos los espacios verdes de la antigua finca Gimle.

El Jardín Botánico está formado por Invernaderos con:

 Colección de plantas suculentas, con la mayor colección de cactus de Noruega.
 Colección de plantas carnívoras
 Colección de Pelargonium
 Hierbas
 Especies de plantas de jardín fuente de néctar.
 Juegos populares para niños

El jardín cuenta con varias colecciones de plantas al aire libre:

 Hay un antiguo parque en el estilo de paisaje Inglés
 Rosaleda un jardín de rosas históricas y rosas modernas, en la zona sur del jardín.
 Arboreto, arbustos y árboles en el estacionamiento del museo, plantas leñosas y arbustivas.
 Rocalla,
 Estanque con plantas acuáticas,
 Jardín de brezos
 Colección de Rhododendron.
 El jardín del Milenio, con plantas que han sido cultivadas en Noruega durante el último milenio.
 Colección de dalias

Enlaces externos
 Página oficial del "Agder naturmuseum og botaniske hage".
 Página del Jardín Botánico y museo en el BGCI
 Jardines botánicos de Noruega
 Entrada en la Página "Venture Norway".

Agder
Arboretos de Noruega
Naturaleza
Naturaleza
Kristiansand
Arquitectura de Noruega del siglo XX

Museo de la Naturaleza y jardín botánico de Agder


ලෙමියුල් ගලිවර් යනු, 1726 වසරෙහිදී පළමුවෙන් ප්‍රකාශයට පත් කෙරුණු,  ජොනතන් ස්විෆ්ට් විසින් ලියැවුනු නවකතාවක් වූ  ගලිවර්ස් ට්‍රැවල්ස් හී මනඃකල්පිත කතානායක සහ පොතේගුරු වෙයි.

ගලිවර්ස් ට්‍රැවල්ස් තුල
ස්විෆ්ට්ගේ නවකතාව පරිදී, ඔහුගේ පියාගේ කුඩා වතුයායක් පිහිටි නොටිංහැම්ෂයර් හිදී 1661 දී පමණ  ගලිවර් උපත ලද මුත්, ගලිවර් පවුලේ සම්භවය ඔක්ස්ෆර්ඩ්ෂයර් හීදී විය. එම්මැනුවෙල් ශාස්ත්‍රාලය, කේම්බ්‍රිජ් හී වසර තුනක් (1675-1678 පමණ) ඔහු අධ්‍යයන කටයුතු වල යෙදුනු අතර, එයින් නික්මුනේ ලන්ඩනයෙහි  කීර්තිමත් ශල්‍ය වෛද්‍යවරයෙකුගේ ආධුනිකයෙක් වීමට වූ අතර, වසර සතරකට පසුව (1678-1682 පමණ), ප්‍රමුඛ ලන්දේසි විශ්වවිද්‍යාලයක් සහ වෛද්‍ය විද්‍යාලයක් වූ ලෙයිඩන් විශ්වවිද්‍යාලයෙහි අධ්‍යයනය සඳහා ඔහු පිටත්ව ගියේය. යාත්‍රණය සහ ගණිතය පිළිබඳවද අධ්‍යයනය ලද ඔහු, 1685 දී පමණ විශ්වවිද්‍යාලයෙන් පිටව ගියේය.

නවකතාවෙහි සවිස්තර ලෙසින් දැක්වෙන වික්‍රමාන්විත මුහුදු ගමන් වල යෙදීමට පෙර, ලවැන්තය ( 1685-1688 පමණ) වෙතද ඉන්පසුව නැගෙනහිර ඉන්දීය කොදෙව් සහ බටහිර ඉන්දීය කොදෙව් (1690-1696 පමණ) වෙතද ඔහු සංචාරය කර ඇත.  මෙම සංචාරයන් අතරතුර, ලන්ඩන මේස් වෙළෙන්දෙකුගේ දුවණියක වූ   මේරි බර්ටන් මෙනෙවිය හා ඔහු විවාහ වී (1688 පමණ) ඇත.  ඔහුගේ අධ්‍යාපනය සහ සංචාරයන් අතරතුරදී,  "උච්ච සහ අවඛ ලන්දේසි, ලතින්, ප්‍රංශ, ස්පාඤ්ඤ, ඉතාලි සහ, පොදු භාෂාව" පිළිබඳව ඔහු කිසියම් දැනුමක් ලබාගන්නා අතර, ඔහු පසුව පවසා සිටින්නේ, යම් තරමකට ග්‍රීක බස තේරුම් ගැනීමටත්, " (පෘතුගීසී) බස මැනවින් තේරුම් ගැනීමටත්" ඔහුට හැකි බවය.

ගලිවර්ගේ අපූර්ව චාරිකා ඇරඹෙන්නේ  1699 වසරෙහිදී වන අතර, තාපසයෙකුගේ පුද්ගලත්වයකට ඔහු පත් කරමින්, වසර 1715 දී නිමා වෙයි. එංගලන්තයට අවසන් වරට පැමිණීමෙන්, වසර පහකට පසුව, එනම්  1720 හෝ 1721 දී ඔහුගේ මතක සටහන් ග්‍රන්ථකරණය කල බවක් ඔහු පවසා සිටියි. ගලිවර්ස් ට්‍රැවල්ස් හී 1726 සංස්කරණයෙහි ආමුඛ චිත්‍රයෙහි,  වයස  58 (එනම් 1719 පමණ) හි පසුවන ගලිවර්ගේ ව්‍යාජ නිරේඛණයක් දැක්වුණි. කෘතියෙහි සංශෝධිත අනුවාදයක් සඳහා ඇතුලත් කෙරුණු හා ගලිවර් විසින්ම ලියන ලද්දේ යැයි පැවසෙන අති‍රේඛ සංඥාපනයක් සඳහා,  1727 අප්‍රේල් 2 යන ව්‍යාජ දිනය යොදා ඇති අතර, ඒ වන විට ගලිවර්  65 හෝ 66 වියැතිව සිටියා විය යුතුය. පොතෙහි පැරණිතම සංස්කරණ තුල, එහි කර්තෘ ලෙසින් ගලිවර් දැක්වුණු අතර, එකල බොහෝ දෙන ඔහු සත්‍ය පුද්ගලයෙකු බවට විශ්වාස කළහ.  එංගලන්ත සභාවේ පූජක‍යෙකු වූ ස්විෆ්ට්, ඔහුගේ කෘති ප්‍රකාශයට පත් කලේ, නිර්නාමික ලෙසින් හෝ ආරූඨනාමික හෝ ලෙසිනි.

ලෙමියුල් ගලිවර්


Currah was a British computer peripheral manufacturer, famous mainly for the speech synthesis ROM cartridges it designed for the ZX Spectrum, Commodore 64, and other 8-bit home computers of the 1980s.

Currah μSource for the ZX Spectrum
Currah μSource from Quadhouse. In a self-contained ROM cartridge it has a full-function-two-pass macro assembler, Forth and a debugger, all of which can interact with Basic. It is also compatible with Interface 1.

Currah μSpeech for the ZX Spectrum
The Currah μSpeech, commonly referred to as the Microspeech, plugged into the expansion port on the back of the ZX Spectrum. Additional leads were provided to feed the sound and UHF signal from the computer into the unit.  The TV aerial lead plugged into the unit and speech sounds were added into the UHF signal generated by computer.

By default, the unit "spoke" every key-press the user made, even the direction keys which came out as "CURSOR".  This could be controlled by a reserved variable KEYS. Typing
 LET KEYS=0
would turn this feature off.

Programming speech
Specific words and phrases could be spoken by assigning a value to the reserved string variable S$.  This was interpreted letter-by-letter unless brackets were used to denote other allophones.  A simple example would be "(dth)is", (dth) representing the voiced dental fricative /ð/. Sixty-three allophones were provided.  Rudimentary pitch modulation could be achieved by altering the case of the letters—upper case letters being pronounced at a slightly higher pitch.

A more complex example:
  5 REM OKAY WISEGUY THIS IS IT
 10 LET a$=" (oo)K (AA)"
 20 LET b$="w(ii)z (ggg) (ii),"
 30 LET c$=" (dth)is iz it"
 40 LET S$=a$+b$+c$

Technical details
The unit contained a ULA which worked on a WRITE command from the microprocessor, a ROM containing the keyword speech patterns, and an SP0256-AL2 speech processor. It also contained a clock for clear speech and an audio modulator to transfer the sound to the TV lead.  A small adjustment screw was provided, to allow fine tuning of the audio output.

The unit allocated itself the top 256 bytes of memory at switch-on and moved down the USR graphics and RAMTOP.  This made it incompatible with some programs, particularly games, which use that space for machine code.

For cost reasons, the unit did not provide for daisy-chaining of further devices on the computer's expansion port.  Many joystick interface manufacturers took the same approach, meaning that you could not have a joystick and the MicroSpeech unit plugged in at the same time.

Booty (Firebird Software Ltd) detected the presence of a MicroSpeech unit and presented the user with a completely different game to that which would be played if the MicroSpeech unit was not present.

History
Currah was acquired by DK'Tronics in 1985. DK'Tronics continued to manufacture the MicroSpeech unit, and many of their software titles (such as Maziacs and Zig Zag) supported it.

External links
Review of the product at CRASH magazine
List of Currah products at World of Spectrum '' community website

References

Home computer hardware companies
Speech synthesis
ZX Spectrum

Currah


خراج خلف البلعوم  هو تراكم مادة تقيحية في الحيز ما بين البلعوم والفقرات العنقية. وينتج عادة من تقيح العقد اللمفاوية خلف البلعوم في المرضى المصابين بعداوى السبيل التنفسي العلوي أو انثقاب البلعوم أو إصابة في الرأس والرقبة. ويمكن أن يؤدي هذا الخراج إلى حالة طارئة يمكن أن تهدد حياة المريض وهي انسداد المسلك الهوائي. وتحدث الوفاة عادة نتيجة اختناق المريض بدون تلقيه العلاج المناسب في أسرع وقت.

الأسباب والتشخيص

السبب المعتاد لهذا المرض هو عدوى بكتيرية منشؤها البلعوم الأنفي أو اللوز أو الجيوب الأنفية أو اللوز البلعومية أو الأذن الوسطى. وقد تنتج من تلوث جرح ناتج عن اختراق جسم غريب للحلق. وتشخص الحالة باستخدام الأشعة السينية (دقة 80%) التي تظهر تورم الحيز البلعومي الخلفي. ويمكن استخدام التصوير الطبقي المحوسب (دقة 100%).

العلاج

يجب نزح الخراج عادة عن طريق الجراحة. يجب عمل أيضًا فغر الرغامي لمنع انسداد السبيل الهوائي. ويُعالج المريض باستخدام مضادات حيوية مناسبة.

انظر أيضا

 انسداد مجرى الهواء.

مراجع

أمراض الجهاز التنفسي العلوي
أمراض بكتيرية
رأس وعنق الإنسان

خراج خلف البلعوم


An Pleurothallis londonoi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer. An Pleurothallis londonoi in nahilalakip ha genus nga Pleurothallis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pleurothallis

Pleurothallis londonoi


An Schoenoxiphium schweickerdtii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hermann Merxmüller ngan Dieter Podlech. An Schoenoxiphium schweickerdtii in nahilalakip ha genus nga Schoenoxiphium, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Schoenoxiphium

Schoenoxiphium schweickerdtii


Cairo International Airport  (; Maṭār El Qāhira El Dawli) is the principal international airport of Cairo and the largest and busiest airport in Egypt. It serves as the primary hub for Egyptair and Nile Air as well as several other airlines. The airport is located in Heliopolis, to the northeast of Cairo around  from the business area of the city and has an area of approximately .

It is one of the busiest airports in Africa, in terms of total passengers.

History
During World War II, the United States Army Air Forces (USAAF) built John Payne Field Air Force Base to serve the Allied Forces, rather than take over the existing Almaza Airport located  away. Payne Field was a major Air Transport Command air cargo and passenger hub, connecting westwards through Benghazi Airport (during the war known as Soluch Airfield) to Algiers airport on the North African route to Dakar Airport, in French West Africa.

Other locations that transport routes were flown were RAF Habbaniya, Iraq on the Cairo – Karachi, India route; Lydda Airport, British Palestine; Jeddah, Arabia, on the Central African route to Roberts Field, Liberia (1941–1943), and later after the war ended, Athens, Greece and on to destinations in Europe.

When American forces left the base at the end of the war, the Civil Aviation Authority took over the facility and began using it for international civil aviation. In 1963, Cairo International Airport replaced the old Heliopolis Airport, which had been located at the Hike-Step area in the east of Cairo.

The airport is administered by the Egyptian Holding Company for Airports and Air Navigation, which controls the Cairo Airport Company, the Egyptian Airports Company, National Air Navigation Services and Aviation Information Technology, and the Cairo Airport Authority. In 2004, Fraport AG won the management contract to run the airport for eight years, with options to extend the contract twice in one-year increments.

Terminals

Terminal 1
Terminal 1 is the oldest terminal currently in operation, having been inaugurated on 18 March 1963 by President Gamal Abdel Nasser. Over the years, the terminal witnessed several expansion projects; a second hall was constructed between 1977-79 and a third one was completed in 1980. In the early 2000s, work commenced on the renovation of the ground floor, along with the addition of an expanded departure hall containing a mezzanine floor, thereby allowing more natural light into the terminal. All phases of the project were completed by the end of 2003.

Terminal 1 was originally used by EgyptAir and several Middle Eastern airlines. However, an increasing number of other foreign carriers, such as Air France and KLM transferred operations from Terminal 2 in 2006. In May 2009, EgyptAir moved all its operations to the new Terminal 3 (along with all Star Alliance airlines serving the airport).

The terminal facilities include Departure Hall 1, International Hall 3, and Hall 4 for private and non-commercial aircraft services. As part of the recent upgrading and facility improvement scheme, the CAA demolished the old Hall 3, previously used for domestic arrivals and departures, to reconstruct a new hall to be used for international arrivals.

Departures and arrivals are with all airlines departing from Terminal 1 Hall 1, with the exception of Saudia, which is the sole tenant of Terminal 1 Hall 2 due to the size of their operations (SV accounted for 65% of Terminal 2's traffic in 2009). Most international airlines arrive in Hall 3. Arrival Hall serves international and domestic arrivals.

The CAC has inaugurated the "Airport City Concept" to provide an array of services and entertainment facilities to travelers, airport visitors, as well as the general public. The first phase, a new shopping mall called the 'AirMall' has been built near Terminal 1's International Arrival Hall 3.

As of 2009, the facade of the terminal was being upgraded. A study on reorganizing the departure and arrival halls is ongoing as well as the feasibility study to include contact stands to improve the service and comfort levels to the passengers. Terminal 1 has 12 gates.

Hall 4
Terminal 1, Hall 4 is dedicated to private jet and executive jet services. Even though it is referred to as a 'Hall' under Terminal 1 it is operated independently from the commercial passenger terminal.

Smart Aviation Company has been based at the building since 2007; it moved to a new executive FBO in 2010 adjacent to Hall 4.

Terminal 2

Terminal 2 was inaugurated in 1986 with 7 boarding gates. It primarily served European, Gulf and East Asian airlines. The terminal was closed in April 2010 for complete renovations starting in 2012 and lasting 36 months. The architecture of the building limited the opportunities for further expansion, which necessitated the entire building to be closed for major structural overhaul at an estimated cost of approximately $400 million.

In February 2010, the World Bank's Board of Executive Directors approved a loan amount of $387 million to support the Cairo Airport Development Project (CADP) to overhaul the terminal with national banks providing the rest. The project aimed at increasing the terminal capacity from 3 million to 7.5 million passengers annually. The upgrade included the complete modernization of the 20-year-old facility to reach the same level of service as the new Terminal 3. In August 2011, Turkey's Limak Holding won the tender for modernizing the terminal.

After several project delays, the renovated terminal had its soft opening on 28 September 2016 with a capacity of 7.5 million passengers bringing the airport's total passenger capacity to 30 million passengers annually. The new terminal has 14 gates and an additional 5 remote stands.

During February 2017, Saudi Arabian Airlines launched its first international "Al-Fursan lounge" at Cairo International Airport Terminal 2. The 1,500 square-meter lounge can accommodate 300 people at a time.

The renovated terminal is operating jointly with Terminal 3 as one integrated terminal via an air bridge, thus, reinforcing the role of Cairo International Airport as a regional hub.

Terminal 3

Given projected growth, and the limited ability to expand Terminal 2, the Egyptian Ministry of Civil Aviation began construction of Terminal 3 in 2004. The terminal was officially inaugurated on 18 December 2008 and opened for commercial operations on 27 April 2009. The facility is twice as large as the current two terminal buildings combined, with the capacity to handle 11 million passengers annually (6 million international and 5 million domestic) once the first phase is completed. It is adjacent to Terminal 2, and the two terminals are initially connected by a bridge.

With its hub at the airport, EgyptAir's operations were overhauled with the full transfer of its operations (international and domestic) into the new terminal between 27 April and 15 June 2009. To implement the Star Alliance "Move Under One Roof" concept, all Alliance members serving the airport were relocated to the terminal by the first of August 2009.

The new terminal includes:
 Two piers of extendable capacity and gates facilities serving domestic and international traffic on contact and remote stands. The main building and the piers are connected by concourses. Two of the gates are equipped to handle Airbus A380 aircraft. Provisions for a third pier are in the planning stages.
 Terminal 3 has 23 gates (2 gates for the A380), 6 check-in islands consisting of 110 check-in counters (plus 10 mobile counters and 10 CUSS kiosks), 76 immigration counters (plus 5 biometric gates), 52 contact and remote aircraft parking stands (5 with multiple uses), 425 FIDS, 15 public information points, 7 baggage carousels, 63 elevators, 50 moving walkways and 51 escalators.
 Retail space covers more than 5,000m2 (4.034m2 occupied by EgyptAir Tourism & Duty Free Shops).
International food court with Oriental, Asian and Western food (incl. Burger King, Hippopotamus, Upper Crust).
Landside roads including bridges and flyover serving the traffic to and from the terminal building, surface car park areas (multi-story parking garage capable of holding more than 3,000 cars), a new access road connecting the airport with the Autostrad road (Cairo ring road) and upgrading the access roads.

Seasonal flight terminal
On 20 September 2011, Prime Minister Sharaf inaugurated the new Seasonal Flights Terminal (ST), located west of Terminal 3. During the start-up phase EgyptAir operates its daily flight to Medina from the new Terminal. All Hajj traffic of EgyptAir will move to the ST while Saudia's Hajj flights will still operate from Terminal 1.

The terminal has an annual capacity of 3.2 million passengers with 27 check-in counters and 7 gates with a common gate and single security concept, the first in Cairo. It is designed to handle 1,200 passengers per hour. Passengers will be bussed to remote aircraft stands around Terminal 3. Its purpose is to ease operational strains on the existing terminals during pilgrim seasons.

Facilities

Overview

The airport has four terminals, the third (and largest) opened on 27 April 2009 and the Seasonal Flights Terminal opened on 20 September 2011. Terminal 2 was closed in April 2010 for major renovation works and was reopened on 28 September 2016. A third parallel runway replaced the crossing runway in 2010. Runway 05L/23R is  long, 05C/23C has a length of , and the new runway is designated as 05R/23L and is  long.

Terminal Transfer
The MiniMetro people mover links Terminal 1, the AirMall, the multi-storey car park and Terminals 2 and 3. The main station is located between Terminals 2 and 3 and is an integral part of the bridge connecting the two terminals. An air-cushioned  system with top speed  was designed and constructed by Leitner-Poma.

Airport Hotel
A luxury 350-room five-star Le Méridien hotel opened in front of Terminal 3 in December 2013. The hotel is linked to the terminal by a  skyway that is also equipped with a moving walkway.

Statistics

The sharp decline in 2020 was caused by the COVID-19 pandemic worldwide and in Egypt.

Airlines and destinations

Passenger

Cargo

Ground transport

Limousines and shuttle buses
There are several ways to leave Cairo airport upon arrival. The most convenient way is by one of the numerous "limousine services". Pick-up points are in front of the terminals (curb side). The prices are fixed depending on the destination and the car category, but different providers may charge wildly different prices. Category A are luxury limousines (e.g. Mercedes-Benz E-Class), Category B are Micro Buses for up to seven passengers, Category C are midsized cars (e.g. Mitsubishi Lancer) and new Category D are London Taxis.

Public transport

A shuttle bus connects with all the passenger terminals and finally stops at the Cairo Airport Bus Terminal where public buses heading to other destinations in Cairo and connect frequently to major transportation hubs like Abbasia and Tahrir Square/Abdel-Moniem Riad bus terminus.

However, there were efforts by Transport for Cairo (TFC) to map the major bus routes and metro lines in Cairo. Having this map in hand is useful.

Also, scheduling and route information of both the public Cairo Transportation Authority (CTA) and Mwasalat Mirs (MM) buses are now readily available on Google Transit and can be accessed using the Google Maps app and website.

There were plans to connect the Line 3 of the Cairo Metro to the airport, however, these plans have been put on hold. The nearest metro stations are Heliopolis square and Adly Mansour Interchange station.

Transit Map for Cairo Metro and Mwasalat Misr buses, provided by Transport for Cairo. Note that this map doesn't include the latest Cairo Metro expansions, as Line 3 now reaches Heliopolis Sq, Huckstep/AlHikestep and Adly Mansor Interchange Stations.

Taxi
With the exception of the so-called (and increasingly scarce) "Black and White" cabs, all regular Cairo taxis (colloquially known as the White taxi) are equipped with digital taxi meters. Taxi drivers in Cairo are legally required to switch on their Taxi meters the moment they pick up a new client (See video on Mada Masr). However, some taxi drivers will try to either manipulate how the meter counts the distance driven (by electronically tampering with their meters) or will remove the meter and force the customer to bargain for a price.

Ride Sharing
An affordable and reliable form of private transport readily available in Cairo are the popular ride-sharing mobile phone app based services such as Uber and Careem, which both accepts cash and card payments.

Car Rental
Several international car rental providers operate out of Cairo International Airport (CAI) and have offices both in Terminals 3 and 1.

Car
The airport can be reached via Oroba Road from Heliopolis or via the new road, connecting Terminal 3 with the Cairo Ring Road and Suez Road interchange. The toll for driving into the airport grounds range from 10 to 20 EGP depending on the type of the vehicle.

Note: Cairo-Suez road is part of the Arab Mashreq International Road Network, designated as the Motorway 50/M50. It connects Cairo to Suez, South Sinai through the Ahmed Hamdi Tunnel under the Suez Canal, then to Israel via the Taba Border Crossing, Jordan via the Wadi Araba Crossing, to Saudi Arabia via Durra Border Crossing, and then finally into Iraq via the Arar border crossing where the road ends in the capital, Baghdad. To bypass crossing through the Taba Border Crossing, where an entry visa to Israel may be required, the majority of the intra-Arab road traffic -including cargo and trucking- uses the Nuweiba – Aqaba ferries.

Accidents and incidents

 On 20 February 1956, a "Transports Aériens Intercontinentaux" Douglas DC-6B on a scheduled Saigon-Karachi-Cairo-Paris flight crashed on approach to Cairo airport, killing 52 of the 63 people on board.
 On 12 June 1961, KLM Flight 823, a Lockheed L-188 Electra crashed 4km (2.5mi) SE of Cairo Airport because of the pilot-in-command 's inattention to his instruments. Three crew and 17 passengers were killed out of the 36 passengers and crew on board.
 On 15 May 1962, an United Arab Airlines Douglas DC-3 crashed shortly after takeoff for a cargo flight to Beirut. All three occupants died.
 On 19 March 1965, Vickers Viscount YI-ACU of Iraqi Airways was damaged beyond economic repair when it ran into a number of lamp standards after a hydraulic system failure.
 On 20 May 1965, Pakistan International Airlines Flight 705, a Boeing 720-040B, crashed on approach to Runway 34, killing 121.
 On 18 March 1966, United Arab Airlines Flight 749 crashed while attempting to land at Cairo International Airport. All 30 passengers and crew on board were killed.
 On 15 January 1968, Douglas DC-3 SU-AJG of United Arab Airlines departed on an international scheduled cargo flight to Beirut when the crew decided to return due to icing. The aircraft subsequently broke up in mid-air and crashed at Zefta, killing all four people on board. The cargo shifting in flight and the aircraft being  overloaded may have contributed to the accident.
 On 6 September 1970, Pan Am Flight 93, which was flying to New York City from Amsterdam, was hijacked and landed in Cairo after refueling and picking up another hijacker in Beirut. The Boeing 747–100 was blown up after everyone got out. The hijackers were arrested later.
 On 10 June 1986, an Air Sinai Fokker F-27 Friendship upon returning to Cairo crashed short of the runway while approaching in a sandstorm, colliding with the side of a building and catching fire. All five crew and 18 passengers out of the 26 on board were killed.
 On 31 March 1988, an Arax Airlines Douglas DC-8 crashed on its second takeoff attempt at the runway end because of an engine fire. All four occupants died.
 On 29 July 2011, EgyptAir Flight 667 caught fire while parked at the terminal just before it's scheduled flight to Saudi Arabia. Everyone on board was able to quickly evacuate the aircraft.

Accolades
 2010 – One of the three most improved airports by Skytrax World Airport Awards
 2011 – Second Best Airport in Africa of the Airport Service Quality Awards by Airports Council International

See also
List of airports in Egypt
List of the busiest airports in the Middle East

References

External links

 Live flight tracking at FlightAware

1940s establishments in Egypt
Transport in Cairo
Airports in Egypt
World War II airfields in Egypt
Airfields of the United States Army Air Forces Air Transport Command in North Africa
Airfields of the United States Army Air Forces in Egypt

Cairo International Airport


Den glade Enke er en dansk stumfilm fra 1906, der er instrueret af Viggo Larsen. Den er baseret på Franz Lehárs operette af samme navn fra 1905.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1906

Stumfilm fra Danmark

Den glade Enke (film fra 1906)


Acystopteris, rod papratnica iz porodice Cystopteridaceae, Postoje tri priznate vrste koje rastu u Aziji, uključujući tropske predjele, Tibet, Japanu, Novu Gvineju, Borneo, Nepal, Javu, Filipine.

Vrste
 Acystopteris japonica (Luerss.) Nakai
 Acystopteris taiwaniana (Tagawa) Á.Löve & D.Löve
 Acystopteris tenuisecta (Blume) Tagawa

Sinonimi
 Cystopteris subgen.Acystopteris (Nakai) Blasdell

Izvori

Cystopteridaceae

Acystopteris


Sofia Goggia () este o sportivă italiană de schi alpin.
A debutat la Cupa Mondială în decembrie 2011 și a concurat în primul rând în circuitul Cupei Europene până în sezonul Cupa Mondială din 2016.

Biografie
Cu doar patru inceperi in cariera in slalom gigant (si fara finisaje) in cariera sa in Cupa Mondiala, Goggia a fost numita in echipa femeilor italiene pentru Campionatul Mondial 2013 din Schladming, Austria. Ea a capitalizat această oportunitate și a postat două top zece finisaje: al patrulea în super-G și al șaptelea în super combinate. Goggia a atins primul său podium de Cupă Mondială în noiembrie 2016, locul trei în slalom gigant la Killington. A câștigat medalia de bronz la același eveniment la Campionatele Mondiale din februarie.

Primul câștig al Cupei Mondiale a lui Goggia a venit în coborâre în martie 2017 la Jeongseon, Coreea de Sud.
Ea a urmat-o cu un super-G câștigă a doua zi pentru al 11-lea podium al Cupei Mondiale a sezonului. A fost pentru a patra oară că a câștigat mai multe podiumuri la același loc de curse și a adăugat o cincime cu două podiumuri la finala Cupei Mondiale din Aspen.

Legături externe

FIS-ski.com  – Sofia Goggia – World Cup season standings
Ski-db.com – Sofia Goggia – results
Italian Winter Sports Federation – (FISI)  – alpine skiing – Sofia Goggia –
Atomic Skis – athletes – Sofia Goggia

Nașteri pe 15 noiembrie
Nașteri în 1992
Schiori italieni
Italieni în viață
Femei din Italia
Competitori la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018
Competitori la Jocurile Olimpice de iarnă din 2022

Sofia Goggia


Sivil Savunma Genel Müdürlüğü,
28 Şubat 1958 tarihinde ve 7126 sayılı Kanunla İçişleri Bakanlığına bağlı olarak Sivil Savunma Teşkilatı adıyla kuruldu. İçişleri Bakanlığı'na bağlı olarak Sivil Savunma hizmetlerinin planlanması ve yürütülmesiyle görevliydi.

29 Mayıs 2009 tarih ve 5902 sayılı 17 Haziran 2009 tarihinde Resmi Gazete'de yayımlanmasıyla kapatılarak yetki ve sorumlulukları Afet ve Acil Durum Yönetimi Başkanlığı'na devredildi.

Görevleri
Sivil Savunma Genel Müdürlüğü'nün görevleri, 7126 sayılı Sivil Savunma Kanunu ile 3152 sayılı İçişleri Bakanlığı Teşkilat ve Görevleri Hakkında Kanun'da yer almaktadır:

 Sivil savunma hizmetlerini yurt düzeyinde teşkilatlandırmak, kamu kurum ve kuruluşları ile özel kuruluşlarda bu hizmetlerin planlanmasını, uygulanmasını ve koordinasyonunu sağlamak ve denetimini yapmak;
 Her türlü silahsız, koruyucu ve kurtarıcı tedbirleri, acil kurtarma ve ilk yardım faaliyetlerini planlamak ve yürütmek;
 Yangından korunma ve önleme tedbirlerini, itfaiyenin standartlarını tespit etmek, personeli eğitmek, denetlemek ve koordinasyonu sağlamak;
 Sivil savunma personelini eğitmek ve halka sivil savunma bilgileri vermek;
 Sivil Savunma arama ve kurtarma birlikleri ile ekiplerini hazır halde bulundurmak, gerektiğinde göreve sevk etmek;
 Bayındırlık ve İskan Bakanlığı ile binalardaki sığınakların kontrolünü yapmak, kayıtlarını tutmak, şehir içindeki genel sığınak olabilecek yerleri belirlemek ve buralarda gerekli düzenlemeyi yaptırmak;
 Afetlerde kurtarma, ilk yardım, acil iaşe ve geçici barındırma hizmetleri vermek;
 Düşman saldırılarına karşı halkın önceden uyarılması için erken haber alma, ikaz ve alarm sistemlerini kurmak ve işletmek;
 Barış dönemlerinde halktan seçilmiş ve eğitilmiş sivil savunma yükümlülerini göreve sevk etmek.

Kaynakça
 Afet ve Acil Durum Yönetimi Başkanlığı'nın Teşkilat ve Görevleri Hakkında Kanun
 AFAD Resmi İnternet Sitesi

Sivil Savunma Genel Müdürlüğü
Sivil savunma

Sivil Savunma Genel Müdürlüğü


Botanist's Repository, for new, and rare plants (abreviado Bot. Repos.) es un libro con descripciones botánicas que fue escrito por el botánico Henry Charles Andrews y editado en Londres en diez volúmenes en los años 1797-1814.

Referencias

Enlaces externos

 Descripción en IPNI

Libros de botánica de Reino Unido del siglo XVIII
Libros de botánica de Reino Unido del siglo XIX
Libros de 1797
Libros de 1814
Reino Unido en 1797
Reino Unido en 1814
Ciencia de 1797
Ciencia de 1814


An Sasa sinica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Yi Li Keng. An Sasa sinica in nahilalakip ha genus nga Sasa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sasa

Sasa sinica


Cultura Peiligang (în chineză: 裴李崗文化) a existat din 7000 î.Hr. până în 5000 î.Hr. în China de astăzi, mai exact în provincia Henan din centrul Chinei. Până acum peste 100 de situri arheologice au fost atribuite culturii Peiligang. Cultura fost numită după satul Peiligang, acolo unde a fost descoperit în 1977 un astfel de sit. Arheologii consideră că această cultură era o societate egalitară, existând mici organizații politice.

Cultura Peiligang a practicat agricultura sub forma cultivării meiului și a creșterii porcilor, bovinelor și păsărilor. Peiligangienii au vânat cerbi și mistreți și au pescuit crapi în râul din apropiere, folosind plase fabricate din fibre de cânepă. De asemenea, această cultură este una dintre cele mai vechi de pe teritoriul Chinei care a practicat olăritul. Această cultură avea în mod obișnuit zone rezidențiale și cimitire, ca majoritatea culturilor neolitice. Artefactele obișnuite includ vârfuri de săgeți din piatră, vârfuri de lănțișoare, instrumente de piatră, cum ar fi dălți și seceri pentru recoltarea cerealelor și un sortiment larg de obiecte de ceramică pentru gătitul și depozitarea cerealelor.

Jiahu
Cel mai vechi sit asociat cu cultura Peiligang este Jiahu. Există multe asemănări între grupul principal de așezări Peiligang și cultura Jiahu. Arheologii sunt împărțiți în legătură cu relația dintre Jiahu și grupul principal. Cei mai mulți sunt de acord că Jiahu face parte din cultura Peiligang. Câțiva arheologi indică diferențele, precum și distanța, crezând că Jiahu era un sit vecin care împărtășea multe caracteristici culturale cu Peiligang, dar era o cultură separată. Cultivarea orezului, de exemplu, a fost unică pentru Jiahu și nu a fost practicată în satele principalelor grupări Peiligang din nord. De asemenea, cultura Jiahu a existat cu câteva sute de ani înainte de oricare dintre așezările grupului principal al culturii Peiligang.

Vezi și
 Simbolurile Jiahu

Peiligang
Istoria Chinei

Cultura Peiligang


Velimir Bugarin (Nova Bila, 1. svibnja 1985.),  hrvatski etnolog, kulturni antropolog, povjesničar i publicist iz Bosne i Hercegovine.

Životopis

Etnologiju i kulturnu antropologiju te povijest diplomirao je 2011. godine na Sveučilištu u Zadru. Sudjelovao je u više znanstveno-istraživačkih projekata, a autor je i više stručnih radova. Autor je izložbi Ratna svakodnevnica od 1992. do 1995., Igračke, igre i djetinjstvo kroz XX. Stoljeće, Domovinski rat u Lašvanskoj dolini i Sport u mom gradu, BiH i regiji. Suradnik je Hrvatskog dokumentacijskog centra Domovinskog rata iz Mostara.

Živi i radi u Novom Travniku.

Djela

(popis nepotpun)

 Novi Travnik između utopije i nostalgije, 2016. (s Mariom Katićem)
 Hrvatski misionari i tradicionalna društva Afrike, 2017.
 Druga strana rata: Sjećanje na ratnu svakodnevicu u Lašvanskoj dolini, 2018.
 Dva stoljeća Slimena, 2018. (s Ivanom Zecom)
 Abecedarij Novog Travnika, 2021.
 Dubravica u srcu Viteza, 2022.
 Novotravnički ljetopis, 2022.

Izvori

Hrvatski etnolozi iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski antropolozi iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski povjesničari iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski publicisti iz Bosne i Hercegovine
Životopisi, Novi Travnik

Velimir Bugarin