Sultan-ul-Mashaikh, Mahbub-e-Ilahi, Sheikh Khwaja Syed Muhammad Nizamuddin Auliya (sometimes spelled Awliya; 1238 – 3 April 1325), also known as Hazrat Nizamuddin, and Mahbub-e-Ilahi () was an Indian Sunni Muslim scholar, Sufi saint of the Chishti Order, and is one of the most famous Sufis from the Indian Subcontinent. His predecessors were Fariduddin Ganjshakar, Qutbuddin Bakhtiyar Kaki, and Moinuddin Chishti, who were the masters of the Chishti spiritual chain or silsila in the Indian subcontinent.

Nizamuddin Auliya, like his predecessors, stressed love as a means of realising God. For him his love of God implied a love of humanity. His vision of the world was marked by a highly evolved sense of religious pluralism and kindness. It is claimed by the 14th century historiographer Ziauddin Barani that his influence on the Muslims of Delhi was such that a paradigm shift was effected in their outlook towards worldly matters. People began to be inclined towards mysticism and prayers and remaining aloof from the world. It is also believed that Ghiyasuddin Tughlaq, the founder of Tughluq dynasty, interacted with Nizamuddin. Initially, they used to share good relationship but soon this got embittered and relation between Ghiyas-ud-din Tughluq and Nizamuddin Auliya never been reformed due to opinion disharmony and their antagonism resulted regular disputes between them during that era.

Life

Nizamuddin Auliya was born in a Sayyid family in Badayun, Uttar Pradesh. At the age of five, after the death of his father, Syed Abdullah bin Ahmad AlHussaini Badayuni, he came to Delhi with his mother, Bibi Zulekha. His biography finds mention in Ain-i-Akbari, a 16th-century document written by Mughal Emperor Akbar's vizier, Abu'l-Fazl ibn Mubarak.

At the age of twenty, Nizāmuddīn went to Ajodhan (the present Pakpattan Sharif in Punjab, Pakistan ) and became a disciple of the Sufi saint Fariduddin Ganjshakar, commonly known as Baba Farid. Nizāmuddīn did not take up residence in Ajodhan but continued with his theological studies in Delhi while simultaneously starting the Sufi devotional practices and the prescribed litanies. He visited Ajodhan each year to spend the month of Ramadan in the presence of Baba Farid. It was on his third visit to Ajodhan that Baba Farid made him his successor. Shortly after that, when Nizāmuddīn returned to Delhi, he received news that Baba Farid had died.

Nizāmuddīn lived at various places in Delhi, before finally settling down in Ghiyaspur, a neighbourhood in Delhi undisturbed by the noise and hustle of city life. He built his Khanqah here, a place where people from all walks of life were fed, where he imparted spiritual education to others and he had his own quarters. Before long, the Khanqah became a place thronged with all kinds of people, rich and poor alike.

Many of his disciples achieved spiritual height, including Shaikh Nasiruddin Chirag Delhavi, and Amir Khusro, noted scholar/singer, and the royal poet of the Delhi Sultanate.

He died on the morning of 3 April 1325. His shrine, the Nizamuddin Dargah, is located in Delhi. and the present structure was built in 1562. The shrine is visited by people of all faiths, through the year, though it becomes a place for special congregation during the death anniversaries, or Urs, of Nizamuddin Auliya and Amīr Khusrao, who is also buried at the Nizāmuddīn Dargāh.

Key beliefs

Besides believing in the traditional Sufi ideas of embracing God within this life by destroying the ego and cleansing the soul, and that this is possible through considerable efforts involving Sufi practices, Nizamuddin also expanded and practised the unique features introduced by past saints of the Chisti Sufi order in India. These included:
 Emphasis on renunciation and having complete trust in God.
 The unity of mankind and shunning distinctions based on social and economic status.
 Helping the needy, feeding the hungry and being sympathetic to the oppressed.
 Strong disapproval of mixing with the Sultans, the princes and the nobles.
 Exhortation in making close contact with the poor and the downtrodden
 Adopting an uncompromising attitude towards all forms of political and social oppression.
 Adopting the permissibility of Sema.
 Holding the stance however that Sema is only permissible when musical instruments and dancing are not present.
 Holding the orthodox Sunni belief that musical instruments are prohibited.

Nizamuddin did not much bother about the theoretical aspects of Sufism, believing rather that it were the practical aspects that counted, as it was anyway not possible to describe the diversified mystical experiences called spiritual states or stations which a practicing Sufi encountered. He discouraged the demonstration of Karamat and emphasised that it was obligatory for the Auliya to hide the ability of Keramat from the commoners. He also was quite generous in accepting disciples. Usually whoever came to him saying that he wanted to become a disciple was granted that favour. This resulted in him being always surrounded by people from all strata of society.

Ancestral history
Like many saints before him, Nizamuddin Aulia traced his lineage from the family  of Muhammad.

Spiritual history

He was merely sixteen or seventeen years old when he first heard the name of Farīduddīn Ganjshakar, and feelings of love and respect arose in his heart right then. He narrates to his disciples that he never felt the same after hearing or even meeting any other Sufi. The love kept increasing like a burning fire. If his classmates would like to have some work out of him they used to invoke the name of Baba Farid, and he never refused anything asked in his name. He didn't feel the same for anyone else in his entire lifetime.  He became his disciple after completing his studies at the age of 20.  He visited him thrice in his lifetime.

Students
He had more than 600 khalifas (a khalifa is a disciple who is given the authority to take his own disciples and thus propagate the spiritual lineage) who continued his lineage all over the world. Some of his most famous disciples are:

 Nasiruddin Chiragh Dehlavi: He was the spiritual successor of Nizamuddin Auliya. He is considered fifth amongst the big five of the Chisti order in India (the others being Moinuddin Chishti, Qutbuddin Bakhtiar Kaki, Fariduddin Ganjshakar, Nizamuddin Auliya). His shrine is in Chirag Dilli, New Delhi, India.
 Amir Khusrow: He was the most loved disciple of his master. He was so close to his master that once Nizāmuddīn Auliyā' said, "If the sharī'ah allowed me I would have liked him to be buried with me in the same grave." It is said that he also said once that whoever comes to visit his grave must visit the grave of Amīr Khusro first and then his. He died within a few months of his master's death. He was buried at the feet of his master. His shrine is in Nizāmuddīn Dargāh, New Delhi.
 Qazi Qawam-Udeen Siddiqui: He was given the title Zubtadul Awliya and was a disciple of his master. He along with his father-in-law Qazi Sultan Zulqarni build Rohtak fort. His descendants are named Qawami Siddiquis and now number in thousands, all have migrated to Pakistan and can be found in Mirpur AK, Islamabad, Karachi, Lahore and Multan.
 Akhi Siraj Aainae Hind: He was given the title of Āainae-Hind (Mirror of India) by Nizāmuddīn Auliyā' and lived with him for a long time. He was amongst the earliest disciples of Nizāmuddīn Auliyā', who sent him to Bengal. His shrine is at Pirana Pir Dargah, Malda City, Malda, West Bengal.
 Burhanuddin Gharib: He is also amongst the earliest disciples of Nizamuddin Auliya and lived with the master until his death. After the death of Nizamuddin Auliya, he went to the Deccan, and the place where he lived became famous thereby. His shrine is in Khuldabad in Maharashtra.
 Hasan Sijzi: Author the spiritual manual Fawaid ul Fuad, a famous compilation of the discourses of Nizamuddin Awliya

Descendants
Nizamuddin Auliya had one brother named Jamaluddin. He told him, "your descendants will be my descendants". Jamaluddin had one son named Ibrahim. He was nurtured by Nizamuddin Auliya after Jamaluddin's death. Nizamuddin Auliya sent his nephew to Bengal in Eastern India along  with one of his disciples (khalifa) Akhi Siraj Aainae Hind, known as Aaina-e-Hind. Alaul Haq Pandavi (the master (Pir) of Ashraf Jahangir Semnani) became his disciple and khalifa.  Ala-ul-Haq Pandwi married his sister-in-law (sister of Syed Badruddin Badr-e-Alam Zahidi) to Ibrahim. They had one son, Fariduddin Tavaela Bukhsh, who became a well known Chisti Sufi of Bihar. He was married to the daughter of Alaul Haq Pandavi. He became the khalifa of Noor Qutb-e-Aalam Padwi (the eldest son and spiritual successor of Alaul Haq Pandavi). His shrine is in Chandpura, Bihar Sharif, Bihar. Many of his descendants are well known Sufis, namely Moinuddin Sani, Naseeruddin Sani, Sultan Chisti Nizami, Bahauddin Chisti Nizami, Deewan Syed Shah Abdul Wahab (his shrine is in Choti Takiya, Biharsharif), Sultan Sani, Amjad Hussain Chisti Nizami, among others. He spread Chisti Nizami order all over Northern India. Ijaza of his Silsila (order) is present in all the existing khanqahs of Bihar. His descendants still reside in Bihar Sharif and can be found in many parts of the world. The current Sajjada Nasheen of Chillah of Usman Harooni is his direct descendant. Fariduddin Tavaela Bukhsh commemorated (originated) the Urs of Usman Harooni at his chillah in Belchi, Bihar Sharif (First Sajjada Nasheen).

Nizamuddin Aulia also had one sister named Bibi Ruqayya who is buried next to Bibi Zulekha, the mother of Khwaja Nizamuddin Aulia in Adhchini village in Delhi. Nizamuddin Auliya did not marry. He brought his Pir/Shaikh's grandson named Khwaja Muhammad Imam, who was the son of Bibi Fatima (daughter of Baba Farid and Badruddin is'haq) as mentioned in Seyrul Aulia book, Nizami bansari, The life and time of Khwaja Nizamuddin Aulia by Khaliq Ahmed Nizami. Still the descendants of Khwaja Muhammad Imam are the caretakers of dargah sharif.

The Chisti Nizami order

Nizamuddin Auliya was the founder of the Chisti Nizami order. He had hundreds of disciples (khalifa) who had Ijaza (khilafat) from him to spread the order. Many of the Sufis of the Chisti Nizami order are recognised as great Sufis; the following is a list of notable Sufis of the Chisti Nizami order, which includes his descendants as well as his disciples and their subsequent disciples:

Nasiruddin Mahmud Chiragh Dehlavi, Amir Khusro, Khwaja Banda Nawaz Gesudaraz Muhammad al-Hussaini, Alaul Haq Pandavi and Nur Qutb Alam, Pandua, West Bengal; Ashraf Jahangir Semnani, Kichaucha, Uttar Pradesh; Hussam ad-Din Manikpuri (Pratapgarh, Uttar Pradesh) Faqruddin Faqr Dehlvi, Mehrauli, New Delhi; Shah Niyaz Ahmad Barelvi, Bareilly, Uttar Pradesh; Shafruddin Ali Ahmed and Fakhruddin Ali Ahmed, Chirag Dilli, New Delhi; Zainuddin Shirazi, Burhanpur, Madhya Pradesh; Muhiuddin Yousuf Yahya Madani Chishti, Medina; Kaleemullah Dehlvi Chishti, Delhi; Nizamuddin Aurangabadi; Nizamuddin Hussain, and Meerza Agha Mohammad; Muhammad Sulman Taunswi, Pakistan, Mohammad Meera Hussaini, Hesamuddin Mankpuri, Mian Shah Mohammad Shah, Hoshiarpur, Punjab, India, Mian Ali Mohammad Khan, Pakpattan, Pakistan. Khuwaja Noman Nayyir Kulachvi (Khalifa e Majaz) Kulachi, Pakistan, Khalifa Omer Tarin Chishti-Nizami Ishq Nuri, Qalandarabad, Pakistan.

Branches
The Chisti order branched out with Nizamuddin Auliya to form the Chisti Nizami order. A parallel branch which started with Alauddin Sabir Kaliyari, another disciple of Baba Farid, was the Chisti Sabiri branch. People started adding Nizami gracefully after their name. He spiritually made many great Sufis amongst his students, descendants and the Sufis of the Nizami order.

The branches of the Chisti Nizami order are as follows:

Naseeria
His disciple Nasiruddin Muhammad Chirag-e-Dehli started the Nizamia Naseeria branch.

Hussainia
The Hussainia branch is named for Syed Muhammad Kamaluddin Hussaini Gisudaraz Bandanawaz. He was the most famous and loved disciple of Nasiruddin Muhammad Chirag-e-Dehli. The khanqah he established in Gulbarga, Karnataka, is still in existence.

Fakhri
The "Fakhri" branch is named for Muhib Un Nabi Maulana Fakhr Ud Din Fakhr E Jahan Dehlvi, peer o murshid of Shah Niyaz Be Niyaz.

Niyazia

Shah Niyaz Ahmad Barelvi, in the 19th century started the Niyazia branch.

Serajia

The Nizamia Serajia branch was started by Serajuddin Aqi Seraj.  This branch is also known as Chistia Serajia.

Ashrafia
The Chistia Ashrafia  branch was started by Ashraf Jahangir Semnani. He established a khanqah, still in existence at Kichaucha sharif, Uttar Pradesh, India.

Faridia
The Chistia Serajia Faridia order was started by Fariduddin Tavaelabukhsh, a descendant of Nizamuddin Auliya and a Sufi of the Serajia branch of the Chisti order. This branch is also known as Nizamia Serajia Faridia.

Ishq-Nuri
The Ishq Nuri order, branch of the main Chishti- Nizami, was founded by Shaikh Khwaja Khalid Mahmood Chishti sahib, in Lahore, Pakistan, in the 1960s. It is the most contemporary expression of this traditional Sufi lineage. It is mostly found in India, Pakistan and Bangladesh, although now some followers are also to be found in the West.

Lutfia
Silsila Chishtia-Nizamia-Lutfia was continued by Moulana Lutfullah Shah Dankouri. The disciples of this silsila are found in Pakistan, India, England, Canada and USA.

During the short reign of Qutbu'd-Din Mubarak Shah

During the last years of Alauddin Khalji's life, the intrigues of Malik Kafur deprived Khizr Khan of succeeding legitimately to the throne. Malik Kafur had Khizr Khan blinded and Qutbuddin Mubarak Shah (1316–20), another claimant to the throne, narrowly escaped death. When Mubarak Shah ascended the throne he had Khizr Khan and the latter's brothers executed. Shaikh Nizamu'd-Din took no interest in political upheavals but could not escape the brunt of Sultan Mubarak Shah's fury for having made Khizr Khan his disciple. Speaking disparagingly of the Shaikh he began to hatch schemes against him. He prohibited his nobles from visiting Ghiyaspur. Mubarak Shah also constructed a mosque, the Masjid-i Miri, Where all the Sufis and 'ulama' were ordered to perform their prayers. The Shaikh refused to comply with the Sultan's orders, remonstrating that the mosque in his neighborhood had a greater claim on him.

On the first day of each month, the entire religious community of Delhi, gathered at the palace to offer congratulations prayer to the Sultan. The Shaikh further angered the Sultan by sending a servant as his delegate. The Sultan threatened the Shaikh with serious consequences if he personally failed to pay homage. Refusing to heed the threat, the Shaikh quietly prayed at his mother's tomb and returned to his jama'at-khana. As the last day of the month approached, the capital was filled with anxiety, while the Shaikh himself remained calm. But the first day of the next month did not come for the Sultan. He was assassinated on the first night of Jumada II, 720/8 July 1320 by his favorite and protege, Khusraw Khan Barwar, who was later overthrown by Ghazi Malik who later came to be known as Ghiyasuddin Tughluq.

Urs
The Urs-e-Nizamuddin Aulia is celebrated at the Nizamuddin Dargah on the 17th-18th of Rabi II (Rabi-ul-Aaqir), and that of Amir Khusro on the 18th of Shawwal.

In popular culture
Aulea-E-Islam, a 1979 Indian Muslim social film by A. Shamsheer pays tribute to various Islamic saints including Nizamuddin Auliya, featuring a song "Nizamuddin Aulia" sung by Jani Babu Qawwal and written by Viqar Nagri.

Arziyan, a qawwali in the film Delhi 6 (2009) composed by A. R. Rahman, is dedicated to Nizamuddin Auliya. Kun Faya Kun a song in the film Rockstar (2011) is also dedicated to him, and was shot at the dargah. A famous Bangla song 'Nizamuddin Aulia" is dedicated to him on his historic return to Delhi.

Further reading
 "Nizami Bansari" by Khwaja Hasan Nizami; also available in Urdu & Hindi by his successor Khwaja Hasan Sani Nizami
 The Life and Times of Shaikh Nizam-u'd-din Auliya, by Khaliq Ahmad Nizami; Idarah-i Adabyat-i Delli, 1991.
 Nizam Ad-Din Awliya: Morals for the Heart, by Bruce B. Lawrence; 1991, Paulist Press. .
 Khwajah Nizamuddin Auliya, by Abdurrahman Mumin; Qazi Publishers and Distributors, 1998, .
 Sheikh Nizamuddin Auliya, by Khaliq Ahmad Nizami; National Book Trust, 2004, .
 The Dargah of Nizamuddin Auliya, by Laxmi Dhaul; Pallee, Anoop Kamath, Rupa & Co., 2006. .
 Fawa'id al-Fu'ad : Spiritual and Literary Discourses of Shaikh Nizamuddin Awliya. Originally Compiled by Amir Hasan 'Ala' Sijzi Dehlawi. English translation with introduction and historical annotation by Ziya-ul-Hasan Faruqi. New Delhi, D.K. Printworld, 1996, 495 p. .

See also
 Nizamuddin Auliya Dargah
 Mir Sayyid Ali Hamadani
Ali Hujwiri
Moinuddin Chishti
Aaj Rang Hai
Akhi Siraj Aainae Hind
Alaul Haq Pandavi
Ashraf Jahangir Semnani

References

External links
 A website about Nizamuddin Aulia
 The Life of Nizamuddin Auliya (archived 8 July 2015)
  Nizamuddin Aulia at Moinuddin Chishti website

1238 births
1325 deaths
Chishtis
People from Budaun
People from Delhi
Indian people of Arab descent
Indian Sufi saints
13th-century Indian Muslims
13th-century Indian scholars
Hanafis
Maturidis
13th-century Indian philosophers
13th-century Indian people
14th-century Indian people
14th-century Indian philosophers
14th-century Indian scholars

Nizamuddin Auliya


was a village located in Aso District, Kumamoto Prefecture, Japan.

As of 2003, the village had an estimated population of 5,436 and a population density of 140.21 persons per km². The total area was 38.77 km².

On February 13, 2005, Chōyō, along with the villages of Hakusui and Kugino (all from Aso District), was merged to create the village of Minamiaso and no longer exists as an independent municipality.

External links
 Official website of Minamiaso

Dissolved municipalities of Kumamoto Prefecture

Chōyō, Kumamoto


Le Centre d'hébergement Notre-Dame-de-la-Merci est un CHSLD francophone fondé à Montréal en 1932 sur le boulevard Gouin dans un édifice conçu par les architectes Jean-Omer Marchand et Joseph Sawyer.

Il s'est aussi appelé:
 Refuge Notre-Dame-de-la-Merci (1932);
 Centre hospitalier Notre-Dame de la Merci (CHNDM) en 1978;
 Pavillon Notre-Dame-de-la-Merci.

Histoire
En 1915, Achille David, entrepreneur en construction, crée l'œuvre Notre-Dame-de-la-Merci qui accueille les aînés (hommes) pauvres, abandonnés et malades dans le Refuge Notre-Dame-de-la-Merci, institution d'hospitalisation et d'hébergement, qui réussit tant bien que mal à loger les malades particulièrement démunis; ceux-ci sont malheureusement expulsés régulièrement de leurs locaux de fortune par un manque d'argent chronique.

À cette époque, le journaliste Olivar Asselin qualifie Achille David de « communiste chrétien »!

En 1923, Achille David loue de la succession Molson deux étages de l'immeuble situé au 459 de la rue Saint-Paul Est pour y héberger le Refuge Notre-Dame-de-la-Merci, mais rapidement il ne parvient plus à payer le loyer.

En 1925, Olivar Asselin, rencontré par Achille David par hasard l'année précédente, accepte la responsabilité de secrétaire du Refuge Notre-Dame-de-la-Merci. Il sensibilise le public à cette cause et met sur pied un conseil d'administration composé de personnes influentes. Olivar Asselin demande aux Frères hospitaliers de Saint-Jean-de-Dieu de prendre en charge cette institution.

En 1927, des frères de l'Ordre hospitalier de Saint-Jean-de-Dieu quittent Lyon pour venir s'établir à Montréal et prêter main-forte à l'organisme de charité. Ils assainissent les finances, ce qui permet même d'acheter l'édifice. Pour loger les Frères, le conseil d'administration doit louer la maison de pierre voisine délabrée qui est alors rénovée et leur sert de premier noviciat.

En 1929, les demandes d'admission se multipliant, on projette de construire un nouvel édifice sur le boulevard Gouin à Rivière-des-Prairies.

De 1929 à 1932, l'édifice, conçu par les architectes Jean-Omer Marchand et Joseph Sawyer, est construit pour accueillir 400 vieillards nécessiteux. Jean-Omer Marchand est aussi l'architecte de la Prison de Bordeaux (1905-1912), en face de ce nouvel édifice, ainsi que de la caserne de pompier numéro 35 (1929) au 10827, rue Lajeunesse.

En 1930, Olivar Asselin, secrétaire du Refuge, invite les bienfaiteurs à l'assemblée générale annuelle.

En , un incendie endommage sérieusement l'édifice de la rue Saint-Paul. On profite de l'occasion pour rendre l'édifice à l'épreuve du feu, utilisant à nouveau les services de l'architecte Jean-Omer Marchand qui propose des transformations majeures qui donne au bâtiment son apparence actuelle. L'édifice peut alors loger plus de 200 hommes dans le besoin, vieillards, invalides ou infirmes.

En 1932, le Refuge déménage dans le nouvel édifice sur le bord de la rivière des Prairies; ce moment est considéré comme celui de la fondation de lHôpital Notre-Dame-de-la-Merci.

En 1936, lÉcole d'infirmiers Hôpital Notre-Dame de la Merci ouvre ses portes.

En 1957, succédant aux frères hospitaliers de Saint-Jean-de-Dieu, appelés ailleurs, les Servantes de Marie Immaculée organisent un grand ménage de l'édifice, faisant appel à des plâtriers-menuisiers, plombiers et électriciens bénévoles, qui abrite dorénavant une chapelle et quatre grandes salles, les étages supérieurs accueillant dorénavant les femmes âgées et démunies.

En 1964, le règlement  de la Ville de Montréal permet l'agrandissement de lHôpital Notre-Dame-de-la-Merci.

En 1978, le Refuge Notre-Dame-de-la-Merci devient le Centre hospitalier Notre-Dame de la Merci (CHNDM).

En 1999, l'Hôpital de la Visitation est intégré à lHôpital Notre-Dame-de-la-Merci; l'établissement devient le CHSLD Notre-Dame-de-la-Merci.

En 2000, le CHSLD Notre-Dame-de-la-Merci est fusionné avec le CLSC Bordeaux-Cartierville et le CHSLD Saint-Joseph-de-la-Providence; l'établissement devient le CHSLD-CLSC Nord de l'Île.

En 2004, le CHSLD-CLSC Nord de l'Île fusionne avec le CHSLD-CLSC de Saint-Laurent et devient le CSSS du Nord de l'Île et Saint-Laurent.

En 2005, le CSSS du Nord de l'Île et Saint-Laurent devient le CSSS de Bordeaux–Cartierville–Saint-Laurent''.

Références

Voir aussi

Articles connexes
Centre hospitalier de l'Université de Montréal
Hôpital Notre-Dame de Montréal
Hôpital Saint-Luc
Hôtel-Dieu de Montréal

Lien externe

Ahuntsic-Cartierville
Bâtiment de Jean-Omer Marchand
Bâtiment de Joseph Sawyer
Histoire du catholicisme au Québec
Ancien hôpital au Québec
Centre d'hébergement de soins de longue durée


Jeremy Hugh Beecham, Baron Beecham, Kt, DL (* 17. November 1944), ist ein britischer Politiker der Labour Party und eine Persönlichkeit der Kommunalpolitik. Er war Vorsitzender (Leader) des Newcastle City Council und der erste Vorsitzender (Chairman) der Local Government Association. Von Oktober 2005 bis September 2006 war er Vorsitzenden (Chairman) des National Executive Committee der Labour Party.

Leben und Karriere

Beecham besuchte die Royal Grammar School in Newcastle upon Tyne und von 1962 bis 1965 das University College der University of Oxford, wo er einen Abschluss mit First Class Honours erreichte.

Von 1968 bis 2002 war er Partner bei Beecham Peacock. Seit 2002 ist er dort Berater (Consultant).
Er wurde 1968 als Solicitor zugelassen. 1959 trat er in die Labour Party ein und wurde 1967 zum Councillor für Benwell und Newcastle upon Tyne City gewählt. Beecham trat erfolglos im Wahlkreis Tynemouth zur Unterhauswahl 1970 an. Von 1973 bis 1977 saß er dem Social Services Committee des Councils vor und war Vorsitzender (Leader) von 1977 bis 1994, sowie Vorsitzender (Chair) des Finance Committee von 1979 bis 1984. Von 1977 bis 1994 war er Vorsitzender (Chairman) des Policy and Resources Committee. Von 1985 bis 1997 gehörte er dem Development Committee an.

Bei der North Development Company Ltd  war Beecham von 1986 bis 1991 Direktor. Von 1983 bis 1987 war Beecham Commissioner von English Heritage. 1985 wurde er Mitglied des Theatre Royal Trust. Von 1987 bis 1989 gehörte er dem Aufsichtsrat (Council) der Neighbourhood Energy Association und seit 1988 dem President's Committee Business in the Community an.
1991 wurde Beecham Vorsitzender (Chairman) der Association of Metropolitan Authorities (AMA). Als die AMA sich zum 1. April 1997 mit der Association of District Councils und der Association of County Councils zur Local Government Association (LGA) zusammenschloss, wurde er der erste Vorsitzende (Chairman) der LGA und blieb dies bis 2004, anschließend wurde er stellvertretender Vorsitzender (Vice-Chairman). Auch ist er Vorsitzender der LGA Labour Group und Präsident der British Urban Regeneration Association.
Beecham war Mitglied zahlreicher Aufsichtsräte und Ausschüsse in Newcastle und North East England und beriet die Regierung.

Von 1971 bis 1983 war er Mitglied des NEC Local & Regional Government Sub-Committee. Seit 1992 gehört er dem Join Policy Committee an. Von 1992 bis 1998 war er Mitglied des Domestic and Intelligence Policy Committee. Er war Mitglied des National Executive Committee der Labour Party seit 1998 und war dessen Vorsitzender (Chairman) von 2005 bis 2006, sowie stellvertretender Vorsitzender (Vice-Chairman) von 2004 bis 2005.

1994 wurde er Deputy Lieutenant des County Tyne and Wear und repräsentiert weiterhin Benwell and Scotswood im City Council. Seit 1989 ist Beecham Mitglied des Aufsichtsrates (Council) der Charity-Organisation Common Purpose.

Er wurde 1995 Präsident von Age Concern Newcastle, sowie 1996 bei BURA. Beecham ist seit 1997 Präsident der Newcastle Choral Society.
Er ist seit 1999 Mitglied des Treuhandrates (Trustee) des Tyneside Cinema. Seit 2007 ist er Mitglied des Aufsichtsrates (Board) des New Israel Fund und seit 2009 dessen stellvertretender Vorsitzender (Vice-Chairman).

Seit 2000 ist Beecham Mitglied des NHS Modernisation Board und seit 2006 beim Beirat (Intelligence Advisory Board) der Harold Hartog School of Government an der Tel Aviv University.

Mitgliedschaft im House of Lords

Beecham wurde am 20. Juli 2010 zum Life Peer als Baron Beecham, of Benwell and Newcastle upon Tyne in the County of Tyne and Wear, ernannt. Seine offizielle Einführung ins House of Lords erfolgte am 27. Juli 2010 mit Unterstützung von John Walton, Baron Walton of Detchant, und Jack Cunningham. Seine Antrittsrede hielt er am 5. Oktober 2010. Beecham ist an Sitzungstagen regelmäßig anwesend.

Wirken in der Öffentlichkeit
Bei einer lokalen Konferenz im Januar 2011 sprach er sich für eine Erhöhung der Aufwandsentschädigungen eines Councillors aus. Dies wurde von den Konservativen kritisch hinterfragt. In einem für den Guardian verfassten Artikel setzte er sich kritisch mit der von der Regierung eingebrachten Localism Bill auseinander. Im Januar 2012 sprach er sich für Ergänzungen bei der Legal Aid, Sentencing and Punishment of Offenders Bill (LASPO) aus. Angesichts von diskutierten Änderungen im Wahlrecht sprach er sich gegen eine Einführung einer freiwilligen Wählerregistrierung aus.

Ehrungen

Beecham wurde in den 1994 Birthday Honours zum Knight Bachelor geschlagen und wurde 1995 Freeman of the City von Newcastle.
1989 wurde er Honorary Fellow der Newcastle-upon-Tyne Polytechnic. Von der University of Newcastle upon Tyne wurde er 1992 mit der Ehrendoktorwürde eines Doctor of Civil Law (Hon DCL) ausgezeichnet.

Weblinks
 Jeremy Beecham, Baron Beecham bei theyworkforyou
 Jeremy Beecham, Baron Beecham bei The Public Whip
 The Lord Beecham, DL Biografie bei Debretts
 Jeremy Beecham, Baron Beecham Offizielle Webseite des House of Lords

Einzelnachweise

Politiker (20. Jahrhundert)
Politiker (21. Jahrhundert)
Labour-Mitglied
Life Peer
Mitglied des House of Lords
Knight Bachelor
Brite
Geboren 1944
Mann

Jeremy Beecham, Baron Beecham


20. længdegrad kan henvise til:

 20. vestlige længdekreds
 20. østlige længdekreds

20. længdegrad


East Barnet is an area of north London within the London Borough of Barnet bordered by New Barnet, Cockfosters and Southgate. It is a largely residential suburb whose central area contains shops, public houses, restaurants and services, and the parish church of St Mary the Virgin. East Barnet is close to the M25 and the A1 and M1.

History
From 1894 until 1965 East Barnet formed part of the East Barnet Urban District of Hertfordshire. In 1965, it was transferred from Hertfordshire to Greater London; the area was amalgamated with Barnet and Friern Barnet Urban Districts, Finchley and Hendon Municipal Boroughs to form the London Borough of Barnet.

Governance
Barnet local elections are held every four years to elect councillors. East Barnet is covered by two wards:
 East Barnet Ward – East of the railway line and north of Parkside Gardens / Stuart Road.
 Brunswick Park Ward – East of the railway line and south of Parkside Gardens / Stuart Road.

Note: St Mary the Virgin – the Parish Church of East Barnet – is actually in Brunswick Park Ward. Brunswick Park Ward contains the districts of Brunswick Park and Osidge.

Demographics
East Barnet has its own electoral ward. The 2011 census of East Barnet ward counted a population of 16,137. The ethnic makeup was 76.6% White (61.3% British, 12.8% Other, 2.6% Irish), 10.6% Asian (largest being Indian, 4.4%), and 5.1% Black (largest being African, 3.2%). 54% of the population were Christian, with the combined share of Hindus, Jews and Muslims being 15%. Of the 6,531 households, most (4,266) were a whole house or bungalow, and the majority of those were semi-detached properties. Almost 68% of home tenures were owned, with a minority privately rented and a smaller minority that are socially rented. 4.6% of economically active people were unemployed. The median age was 38.

Population

Transport
Buses
 125 – Winchmore Hill (Station Road) to Finchley Central
 184 – Barnet (Chesterfield Road) to Turnpike Lane bus/tube station
 307 – Barnet (Barnet General Hospital) to Brimsdown railway station
 326 – Barnet (the Spires) to Brent Cross Shopping Centre
 382 – Southgate tube station to Mill Hill East tube station
 383 – Barnet (the Spires) to Woodside Park tube station – Monday to Saturday except late evenings
 384 – Edgware Station to Cockfosters tube station

Railway stations nearby

 Oakleigh Park
 New Barnet

Tube stations nearby
 Arnos Grove – Piccadilly line
 Cockfosters – Piccadilly line
 Oakwood – Piccadilly line
 High Barnet – Northern line
 Totteridge & Whetstone – Northern line

Education
Primary schools
 Danegrove Primary School (formerly Littlegrove Junior School and Oaklands Infant School)
 St Mary's School
 Church Hill School
 Monkfrith School

Secondary schools
 East Barnet School

Theatre and the Arts
Bodens Performing Arts School, aka Bodens, is located in East Barnet. It was founded in 1973 in Enfield, and has since moved to its current site.
It is a performing arts school offering Arts education to children and teenagers from the ages of 3 to 18.
The Studios are located on East Barnet Road, along with the 'Tony Boden Theatre' which is on premises.

Notable people
Alan Coren (born 1938) grew up in East Barnet, and attended Osidge Primary and East Barnet School.

References

External links

East Barnet Residents' Association
East Barnet Parish Church

Areas of London

East Barnet


Giovanni Battista Spínola (Gênova, 6 de julho de 1681 - Albano Laziale, 20 de agosto de 1752) foi um cardeal do século XVIII

Nascimento
Nasceu em Gênova em 6 de julho de 1681. De família patrícia. O mais velho dos sete filhos de Francesco Spinola e Maria Negroni. Dos outros seis irmãos, apenas uma filha se casou. Algumas fontes o chamam de júnior ; ou Giovanni Battista Spínola III; ou Giovan Battista Spínola. Sobrinho-neto do cardeal Gianfrancesco Negroni (1686), por parte de mãe. Parente do cardeal Niccolò Serra (1766), também por parte de mãe. Outros cardeais dos vários ramos da família Spinola foram Agostino Spinola (1527); Filippo Spinola (1583); Orazio Spinola (1606); Agustín Spínola (1621); Giandomenico Spinola (1626); Giulio Spínola (1666); Giambattista Spinola , sênior (1681); Giambattista Spinola , júnior (1695); Nicola Gaetano Spinola (1715); Giorgio Spinola (1719); Girolamo Spinola (1759); e Ugo Pietro Spinola (1831)

Educação
Foi para Roma com quinze anos e estudou no Seminário Romano ; mais tarde, ele continuou seus estudos sob a direção de seu tio-avô, o cardeal Negroni, estudando direito canônico, civil e penal na Universidade La Sapienza , onde obteve o doutorado.

Início da vida
Auditor de seu tio, o cardeal. Camareiro particular de Sua Santidade, 1707. Entrou na prelatura romana, 1711. Governador de Benevento, 26 de outubro de 1712; enquanto naquela cidade, por sua boa condução dos negócios, obteve o favor do cardeal Vincenzo Maria Orsini, seu arcebispo, futuro papa Bento XIII. Relator da SC da Sagrada Consulta e auditor do Cardeal Annibale Albani, camerlengo da Santa Igreja Romana, 1717. Clérigo da Câmara Apostólica, 1722. Governador de Castelnuovo, 1723. Secretário da SC da Sagrada Consulta, setembro de 1724 .Recebeu o diaconato em abril de 1726.

Sacerdócio
Ordenado em 15 de fevereiro de 1728, Roma, pelo Papa Bento XIII. Governador de Roma e vice-camerlengo da Santa Igreja Romana, de 30 de maio de 1728 a 28 de setembro de 1733.

Cardinalado
Criado cardeal diácono no consistório de 28 de setembro de 1733; recebeu o chapéu vermelho e a diaconia de S. Cesareo em Palatio, 2 de dezembro de 1733. Legado em Bolonha, 2 de dezembro de 1733, por um triênio; prorrogado por outro triênio, 28 de setembro de 1736; vice-legado, 11 de março de 1740; última vez documentada no post, no dia 14 de outubro seguinte; seus anos em Bolonha foram muito difíceis porque a Itália foi sitiada por tropas estrangeiras e sofreu severas penúrias. Legado a latere nos ducados de Parma e Piacenza, mantendo sua outra legação, 8 de janeiro de 1734. Abade commendatario de Subiaco, 1738. Participou do conclave de 1740, que elegeu o Papa Bento XIV. Prefeito da SC da Imunidade Eclesiástica, 15 de junho de 1741, após a morte do cardeal Giacomo Lanfredini. Optou pelo título de S. Maria degli Angeli, em 23 de setembro de 1743. Camerlengo do Sagrado Colégio dos Cardeais, de 17 de janeiro de 1746 até 10 de abril de 1747.

Episcopado
Optou pela ordem dos bispos e pela sede suburbicária de Albano, em 15 de novembro de 1751. Consagrada, na manhã de domingo, 9 de abril de 1752, na capela paulina do Palácio Apostólico do Quirinale, Roma, pelo Papa Bento XIV, assistido por Cardeal Giovanni Antonio Guadagni, OCD, e pelo Cardeal Giuseppe Spinelli.

Morte
Morreu em Albano Laziale em 20 de agosto de 1752, Albano Laziale, de uma apoplexia sofrida durante uma visita à sua diocese (2) . Transferido para Roma no dia seguinte. A capella papalis realizou-se a 23 de agosto de 1752, na igreja de Gesù , da casa professa da Companhia de Jesus, com a participação do Papa Bento XIV; e, conforme seu testamento, foi sepultado naquela mesma igreja, no túmulo da família Negroni, sem qualquer memorial fúnebre.

Cardeais nomeados pelo papa Clemente XII

Giovanni Battista Spínola


XTRM (abreviação de Extreme) é um canal de televisão por assinatura espanhol, atualmente produzido pela AMC Networks International Southern Europe. O canal é destinado a transmissão de filmes de ação e terror.

História
Em 8 de abril de 1999 o canal começou a transmitir na plataforma Vía Digital. Inicialmente era uma joint-venture entre a Viacom e a Mediapark.

A fusão da Vía Digital e do Canal Satélite Digital e a criação do Digital+, como resultado, não afetou o canal, pois ainda estava transmitindo no satélite Hispasat até setembro de 2004, quando o Digital+ o eliminou de seu dial como outros canais antigos da Vía Digital que estavam temporariamente no Digital+.

A Ono (atualmente Vodafone TV), que já detinha 49% da Teuve (na época, denominada Factoría de Canales, e anteriormente Mediapark) obteve os 51% restantes, passando a deter a totalidade da empresa. Em novembro desse mesmo ano, o Showtime Extreme se tornou EXTRM, um novo canal com conteúdo semelhante ao seu antecessor.

Em 26 de junho de 2013, o canal renovou completamente toda a sua imagem corporativa e passou suas transmissões para o formato widescreen (16:9) em sua versão SD, e lançou um sinal HD.

Em 8 de julho de 2013, o canal XTRM HD foi incorporado ao disque 94 da operadora de cabo Telecable.

No final de julho de 2015, a operadora Movistar+ decidiu retirar o canal da sua oferta de programação, em favor do seu próprio canal Canal+ Acción.

Em 14 de outubro de 2021, o canal voltou ao Movistar+ no canal 103, seis anos após sua retirada da plataforma.

Canais de televisão fundados em 1999
AMC Networks

XTRM


التهاب الثدي النفاسي هو التهاب الثدي المتعلق بالحمل، الرضاعة أو الفطام ، ويظهر بسبب اٍنسداد القنوات الناقلة للبن أو فائض الحليب. وهو شائع نسبيا، تتباين التقديرات اٍعتمادا على المنهجية المتبعة بين 5-33 ٪ . ولكن فقط حوالي 0.4-0.5 % من الأمهات المرضعات يظهر لديهن خراج.

بعض العوامل المسببة معروفة لكن قيمتها التنبؤية منخفضة. اٍلتهاب الثدي يمكن تصنيفه على أنه:
 ركود الحليب.
 الاٍلتهاب المعدي والأخرجة.
 الاٍلتهاب غير المعدي .

هذا التصنيف ليس مبنيا على الأعراض السريرية، حيث يمكن تمييزها فقط بعدد الكريات البيضاء. ولا يمكن التمييز بينها بأعراض مثل الحمى، الاٍحمرار أو سرعة ظهور الأعراض.

درجة الحرارة وشدة الأعراض عند الفحص لا تعطي تكهن بالنتائج، النساء ذوات الحلمات المتقرحة أو المتضررة قد تحتاج إلى عناية خاصة.

الحليب من الثدي المصاب يمكن أن يكون مالح بشكل أكبر من الحليب العادي، وإن كان هذا لا يسبب مشاكل للطفل. يجب تجنب التغيرات المفاجئة في الملح بالتزويد.

العلاج
الاٍفراغ المتكرر لكلى الثديين بواسطة الرضاعة الطبيعية أمر أساسي. ومن الضروري أيضا تزويد الأم والطفل بكميات كافية من المياه. اٍستخدام المضخة لاٍفراغ الثدي أثار جدلا.

التدليك والكمادات الساخنة في حالات تحفل الثدي قبل التغذية يمكن أن يساعد على اٍزالة اٍنسداد القنوات. في الحالات الأكثر شدة التدليك والكمادات الساخنة يمكن أن يفاقم الأعراض لدا اٍستعمال الكمادات الباردة هو أكثر ملائمة لاٍحتواء الاٍلتهاب.

ليس هناك حاجة لاٍستعمال المضادات الحيوية في الأغلبية الساحقة من الحالات، وينبغي ألا تستخدم اٍلا في الاٍلتهابات البكتيرية. وفي حال وصف المضادات الحيوية يجب أن تستخدم لمدة تصل اٍلى 14 يوما لتفادي تكرار المرض أو مقاومة المضادات الحيوية.

في الحالات الشديدة قد يكون الفطام أو توقيف اٍدرار الحليب منصوحا به وذلك باٍستخدم الأدوية الموقفة لاٍدرار الحليب.

خراج الثدي النفاسي
نادرا ما يكون هناك خراج في الثدي ، غالبية المصادر تقدر نسبة النساء المرضعات المصابة ب 0.4-0.5 %. عوامل الخطر هي تجاوز سن الثلاثين ، الولادة الأولى وتأخر خروج المشيمة.

المضادات الحيوية لا تظهر لها فعالية في منع هذا النوع من الخراج ولكنها مفيدة لعلاج العدوى الثانوية.

الرشف أو البضع أو نزح يمكن اٍستعمالها لتفريغ الخراج . ينبغي الاستمرار بالرضاعة من الثدي المتضررة حيثما كان ذلك ممكنا.

الفطام واٍلتهاب الثدي

مراجع

أمراض الثدي
التهابات

التهاب الثدي النفاسي


School-to-work transition is a phrase referring to on-the-job training, apprenticeships, cooperative education agreements or other programs designed to prepare students to enter the job market. This education system is primarily employed in the United States, partially as a response to work training as it is done in Asia.

School to Work is a system to introduce the philosophy of school-based, work-based, and connecting activities as early as kindergarten to expose students to potential future careers. School to Work emphasizes lifelong learning.

School to Work is funded and sponsored at the federal level by the U.S. Department of Labor and U.S. Department of Education. At the state level in states like Arizona, the grant is administered by the Arizona Department of Commerce, School to Work Division. This grant was funded for a maximum of five years with decreasing funds years three through five.

An example of county level involvement is the Cochise County School to Work Consortia in Arizona.  It is composed of more than fifty Cochise County public and private schools, kindergarten through four-year university level, local and community-based organizations, and more than one hundred supporting business partners.

STW is part of a comprehensive education reform movement which includes formulating new standards which emphasize higher order thinking skills, new standards based assessments, and graduation exams, such as the Certificate of Initial Mastery which insure that students are ready for job training or college prep by age 16. Reformers believe that it is important and egalitarian that all students graduate ready for jobs and ready for college, rather than tracking students one way or the other.

Critics

"Back to basics" traditionalists observe that in Europe, apprenticeships typically mean that the worker essentially ends their formal education after age 16, and works full-time at reduced pay in exchange for learning "job skills" such as assembling automobiles. Some believe that it was better to have students who were not bound for college concentrate on career schools, while academic students should spend class time learning core academic subjects such as history or science rather than job-shadowing at a hospital or auto dealer. A student in North Dakota would have little opportunity to learn to be an auto designer, while one in Alabama would have little opportunity to do job shadowing at a major software company if job training were allocated according to local human resource needs, as many programs are structured. Local businesses also need to structure their operations to accommodate student workers, and transportation since typically schools are situated close to homes, and not businesses which are typically a car or transit commute away from homes.

The Michigan STW Initiative states "students work without pay for two to three hours each day" and "students are able to perform what might otherwise be hazardous order work." which would contradict child labor laws.  Data would be shared with state STW partnership network and local labor market areas which might be an invasion of privacy. The state would utilize the national industry-recognized skill certificates when developed, which would be the Certificate of Initial Mastery. Critics call this a government-controlled passport to work. Michigan Rep. Harold J. Voorhees expressed concern that, with full implementation, a child would not be employed without this Certificate.

See also
 Outcome-based education

Notes

Education reform
Internships
Apprenticeship

School-to-work transition


Der Film- und Videoeditor war in Deutschland seit 1996 ein staatlich anerkannter  Ausbildungsberuf nach Berufsbildungsgesetz.

Ausbildungsdauer und Struktur
Die Ausbildungsdauer zum Film- und Videoeditor beträgt in der Regel drei Jahre. Die Ausbildung erfolgt an den Lernorten Betrieb und Berufsschule. Es handelt sich um einen Monoberuf ohne Binnendifferenzierungen.

Arbeitsgebiete
Film- und Videoeditoren finden ihren Arbeitsplatz in öffentlich-rechtlichen Rundfunkanstalten, Privatsendern oder Unternehmen, die Produktions- und Nachbearbeitung von Filmmaterial anbieten. Dort bereiten sie Bild- und Tonmontagen vor, führen sie nach gestalterischen und dramaturgischen Gesichtspunkten aus und fertigen Bildeffekte an. Grundlage der Arbeit sind Drehbücher, Exposés, Storyboards und Treatments. Sie bedienen Mischpulte zum Bildschnitt, synchronisieren Sprache, Geräusche und Musik in Film- und Tondokumenten und bearbeiten Tonmischungen. Weiterhin prüfen und archivieren sie Bild- und Tonmaterial. Ihre Arbeit führen sie dabei in enger Abstimmung mit Regie und Produktion aus. Die Tätigkeit ist von hoher Termintreue geprägt.

Entwicklung
Die Vertragszahlen in diesem Ausbildungsberuf sind rückläufig. Wurden 2008 noch 48 neue Ausbildungsverträge abgeschlossen, so waren es 2009 nur noch 36 Verträge und 2010 lediglich 33 Ausbildungsverträge. Seit August 2020 wurde der Ausbildungsberuf mit dem Mediengestalter Bild und Ton zusammengeführt.

Berufsschule
Zurzeit existieren in Deutschland drei länderübergreifende Berufsschulen:
 Staatliche Berufsschule III in Fürth für Bayern, Baden-Württemberg, Hessen und Rheinland-Pfalz,
 Oberstufenzentrum Kommunikations-, Informations- und Medientechnik (KIM) in Berlin für Berlin, Brandenburg, Sachsen, Sachsen-Anhalt und Thüringen sowie
 die Berufliche Schule Farmsen in Hamburg.

Einzelnachweise

Literatur
 SRT (Hrsg.): Ausbildungshandbuch audiovisuelle Medienberufe 4. Auflage 2002. Hüthig, ISBN 978-3-7785-2853-2.
 BiBB (Hrsg.): Ausbildungsberufe für audiovisuelle (AV) Medien: Film- und Videoeditor/-in, Mediengestalter/-in Bild und Ton September 1998, Berlin

Weblinks

 Ausbildungsprofil des Film- und Videoeditors auf bibb.de, abgerufen am 23. Mai 2012.

Ausbildungsberuf
Medienberuf
Mediengestaltung

Film- und Videoeditor


ෆයර් යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ දීපා මේහ්තා විසින් රචනා කොට අධ්‍යක්ෂණය කරන ලද 1996 ඉන්දු-කැනේඩියානු ශෘංගාරාත්මක ප්‍රේම වෘත්තාන්ත නාට්‍ය චිත්‍රපටයකි. මෙහි ප්‍රධාන චරිත නිරූපණය කරනු ලබන්නේ ශබානා ආස්මි සහ නන්දිතා දාස් විසිනි. මෙය මේහ්තාගේ එලිමන්ට්ස් ත්‍රිත්වයට අයත් පළමු චිත්‍රපටයයි; මෙම චිත්‍රපටයෙන් අනතුරුව අර්ත් (1998) සහ වෝටර් (2005) චිත්‍රපට නිර්මාණය විය.

මෙම චිත්‍රපටය දළ වශයෙන් ඉස්මත් චුඝ්තායිගේ 1942 කථාවක් වූ, ලිහාෆ් ("ඇතිරිල්ල") ඇසුරෙන් නිර්මාණය වූවකි. ෆයර් යනු ප්‍රබල වශයෙන් සමලිංගික සබඳතාවයක්, විශේෂයෙන්ම ස්ත්‍රී සමලිංගික සබඳතාවයක් නිරූපිත ප්‍රථම බොලිවුඩ් මුඛ්‍යධාරා චිත්‍රපට අතුරින් එකකි. 1998 මෙය ඉන්දියාව තුළ මුදාහැරීමෙන් අනතුරුව, විවිධ ක්‍රියාකාරීන් විසින් මෙම චිත්‍රපටයට එරෙහි විරෝධතා ගණනාවක් සංවිධානය කළ අතර, එය සමලිංගිකත්වය සහ කථා කිරීමේ අයිතිය වැනි මාතෘකා පිළිබඳ මහජන සංවාදයක් ඇතිකිරීමට හේතු විය.

චරිත නිරූපණය

 නන්දිතා දාස්, සීතා ලෙස
 ශබානා ආස්මි, රාධා ලෙස
 කරිෂ්මා ජලානි, ළමා රාධා ලෙස
 රමන්ජිත් කෞර්, ළමා රාධාගේ මව ලෙස
 දිලීප් මේහ්තා, ළමා රාධාගේ පියා ලෙස
 ජාවෙද් ජෆ්‍රී, ජතීන් ලෙස
 විනයි පාඨක්, තාජ් මහාල් හි මඟපෙන්වන්නා ලෙස
 කෞශාල් රේඛී, බිජී ලෙස
 රංජිත් චෞධරි, මුණ්ඩු ලෙස
 කුල්භූෂණ් ඛාර්බන්දා, අශෝක් ලෙස
 ඇලිස් පූන්, ජූලී ලෙස
 රාම් ගෝපාල් බජාජ්, ස්වාමි ජී ලෙස
 රවින්දර් හැපී, වීඩියෝ සාප්පුවේ මිනිසා ලෙස
 දේව්‍යාණි සෝල්ට්ස්මන්, වීඩියෝ සාප්පුවේ තරුණිය ලෙස
 Sunil Chabra as Milkman on bicycle
 Avijit Dutt as Julie's father
 Shasea Bahadur as Julie's brother
 Meher Chand as Goddess Sita
 Bahadur Chand as God Ram
 Puran, Sohan Lal, Meher, Amarjit Chand, and Karahm Chand as 'Ramayan' theatrical troupe members
 Kabir Chowdhury as Boy in video shop
 Laurence Côte as French tourist at the Taj Mahal

මේවාත් බලන්න
 ද ජර්නි (2004)
 ඒක් ලඩ්කී කෝ දේඛා තෝ ඒසා ලගා (2019)
 කාන්තාවන් විසින් අධ්‍යක්ෂණය කළ එල්ජීබීටී චිත්‍රපට
 ඉන්දියාවේ සමලිංගිකත්වය

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

 Roger Ebert's Review
 Detailed critique of Fire
 Analyzing feminism in Fire
 Interview with Deepa Mehta
 Queering Bollywood
 History's Flirtation with Fire: Documenting the Controversy
 Roy, Pinaki. "Above the Quilt: Homosexuality in select Bollywood Films and Indo-Anglian Novels".Contemporary Discourse, 9.1 (January 2018): 420–23.

1996 චිත්‍රපට
ඉන්දියානු චිත්‍රපට
කැනේඩියානු චිත්‍රපට
ඉංග්‍රීසි-භාෂා ඉන්දියානු චිත්‍රපට
ඉන්දියානු ශෘංගාරාත්මක චිත්‍රපට
ඉන්දියානු ස්වාධීන චිත්‍රපට

ෆයර් (1996 චිත්‍රපටය)


Deadheading este un termen în engleza americană care se referă la acel moment când un mijloc de transport public funcționează fără acceptare de pasageri, cum este cazul  când vine de la un garaj, depou sau hangar, pentru a începe prima sa cursă pe ziua respectivă. În acest caz, vehiculul face deadheading.

Termeni similari există în Marea Britanie incluzând cursa ECS (Empty coaching stock)  sau DIT (Dead in tow).

Termenul de deadheading, de asemenea, se aplică la practica unor transportatori de a permite angajaților de a utiliza un vehicul ca pasageri non-profit. De exemplu, o companie aeriană poate trimite un pilot care locuiește în New York să zboare de la Denver la Los Angeles, caz în care pilotul poate urca pur și simplu în orice avion spre Denver, fie purtând uniforma companiei, fie prezentând un act de identitate, fără a cumpăra bilet.
Aviație
Transport public

Deadheading (aeronautică)


في الرياضيات، وبشكل خاص في التحليل العددي، تستخدم طريقة المستطيل (تسمى أيضا النقطة الوسطية) لحساب تقريب لتكامل محدود وذلك بإيجاد مساحة المستطيلات التي يكون ارتفاعها محقق من قيم الدالة.

بشكل خاص، تقسم الفترة  المراد مكاملتها إلى فترات فرعية متساوية  طولها .
يحسب التكامل التقريبي بجمع مساحات الـ

 من المستطيلات من الصيغة:

حيث  تعرف بأنها إما ,  أو, اعتمادا على التقريب بدلالة الركن الأعلى الأيسر, الركن الأعلى الأيمن أو وسط الخط الأعلى.

برنامج بلغة سي

#include <stdio.h>
#include <math.h>

double f(double x){
   return sin(x);
}

double rectangle_integrate(double a, double b, int subintervals){
   double result;
   double interval;
   int i;

   interval=(b-a)/subintervals;
   result=0;

   for(i=1;i<=subintervals;i++){
      result+=f(a+interval*(i-0.5));
   }
   result*=interval;

   return result;
}

int main(void){
   double integral;
   integral=rectangle_integrate(0,2,100);
   printf("Integral: %f \n",integral);
   return 0;
}

إنظر أيضا
 قاعدة سمبسون

مراجع

برنارد ريمان
تكامل عددي

طريقة المستطيل


විසිවැනි ශතවර්ෂයේ මැද භාගයේ, අතළොස්සක් විද්‍යාඥයෝ බුද්ධිමත් උපකරණ නිපදවීමට නව පිවිසුම් මාර්ගයක් ආරම්‍භ කළහ. එය, ස්නායු විද්‍යා‍ෙව් නූතන සොයාගැනීම්, තොරතුරුවල නව ගණිතමය සිද්ධාන්ත, යන්ත්‍රවල හා ජීවීන්ගේ සන්නි‍ෙව්‍දනය හා ස්වයංක්‍රීය පාලන ක්‍රම පිළිබඳ විද්‍යා‍වේ  පාලනය හා ස්ථායීතාවය පිළිබඳ අවබෝධය, සහ ඒ සියල්ලටම වඩා ගණිතානුකූල තර්කනයෙන් උපුටා ගත් හරය මත රඳා පවතින උපකරණය, සංඛ්‍යාංක පරිගණකය සොය‍ා ගැනීම මත රඳා පැවතුණි.

1956 ගිම්‍හාන සෘතු‍ෙව් , ඩාට්‍මවුත් විද්‍යාලයේ සරසවියේ පැවති සම්‍මන්ත්‍රණයකදී නව කෘත්‍රීම බුද්ධි පර්යේෂණ ක්ෂේත්‍රය සොයා ගැණුනි. එයට සහභාගී වූඅය දශක කිහිපයක් ගත වන තුරු කෘත්‍රීම බුද්ධි පර්යේෂණවල මූලිකයන් බවට පත් විය. මැසචු -සෙට්‍ස් තාක්ෂණික ආයතනය, දේවස්ථාන මිෂනාරි සමිතිය හා ස්ටැන්ෆර්ඩ් හි කෘත්‍රීම බුද්ධි විද්‍යාගාර පිහිට වූ ජෝන් මැකාති, මර්වින් මින්ස්කි , ඇලන් නිවෙල් සහ හර්බට් සයිමන් ඒ අතරින් විශේෂ ෙව්. ඔවුන් හා ඔවුන්ගේ සිසුන් ලියූ වැඩසටහන්, බොහෝ මිනිසුන් සැකයක් නැතිව හුදෙක් මවිතයට පත් කරන සුළු විය. පරිගණක , වීජ ගණිතයේ වචන හරඹ විසඳමින් , තර්කානුකූල න්‍යායයන් සාධනය කරමින්, හා ඉංග්‍රීසියෙන් කතා කරමින් සිටියහ. 60 දශකයේ මැද භාගය වන විට ආරක්ෂාව පිළිබඳ ඇමෙරිකානු දෙපාර්ත‍ම්‍නේතුව විසින් ඔවුන්ගේ පර්යේෂණවලට විශාල ලෙස මුදල් සපයන ලදී. ඔවුහු නව ක්ෂේත්‍රයේ අනාගතය පිළිබඳ සර්ව ශුභවාදී වූහ.

   *•	H.A. සයිමන් , 1965
"අවුරුදු 20 ක් ඇතුළත, මිනිසාට කළහැකි ඕනෑම වැඩක් කිරීමට උපකරණවලට හැකි වනු ඇත."

   *•	මර්වින් මින්ස්කි , 1967
"පරම්‍පරාවක් තුළ , කෘත්‍රීම බුද්ධිය නිර්මාණය කිරී‍ෙම් ප්‍රශ්නය බොහෝ දුරට සාර්ථක ලෙස විස‍ඳෙනු ඇත."

මෙම අනාවැකි හා එවැනි අනාවැකි බොහොමයක් සැබෑ වූයේ නැත. ඔවුන් මුහුණ පෑ සමහර ප්‍රශ්නවල අසීරුතාවය හඳුනා ගැනීමට ඔවුහු අසමත් වූහ. 1947 දී වඩා සාරවත් ව්‍යාපෘතිවලට මූල්‍යාධාර ලබා දීමට  කොංග්‍රසයෙන් දිගටම පවතින පීඩනයට සහ එංගලන්ත ජාතික සර් ජේම්‍ස් ලයිට්‍හිල්ගේ කෘත්‍රීම වි‍ව්‍චෙනයට ප්‍රතිචාරයක් ලෙස ඇමෙරිකානු හා බ්‍රිතාන්‍ය රජයන් කෘත්‍රීම බුද්ධිය සම්‍බන්ධ, සියළුම අවධානය යොමු නොකළ අතර පරියේෂණ සම්‍පූර්ණයෙන් නවත්වන ලදී. මෙය කෘත්‍රීම බුද්ධියේ ප්‍රථම අඳුරු සමය විය.

විශේෂඥ පද්ධතිවල ( මිනිස් විශේෂඥයන් එක් අයෙකුගේ හෝ කිහිප දෙනෙකුගේ දැනුම හා වි‍ශ්ලේෂණ හැකියාවන් අනුකරණය කළ හැකි එක් ආකාරයක කෘත්‍රීම බුද්ධි වඩසටහනකි)  වාණිජ සාර්ථකත්වය නිසා 80 දශකයේ මුල් කාලයේ කෘත්‍රීම බුද්ධි පර්යේෂණ නැවත ප්‍රාණවත් විය. 1985 වන විට, කෘත්‍රීම බුද්ධිය සඳහා වූ වෙළඳපොළ ඩොලර් බිලියනයකට වඩා වැඩි මුදලක් උපයාගෙන තිබුණි. කෘත්‍රීම බුද්ධිය පිළිබඳ ඇති උද්‍යෝගය ක්‍රමයෙන් අඩු වීම හා වැඩිවීම පාලනය කරගත  නොහැකි වුවහොත්, එම බලාපොරොත්තු කඩවීම අනිවාර්යෙන් අත්විඳීමට සිදුවන බවට, මින්ස්කි සහ අන් අය ප්‍රජාවට අනතුරු අඟවා සිටියහ. 1987 දී, ලැයිස්තු සැකසීමට ගන්නා පරිගණක භාෂාවක් සහිත උපකරණය වෙළඳ පොළේ බිඳ වැටීම ආරම්‍භ වීමත් සමගම නැවත වරක් කෘත්‍රීම බුද්ධිය අවමානයට පාත්‍ර විය. ඉන්පසු වඩාත් දිගු. දෙවැනි අඳුරු සමයක් කෘත්‍රීම බුද්ධියට උදා විය.

90 දශකයේ හා 21 වැනි ශතවර්ෂයේ මුල් කාලයේදී එක්තරා ප්‍රමාණයකට අප්‍රසිද්ධියේ වුවත්, කෘත්‍රීම බුද්ධිය එහි විශාලතම සාර්ථකත්වය අත් කර ගන්නා ලදී. සවිස්තරාත්මකව සැලසුම් සංවිධානය හා ක්‍රියාත්මක කිරීම , තොරතුරු කැනීම වෛද්‍ය විද්‍යාත්මක රෝග විනිශ්චය සහ තවත් බොහෝ  ක්ෂේත්‍රවල විශාල ඔසවා තැබීමක් සිදු කළ කෘත්‍රීම බුද්ධිය, තාක්ෂණික කර්මාන්ත පුරා පිළිගැනීමට ලක් විය. එම දියුණුව ලඟා කරගත හැකි වූයේ විවිධ කරුණු කිහිපයක් හේතුවෙනි. වර්තමාන පරිගණක සතු ඇදහිය නොහැකි බලය ( මූර් ගේ නියමය බලන්න.)   නිශ්චිත විශේෂ අතුරු ප්‍රශ්න විසඳීම දැඩි ලෙස අවධාරණය කිරීම, සමාන ගැටළු පිළිබඳ ක්‍රියා කරන ක්ෂේත්‍ර හා කෘත්‍රීම බුද්ධිය අතර නව සම්‍බන්ධතා නිර්මාණය සහ  මෙම සියල්ලටම ඉහළින් ස්ථිර ගණිතමය ක්‍රම‍ෙව්‍ද  හා ඉතාමත් නිරවද්‍ය විද්‍යාත්මක ප්‍රමිතීන් කෙරෙහි පර්යේෂකයන්ගේ පවතින නව බැඳීම හා කැපවීම එම කරුණු අතර ෙව්.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Artificial_intelligence#History_of_AI_research

කෘත්‍රීම බුද්ධිය-කෘත්‍රීම බුද්ධි පර්යේෂණය පිළිබඳ ඉතිහාසය


Føljeton er et nyhedsbrevsmedie, som udkommer seks dage om ugen.

Den daglige udgave består af et nyhedsoverblik, som samler de vigtigste begivenheder fra døgnet, Føljetons egne analyser samt anbefalinger til andre mediers dækning. Derudover udgiver Føljeton fem andre nichenyhedsbreve om blandt andet politik, livsstil, Europa, klima.

Føljeton blev grundlagt i oktober 2015 med 4,4 millioner kr fra Kulturstyrelsens Innovationspulje. Det blev stiftet af Nikolai Thyssen, Lars Trier Mogensen, Lasse Lavrsen, Johannes Wehner og Oliver Stilling.  Føljeton blev som det første medie i Danmark designet specifikt til mobiltelefoner.

Siden oktober 2016 har Søren Høgh Ipland været administrerende direktør.

Føljeton har redaktionslokaler i København.

Referencer

Eksterne henvisninger
Officiel hjemmeside
 NiemanLab: This Danish startup evolved into a "newsletter company" because that was what its readers wanted
 Bernt Olufsen i Media: En påtrengende avis på mobilen

Netmedier fra Danmark
Etableret i 2015

Føljeton (medie)


Bruno Cetto (n. 21 aprilie 1921, Trento – d. 16 iulie 1991, Rimini) a fost un inginer, profesor de inginerie mecanică, micolog și scriitor științific italian. Abrevierea numelui său în cărți științifice este Cetto.

Biografie

Inginerul
Fiul licențiatului în literatură și filozofie la Academia Științific-Literară Milano, de asemenea profesor de liceu, Adolfo Cetto (n. 20 februarie 1873, Selva di Levico  - d. 31 decembre 1963, Trento), s-a interesat deja ca băiat pentru natură, în special pentru micologie. Dar după absolvirea liceului din Trento a început și terminat studiul cu diploma în inginerie mecanică industrială la Universitatea din Padova. După acea a început ca profesor de tehnologie mecanică și de laborator tehnologic la Institutul de Tehnică Industrialã (ITI) M. Buonarroti" din Trento (1946-1956). După un scurt intermezzo de un an la "Institutul Național de lemn" din Florența, el s-a reîntors la institutul Buonarotti, fiind numit din 1986 decan al acestei instituții.

 Micologul
Dar Cetto s-a aplicat cu mai multă pasiune micologiei metodice, devenind unul dintre cei mai mari și profunzi cunoscători acestui sector în Europa și în alte pârți ale lumii. În acest context, a întreținut relații cu oameni de știință distinși, în special din Germania. Cu activitatea sa a contribuit la diseminarea cunoștințelor despre ciuperci (cărțile sale, unele dintre ele traduse în diferite limbi, au devenit patrimoniu popular italian) Deja în anul 1966, Ministerul Sănătății al Italiei (în cooperare cu Departamentul de Sănătate al Provinciei Autonome Trento) a recunoscut științele sale cuprinzătoare și l-a numit director al cursurilor naționale pentru formarea profesională a personalului medical însărcinat cu controlul de ciuperci comestibile. Mai departe a fost desemnat pentru elaborarea unei legislații privind protecția buretilor prin organele provinciale.
Cetto este considerat cel mai important reprezentant al educației micologiei la nivelul publicului larg. Tot din 1966, el a fost pentru o lungă perioadă de timp director al "Școlii de Micologie" cu sediul în Trento, primind  în acest interval cele mai multe premii prestigioase italiene și internaționale. Școala poartă, din 1992, numele lui. Din anii 70 el a și fost redactor șef al magazinului Bolletino del gruppo micologico G. Bresadola di Trento. În 1978 a fost numit membru al Academia Roveretana degli agiati di Scienze, Lettere et Arti. Micologul a fost și președinte al comitetului științific G. Bresadola (din 1976) precum al Grupului micologic G. Bresadola (1987-1991).

În memoria sa, la Trento i-a fost dedicată o stradă denumită Via Bruno Cetto și, în anul 2002, a fost dezvelit un bust în onoarea lui la Levico Terme (vezi jos).

 Onoruri
Printre multele omagii obținute, de remarcat sunt acestea cinci:
 Cetățean de onoare al comunei Fogliano Redipuglia pentru merite civile
 Premiul Fluturele de aur al Provinciei Autonome Trento
 Vestmântul Sfätul Vigilio al orașului Trento
 Medalia de aur pentru meritorii de școală, cultură și artă
 În 1976, la Veneția, a fost fondat Grupul micologic Bruno Cetto în cinstea micologului.

Opere

Bruno Cetto a scris mai multe catâtearți despre ciuperci. Cea mai mare și faimoasă lucrare, tradusă în mai multe limbi, este "I funghi dal vero" în 7 volume, cu un total de 4994 pagini și 3042 de descrieri cu tot atâtea fotografii.

Opera sa principală se numește în:
  Germania: Der große Pilzführer,
  Spania: Guía de los hongos de Europa''.

Ediția italiană
 I funghi dal vero, vol. 1, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1975, ISBN 88-85013-01-5
 I funghi dal vero, vol. 2, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1978, ISBN 88-85013-03-1
 I funghi dal vero, vol. 3, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1979, ISBN 88-85013-05-8
 I funghi dal vero, vol. 4, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1983, ISBN 88-85013-25-2
 I funghi dal vero, vol. 5, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1986, ISBN 88-85013-37-6
 I funghi dal vero, vol. 6, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1989, ISBN 88-85013-46-5
 I funghi dal vero, vol. 7, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1993, ISBN 88-85013-57-0 (editat postum)

Note

Bibliografie
 G. Coppola, A. Passerini, G. Zandonati: "Un secolo di vita dell'Accademia degli Agiati (1901-2000)", vol. 2, Editura Accademia roveretana degli Agiati, Rovereto (TN) 2003
 G. Tomasi: In ricordo di Bruno Cetto, in Bollettino del Gruppo micologico G. Bresadola, a. 34 (1991), pp. 180–181
 A., Ebranati: Note biografiche, in Bollettino del Gruppo micologico G. Bresadola, a. 34 (1991), pp. 182–183

Legături externe
 Bustul lui Bruno Cetto la Levico Terme

Nașteri în 1921
Nașteri pe 21 aprilie
Decese în 1991
Decese pe 16 iulie
Ingineri mecanici
Ingineri italieni
Micologi italieni
Botaniști cu abreviere de autor
Cetățeni de onoare

Bruno Cetto


Milas halısı, Milas yöresine özgü özellikler taşıyan halı türü. Milas halılarında hakim renk genellikle kahverenginin tonlarıdır. Ayrıca Milas halılarını tanımlayan çok sayıda farklı halı da vardır. Bunlar stil, renk ve diğer karakteristik özelliklerine bağlı olarak Ada Milas, Patlıcanlı, Cıngıllı Cafer, Gemisuyu, Elikoynunda adları altındadır.

Kaynakça

Halı
Halı

Milas halısı


Derrick Eugene Gervin  (nacido el  en Detroit, Míchigan)  es un exjugador de baloncesto estadounidense. Con 2.01 de estatura, jugaba en la posición de alero. Es hermano de George Gervin, miembro del Hall of Fame y nominado en el año 1996 como uno de los 50 mejores jugadores de la historia de la NBA.

Carrera
Al igual que su legendario hermano, Derrick era un grandísimo estilete ofensivo, como así demostró en Córdoba en la temporada 1987-1988, por aquel entonces en la segunda división española, en la temporada que jugó en tierras cordobesas anotó la friolera de 46,3 puntos de media por partido, siendo capaz de anotar en tres ocasiones más de 60 puntos. Aun así, con un récord de 13 victorias y 25 derrotas, el equipo descendió de categoría, Derrick, además de ser recordado como una máquina de anotar, se le conocía también por su escasa predisposición para defender, es por eso que se decía que el Córdoba "atacaba con uno y defendía con cuatro".

Después de jugar en España intentaría su sueño, triunfar en la NBA, problemas en la espalda le privaron de tener una carrera duradera en la mejor liga del mundo, después de una temporada en los Nets, jugaría en varios equipos de la CBA, y otras ligas europeas.

Finalmente en la tempodada 2000-01 se retiraría en los Detroit Wheels, compartiendo vestuario con su sobrino George Gervin Junior y con su hermano The Iceman en el banquillo como entrenador.

Equipos
 1982-1985 Universidad de Texas en San Antonio
 1985-1986  Evansville Thunder
 1987-1988  Córdoba
 1989-1990  Santa Barbara Islanders
 1990-1991  New Jersey Nets
 1991-1992  Fort Wayne Fury
 1992-1993  Oklahoma City Cavalry
 1992-1993  Boca Juniors
 1992-1993  La Crosse Catbirds
 1992-1993  Auxilium Pallacanestro Torino
 1993-1994  Galatasaray
 1994-1995  Hapoel Givat Yagur
 1996-1997  Fort Wayne Fury
 1997-1998  Maccabi Motzkin
 2000-2001  Detroit Wheels

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en LEGA BASKET SERIE A

Baloncestistas de Míchigan
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas estadounidenses de la Lega Basket Serie A
Baloncestistas de los Fort Wayne Fury
Baloncestistas de los La Crosse Catbirds
Baloncestistas de los New Jersey Nets
Baloncestistas de los Oklahoma City Cavalry
Baloncestistas de los Rapid City Thrillers
Baloncestistas de los UTSA Roadrunners
Baloncestistas del Auxilium Torino
Hermanos baloncestistas
Baloncestistas de los Santa Barbara Islanders
Baloncestistas del Club Atlético Boca Juniors
Baloncestistas de los Evansville Thunder
Nacidos en Detroit

Derrick Gervin


VM i badminton 2010 var det 18. VM i badminton afholdt af Badminton World Federation. Mesterskabet blev afviklet i Stade Pierre de Coubertin i Paris, Frankrig i perioden 23. - 29. august 2010. Frankrig var VM-værtsland for første gang.

Medaljevindere

Medaljetabel

Kilder
 Tournament Software - YONEX BWF WORLD CHAMPIONSHIPS 2010

Noter

Sport i 2010
2010

VM i badminton 2010


طبقة الإكسوسفير أو المتكور الخارجي  تشكل (الطبقة الأخيرة الخارجية) من الغلاف الجوي، وقد اشتق اسمها من كلمة "Exo" التي تعني خارج. يمتد المتكور الخارجي مرتفعا فوق المتكور الحراري وحتى نهاية الغلاف الجوي عند ارتفاع يناهز مابين 500 كم إلى 1000 كم. وتصبح جزيئات الهواء نادرة الوجود في طبقة إكسوسفير إلى حد إنها تعد غير موجودة، فمثلاً، عند أسفلها من الممكن أن تنطلق ذرة غازية نحو 10 كم قبل أن تصطدم بذرة غازية أخرى. وعادة يعرف العلماء المسافة التي تقطعها الذرات الغازية قبل أن تصطدم مع ذرة أخرى بالممر الحر.

التركيب
يتركب الغلاف الجوي في المتكور الخارجي من ذرات الهليوم (He) والهيدروجين (H) والأكسجين (O). وبالحقيقة فإن الحد الفاصل بين المتكور الحراري والمتكور الخارجي غير محدد حرارياً كما هو الحال في حدود طبقات الغلاف الجوي الأخرى، لأن درجة الحرارة تظل على حالها كما هي عند حد ثرموبوز، ولذلك يعتمد على اختلاف التركيب الغازي فيهما في تحديد حد ثرموبوز وبداية المتكور الخارجي، وبخاصة عند غياب جزيئات النتروجين (N2) وحلول جزيئات الهيدروجين (H) مكانها.

بالنسبة لدرجة الحرارة في المتكور الخارجي، فإنها تتصرف بشكل مثير، إذ إنها تزيد عن 1000 ْ مئوية عند التعرض لأشعة الشمس مباشرة، وتصل في الظل إلى الصفر المطلق«-273 ْ مئوية».
يعرف الجزء الأسفل من المتكور الخارجي بمستوى الفرار الحرج، حيث يكون الضغط الجوي منخفضاً جداً، وعنده تتمكن ذرات من الهليوم والهيدروجين، لخفة وزنها وسرعة انطلاقها، من الفرار إلى الفضاء الخارجي، عبر حدها الأعلى المعروف بإقليم الحافة أي حافة الغلاف الجوي.

مراجع

طبقات الجو
غلاف الأرض الجوي
غلاف جوي
مناخ

إكسوسفير


Aufbau-Verlag (scris incorect: Aufbau Verlag) este o editură germană. A fost fondată în 1945 la Berlin de către Liga culturală pentru reînnoirea democratică a Germaniei și a devenit în curând cea mai mare editură literară din RDG. După înființare s-a specializat, publicând opere literare din patrimoniul umanist al culturii germane și literatură antifascistă. În următoarele decenii și-a extins programul de publicare la operele clasicilor literaturii universale, literatura germană contemporană, cărți ale unor autori est-europeni și din America Latină, precum și din Europa de Vest.

în anul 2015 editura avea 35 de angajați și publica aproximativ 200 de titluri pe an, dintre care 110 titluri noi în librării și 150 de titluri noi ca e-book. Editura este axată în prezent pe beletristică și non-ficțiune. Astăzi face parte din Aufbau Verlagsgruppe, care mai conține, în afară de Aufbau Verlag, editurile Metrolit-Verlag, Die Andere Bibliothek și Edition Braus, și are sediul în Aufbau Haus din Berlin-Kreuzberg.

Traduceri din limba română
Aufbau-Verlag a publicat traducerile în limba germană ale unor opere literare importante din limba română precum Hanu-Ancuței (1976) de Mihail Sadoveanu, Mara (1960) de Ioan Slavici, Desculț (1951), Dulăii (1957) și Ce mult te-am iubit (1983) de Zaharia Stancu.

Note

Bibliografie
 Jürgen Jahn (ed.): "Ich möchte das Meine unter Dach und Fach bringen…" Ernst Blochs Geschäftskorrespondenz mit dem Aufbau-Verlag 1946–1961. Eine Dokumentation. Harrassowitz, Wiesbaden, 2007, ISBN 978-3-447-05320-4.
 Judith Marschall: Aufrechter Gang im DDR-Sozialismus. Walter Janka und der Aufbau-Verlag. Westfälisches Dampfboot, Münster, 1994, ISBN 3-924550-94-8.
 Marianne Vogel: Gedeelde stad, geheelde stad. Berlijnse thriller (Geteilte Stadt, geheilte Stadt). Soesterberg: Aspekt 2012. (Niederländischer Roman, in dem der problematische Treuhandverkauf des Verlags thematisch eine große Rolle spielt.)
 Carsten Wurm: Der frühe Aufbau-Verlag 1945–1961. Konzepte und Kontroversen. Harrassowitz, Wiesbaden, 1996, ISBN 3-447-03826-8.
 Carsten Wurm: Jeden Tag ein Buch. 50 Jahre Aufbau-Verlag 1945–1995. Aufbau-Verlag, Berlin, 1995, ISBN 3-351-02440-1.

  Leuphana Universität Lüneburg

   (Prima ediție: ISBN 978-3-86153-523-2. Lucrare bazată pe disertația autorilor susținută la Humboldt-Universität Berlin sub titlul Die Umgestaltung der ostdeutschen Verlagslandschaft im Prozess der deutschen Einheit în anul 2008.)

Legături externe

 Offizielle Internetpräsenz der aufbau Verlagsgruppe
 Aufbau Prozessbeobachter
 Große Brandenburger Ausgabe der Werke Fontanes
 Werkausgabe Anna Seghers

Fondări în 1945
Edituri din Germania

Aufbau-Verlag


تسيطر حكومة دولة الكويت ممثلة بوزارة المواصلات على قطاع الهواتف الأرضية، بينما يوجد 3 شركات تقوم بتقديم خدمات الهاتف المحمول، وهي شركات تساهم بهم الحكومة بنسبة معينة إلا أنهم يعتبرون من ضمن إدارة القطاع الخاص، والشركات التي تقوم بتقديم هذه الخدمات هي شركة زين وهي أول شركة أسست في الكويت لتقديم هذه الخدمات حيث تم تأسيسها بعام 1983، والشركة الثانية هي الشركة الوطنية للاتصالات والتي أسست بعام 1997 وبدأت عملها بعام 1999 وبذلك تكون ثاني شركة تقدم خدمات الهواتف المحمولة في الكويت، وهي مملوكة من شركة أوريدو القطرية بعد شراء 51% من أسهمها بقيمة 967 مليون دينار كويتي (4.600 دينار كويتي للسهم). والشركة الأخيرة هي فيفا للاتصالات والتي بدأت العمل بعام 2008.

معلومات عامة
 عدد الخطوط المستخدمة:
510,300 (2005)

عدد الهواتف المتنقلة:
2.7 مليون (2007)

 نظام الهواتف:
 التقييم العام:
نوعية الخدمة الممتازة
 الداخلية:
سنترالات هاتفية جديدة توفر قدرة كبيرة للمشترك جديد، ويعمل نظام الهاتف الخليوي في جميع أنحاء الكويت، وتفتر الكويت لخدمة الهاتف ذو الدفع المسبق.
الدولي:
تصل الشبكة إلى السعودية وإلى باقي دول الخليج العربي عن طريق الألياف البصرية، تمتلك الكويت 3 محطات أرضية والعديد من القنوات على الأقمار (عرب سات نيل سات هوت بيرد)

بث المحطات الإذاعية:
AM 6, FM 11, الموجة القصيرة 1 (1998)

الإذاعة:
1.175 مليون (1997)

بث المحطات التلفزيونية:
13 (1997)

التلفاز:
875,000 (1997)

 مزودو خدمات الإنترنت:
4 (2005)

مستخدمو الإنترنت:
700,000 (2005)

رمز البلد: kw

المراجع

اتصالات عن بعد حسب البلد
إنترنت حسب البلد
خدمات الاتصالات في الكويت

الاتصالات في الكويت


Melbourne kan gölü, (Macarca Melbourne-i vérfürdő veya diğer adıyla Sudaki kan maçı) Macaristan ve Sovyetler Birliği arasında 1956 Melbourne Olimpiyatları'nda yapılan su topu maçıdır ve su topu tarihinin en ünlü maçlarından biridir.

Macar Devrimi'nden sonra, Budapeşte'nin Sovyetler Birliği tarafından bombalamasının hemen arından yapılan maç bir madalya mücadelesi olmaktan çıkıp Macarlar'ın Sovyet baskısına duyduğu tepkinin ifadesi haline gelmiş ve Macar takımının Sovyetler Birliği takımını 4-0 yenmesi ile sonuçlanmıştır. Adı, medya tarafından Ervin Zador'un oyunun sonlarında havuzdan sağ gözünün altından kan akarak çıkması nedeniyle verilmiştir.
Maçın son anlarında, Macarlar'ın 4-0'lık skorla önde olduğu sırada Soyvet oyuncusu Valentin Prokopov, onu savunmakla görevli olan ve maçtaki iki golün sahibi Zador'a doğru yönelerek bir yumruk attı. Zador kanlar içinde havuzdan dışarı çıkarken meydana gelen kargaşa üzerine maça devam edilememiş ve yetkililer tarafından yapılan duyuruyla Macaristan 4-0'lık skorla kazanan ekip olarak ilan edilmişti.

Bu maç ile finale yükselen Macar takımı finalde Yugoslavya ile karşılaştı. Maçı 2-1 kazanıp altın madalyanın sahibi oldu. Sovyet takımı, Macar ve Yugoslav takımının ardından üçüncü oldu.

Maç, Macar Devrimi'nin 50. Yılı olan 2006'da çeklien Freedom's Fury adlı filme konu olmuştur.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Radio Free Europe maddesi
 Sydney Morning Herald maddesi
 New York Times maddesi
 Freedom's fury websitesi

Rusya'da sutopu
Macaristan'da sutopu
Macaristan SSCB Sutopu Maçı
Macaristan-Sovyetler Birliği ilişkileri
Macaristan SSCB Sutopu Maçı
Macaristan
Spor maçları

1956 Macaristan-Sovyetler Birliği sutopu maçı


චන්ද්‍ර දිනදසුන් වලට අනුව මැදින් මාසයේ 25වන තිථියයි. මැදින් මාසයේ අව පක්‍ෂයේ 10වන තිථියයි.

ආශ්‍රිත ලිපි
 චන්ද්‍ර මාස
 පෝය

මැදින්
චන්ද්‍ර දිනදසුනේ අව පක්‍ෂයේ දින

මැදින් අව දසවක


Joseph Howard Sherman  (1945 in Bridgewater, Nova Scotia – January 9, 2006 in Charlottetown, Prince Edward Island) was a Jewish Canadian poet and visual arts editor. He was named to the Order of Canada in 2003. Husband to Ann Sherman. Father of Rebekah Sherman Condon and Matthew Sherman. Grandfather to Autumn West, David West, and Ariel West.

Selected publications
 Birthday. (New Brunswick Chapbooks, 1969).
 Chaim the Slaughterer. (Oberon Press, 1974).
 Lords of Shouting. (Oberon Press, 1982).
 Thought Games/Other Voices. (The League of Canadian Poets, 1983).
 Translations Two (poems translated into German by Astrid Brunner). (Privately published, 1984).
 Transcription (9 years after). (CCAG&M, 1998).
 American Standard and Other Poems. (Oberon Press, 1999).
 Worried into Being: An Unfinished Alphabet. (Oberon Press, 2005).
 Beautiful Veins. (Acorn Press, 2006).

References

1945 births
2006 deaths
20th-century Canadian poets
Canadian male poets
Jewish Canadian writers
People from Bridgewater, Nova Scotia
20th-century Canadian male writers

Joseph Sherman


SM-91 (Sporvogn Motorvogn Prosjektår 1991), også kendt som Svensketrikken eller Göteborgtrikken, var en serie på 36 sporvogne, der kørte på Oslos sporveje fra 1991 til 2002. De stammede oprindeligt fra Göteborg, hvor de var ud af en serie på 125 sporvogne med betegnelse M25.

Historie
Vognene blev bygget i 1958-1962 af Hägglund for Göteborgs Spårvägar, hvor de havde betegnelsen M25. Der blev i alt bygget 125 vogne, den største svenske levering af sporvogne nogensinde. M25 var oprindeligt bygget til venstrekørsel, og i forbindelse med overgangen til højrekørsel i Sverige i 1967 blev der foretaget omfattende ombygninger af de fleste vogne, med undtagelse af 15 vogne til Angeredsbanan hvor der ikke var vendesløjfe. Vognene blev udrangeret i Göteborg fra 1984 til 1994.

I 1991 købte Oslo Sporveier 36 M25-sporvogne for en krone stykket og gav dem betegnelsen SM-91. Baggrunden for købet var vejarbejder ved først Storo og senere ved Sinsen, der ville fjerne eksisterende vendesløjfer. Den daværende vognpark bestod imidlertid af vogne, der kun kunne betjenes fra en ende, og som derfor var afhængige af vendesløjfe. Løsningen var at lade to motorvogne køre bagende mod bagende, men da SM-53 og SM-83 (Høkavognene) kørte med bivogne, var der ikke nok motorvogne til at lade dem køre bagende mod bagende. I stedet købtes SM-91 til denne kørsel. Men da der ikke blev købt vogne til venstrekørsel, var bagerste vogn altid tom, idet dørene på den vendte modsat stoppestederne. Efter ombygningen ved Sinsen var færdig, fortsatte SM-91 i trafik, mens der ventedes på nye sporvogne. Forskellen var bare at der nu kørtes enkeltvis eller to koblet sammen, hvor den bagerste fungerede som bivogn. SM-91 adskilte sig fra de andre sporvogne ved at dørene blev åbnet manuelt, og at der officielt kun kunne gås ind igennem den forreste af de tre døre. Ellers lignede den SM-83, der var kommet på gaden nogle få år før, ganske meget, både i ydelse, udseende og lyd.

16. januar 2001 var en SM-91 involveret i en dødsulykke ved Holberg plass. En kvinde med barnevogn fik foden i klemme i døren på den bagerste af to vogne og blev slæbt efter den med dødelige skader til følge. Oslo Sporveier og vognstyreren, der havde givet besked om problemer med dørene kort tid før, blev idømt hhv. 5 mio. NOK i bøde for uagtsomt manddrab og 30 dages betinget fængsel for brud på færdselsloven. Efter dette kørte vognene solo. De blev gradvist taget ud af drift frem til sommeren 2002, efterhånden som der blev leveret nye sporvogne af typen SL-95.

En af vognene er bevaret som museumsvogn i Oslo. Derudover er der bevaret fem museumsvogne i Sverige, mens en vogn blev solgt til Disney World i Florida i 1992.

Eksterne henvisninger

Oslos sporveje
Sporvogne

SM-91


Na dança, uma variação, às vezes chamado pas seul (do francês "passo sozinho") é um trecho do balé que a bailarina dança solo.

Em um clássico grand pas de deux, a bailarina e seu partner executam uma variação cada uma durante o trecho (variação masculina e variação feminina).

Exemplos

 La Bayadère – Gamzatti, Nikiya
 Coppélia – Swanhilda
 Le Corsaire – Medora
 Diana e Acteon – Diana
 Dom Quixote – Basílio, Kitri, Cupido
 O Quebra-Nozes – Fada da Ameixa Açucarada
 Bela Adormecida – Bluebird
 O Lago dos Cisnes – Odile (o Cisne Negro)

Referências

Ballet

Variação (pas seul)


Mestre Damasceno, batizado como Damasceno Gregório dos Santos (Salvaterra, 1954), é um cantor, compositor e diretor artístico brasileiro. É o criador do Búfalo-Bumbá de Salvaterra, folguedo junino derivado do auto do boi e que tem como figura central o búfalo marajoara. Em 2012, contabilizava mais de 400 composições de sua autoria.

Biografia
Mestre Damasceno viveu até os 13 anos de idade na comunidade quilombola de Salvá, em Salvaterra, onde seu pai, Theodorino Pereira dos Santos, era colocador (organizador) de boi-bumbá. Mudou-se posteriormente para a sede do município, onde permaneceu até completar a maioridade, e em seguida para Belém, em busca de melhores de condições de vida. Aos 19 anos, conseguiu um emprego na construção civil, mas após apenas três meses de trabalho, sofreu um grave acidente de trabalho que o fez perder a visão. Por uma ironia do destino, foi justamente neste mesmo ano que recebeu seu primeiro título como colocador de boi-bumbá em Soure, Ilha de Marajó.

De volta à casa, Mestre Damasceno passou por um longo processo de reabilitação, e através do sindicato de trabalhadores rurais de Salvaterra conseguiu obter uma aposentadoria por invalidez. Desde então, ele se reinventou em várias atividades, particularmente como cantor e compositor, não somente de toadas de boi-bumbá, mas também de carimbó, xote, samba e brega.

A ideia do búfalo-bumbá começou a germinar em 1989, com o Boi Bela Prenda, mas o nome surgiu somente em 2012, enquanto era rodado o documentário Mestre Damasceno – O Resplendor da Resistência Marajoara, de Guto Nunes. A apresentação do Búfalo-Bumbá é uma apresentação de teatro popular, onde o Mestre escreve os enredos e os diálogos, bem como participa da criação dos figurinos.

Em 2002, a falta de apoio governamental para uma atividade cultural não lucrativa, quase fez Mestre Damasceno desistir da função de colocador. Felizmente, foi demovido dessa decisão pela própria comunidade, que nunca deixou de apoiá-lo. Nos anos seguintes, o incentivo chegou na forma de prêmios da Secretaria da Identidade e Diversidade Cultura, do Ministério da Cultura, os quais ele ganhou em 2009 e 2017. Também recebeu o Prêmio Mestre da Cultura Popular do Estado do Pará – SEIVA, da Fundação Cultura do Pará – Tancredo Neves, em 2015, e foi reconhecido como Mestre do Carimbó em 2017 pelo Instituto do Patrimônio Histórico e Artístico Nacional (IPHAN), além de receber inúmeras outras homenagens e premiações simbólicas.

Em fevereiro de 2023, Mestre Damasceno viveu um de seus grandes momentos ao desfilar na Marquês de Sapucaí pela escola de samba Paraíso do Tuiuti. O samba-enredo O Mogangueiro da Cara Preta celebrou a chegada dos búfalos à Ilha de Marajó e trouxe o artista como destaque num dos carros alegóricos. Embora a Tuiuti tenha obtido apenas um modesto 8º lugar no desfile de 2023, Mestre Damasceno foi recebido como um campeão em seu retorno à Salvaterra, tendo a comunidade acompanhado seu desfile num carro aberto.

Finalmente, em abril de 2023, Mestre Damasceno lançou seu novo álbum, Chegou Meu Boi, tendo entre suas composições toadas e carimbó.

Discografia
 Poesia e Reflexões (2013)
 Canta o Encanto do Marajó (2020)
 Encontro D'água (2021) - participação especial de Dona Onete
 Búfalo-Bumbá (2023)
 Chegou Meu Boi (2023)

Ver também
 Búfalo-Bumbá

Ligações externas

Compositores do Pará
Naturais do Pará
Cantores do Pará
Cantores de carimbó
Brasileiros de ascendência africana

Mestre Damasceno


El Campo especial número 7 del NKVD fue un campo de internamiento para prisioneros políticos operado por esta policía soviética en Weesow entre mayo y agosto de 1945, y en el antiguo campo de concentración de Sachsenhausen desde agosto de 1945 hasta la primavera de 1950.

El campo acogió en un primer lugar funcionarios nazis, presos políticos y condenados por el Tribunal Militar Soviético. Los 60.000 internos en esos cinco años incuyeron a unos 6.000 oficiales alemanes transferidos desde campos de detención de los demás Aliados. Otros eran funcionarios de la Alemania nazi, anticomunistas y prisioneros soviéticos, incluyendo colaboradores de los nazis y/o soldados que habían contraído enfermedades de transmisión sexual durante la ocupación. Para 1948, Sachsenhausen, renombrado como "Campo especial número 1", se había convertido en el mayor de los tres existentes en la zona de ocupación soviética de Alemania. Cuando el campo fue cerrado en 1950, numerosos presos fueron transferidos a cárceles de la recién creada República Democrática Alemana (RDA).

Uno de los comandantes del campo fue el general Román Rudenko, uno de los fiscales jefe durante los Juicios de Núremberg.

Referencias

Bibliografía
 KAI, Cornelius (2004): Vom spurlosen Verschwindenlassen zur Benachrichtigungspflicht bei Festnahmen, BWV Verlag, p. 126. ISBN 3830511655
 PREISSINGER, Adrian (1994): Death camps of the Soviets, 1945-1950: from Sachsenhausen to Buchenwald Landsport. ISBN 188088111X

Enlaces externos
 The Soviet special camp No.7 / No. 1 1945 - 1950 (en inglés)
 Ex-Death Camp Tells Story Of Nazi and Soviet Horrors (en inglés)
 Germans Find Mass Graves at an Ex-Soviet Camp (en inglés)

NKVD
Campos de concentración
Crímenes de la Segunda Guerra Mundial

Campo especial número 7 del NKVD


Sveti Andrija Dũng-Lạc (vijetnamski: Anrê Trần An Dũng Lạc) (Kinh Bắc, oko 1785. – Hanoi, 21. prosinca 1839.) - vijetnamski svećenik, svetac mučenik. Odrubljena mu je glava tijekom protukršćanskih progona u Tonkinu, na sjeveru Vijetnama 1839. godine. Papa Ivan Pavao II. proglasio ga je svecem 1988. godine, zajedno s ostalih 116 vijetnamskih mučenika. Liturgijski spomen mu je 24. studenoga.

Životopis
Rođen je u vrlo siromašnoj vijetnamskoj obitelji. Kao dojenče prodan je katoličkom kateheti koji ga je odgojio. Cijeneći njegovu inteligenciju, kateheta ga je usmjerio prema Crkvi, sve dok nije zaređen za svećenika 15. ožujka 1823. Nakon što je postao župnik, trpio je progon i uznemiravanje vlasti, koja ga je zatvorila. Vijetnamski car Minh Mạng oštro se protivio djelovanju kršćanskih misionara u Vijetnamu i utjecaju Francuske. Zabranio je dolazak novih misionara i progonio je postojeće misionare i svećenike u Vijetnamu.

Oslobođen od vjernika uz plaćanje otkupnine, Andrija Dũng-Lạc nekoliko je puta mijenjao teritorij, ali priča se neprestano ponavljala, sve dok nije bio konačno zatvoren, a zatim osuđen na smrt odrubljivanjem glave jer nije odustao od svoje katoličke vjere. Pogubljenje se dogodilo zajedno s ubojstvom svećenika i mučenika, Pietra Trương Văn Thija, koji ga je ugostio.

Štovanje
Stotinusedamnaest europskih misionara, vijetnamskih svećenika i vjernika laika ubijeno je iz mržnje prema vjeri tijekom 17., 18. i 19. stoljeća. Kanonizirao ih je papa Ivan Pavao II. na Trgu svetog Petra u Vatikanu, u lipnju 1988. godine, čemu je prethodila nekolicina pojedinačnih beatifikacija još za vrijeme pape Lava XIII.

Tijekom tri stoljeća progona Katolika u Vijetnamu ubijeno je između 130 i 300 tisuća vjernika. Na temeljima njihova mučeništva izgrađena je Katolička Crkva u Vijetnamu, koja danas broji oko 6 milijuna vjernika, s petom najvećom katoličkom zajednicom u Aziji.

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Martiri del Vietnam, Kongregacija za kauze svetaca, www.causesanti.va

Vijetnamski kler
Žrtve progona kršćana
Katolički svećenici
Sveci
Kršćanstvo u Vijetnamu

Andrija Dũng-Lạc


فرع دمياط، هو أحد فرعي نهر النيل في مصر. الفرع الآخر هو فرع رشيد.

سُمّي بفرع دمياط لأن آخر المدن المصرية التي كان يمر بها قديمًا هي دمياط وتطل عليه كثير من المدن منها:
 المنصورة
 دمياط
 رأس البر
 بنها
 شربين
 سمنود
 زفتى
 ميت غمر

مراجع

النيل في مصر

فرع دمياط


Fidelis Walch () a fost un pictor român de origine austriacă. A venit în București la începutul deceniului al șaselea al secolului al XIX-lea. Walch a îndeplinit funcția de profesor de desen la Liceul Sfântul Gheorghe din București unde l-a avut ca elev pe Theodor Pallady. Se știe că Walch dădea și lecții de desen anatomic împreună cu Sava Henția la școala de medicină condusă de Alexandru Davilla.

Criticul de artă Ion Frunzetti a menționat că, făcând o comparație între opera pictorului cu portretele de ctitori făcute de Theodor Aman din colecția de la Spitalul Colțea sau cu cele semnate de Nicolae Grigorescu, lui Fidelis Walch trebuie să i se recunoască meritul că s-a apropiat cu cinste de producția celor doi mari maeștri ai picturii românești. Frunzetti a considerat opera lăsată moștenire de Fidelis Walch ca fiind inferioară pregătirii sale artistice.

Biografie
Fidelis Walch s-a născut în anul 1830 în localitatea Imst din regiunea tiroleză a Austriei. A făcut studii de pictură cu Wilhelm von Kaulbach la Munchen, fapt care i-a conferit desenului său o structură destul de solidă. Walch a venit în Principatele Române în dorința de a-și forma o clientelă din clasa avută a Bucureștiului. A sosit în capitală, în anii imediat anteriori Unirii Principatelor Române, dovadă stând în acest sens primele lucrări pe care și le-a datat în această perioadă.

Artistul a participat la prima Expoziție a artiștilor în viață din anul 1865, ceea ce dovedește că el era deja recunoscut ca pictor de către autoritățile românești și de publicul iubitor de artă.

Fidelis Walch a îndeplinit funcția de profesor de desen la Liceul Sfântul Gheorghe din București. L-a avut ca elev pe Theodor Pallady. Se știe că Walch dădea și lecții de desen anatomic împreună cu Sava Henția la școala de medicină condusă de Alexandru Davilla.

Fidelis Walch a murit în anul 1915 la București, fără a reuși să-și păstreze faima de artist cucerită în primii ani ai venirii sale în capitala României.

Opera
Cel mai vechi tablou cunoscut astăzi ca aparținându-i este Portretul Elizei Carpenter și a fost datat în anul 1864. Acesta a fost realizat după model și a aparținut cu numărul de invetar Nr. 2075 - Muzeului Simu. Ange Pechméja a considerat că tabloul este "... un foarte bun desen, de o culoare justă, poate nițel cam rece, de o factură excelentă, indicând un talent exercitat".

În anul 1900, după cinci decenii, Walch a mai făcut după o fotografie Portretul lui Albert Carpentier - "un pendant". În ziarul Opiniunea Națională un cronicar a menționat că portretul făcut de Walch este "lucrat de aseminea cu multă fineță". Ca urmare Fidelis Walch a primit multe comenzi oficiale în jurul acestui an. Reprezentativ este portretul în picioare al Theodorei Cantacuzino (1867-1869) făcut la comanda Spitalului Colțea. Portretul Theodorei a rămas ca exponat în cadrul spitalului până în anul 1950, moment în care a trecut la Muzeul Național de Artă al României. În acest portret, pictorul a încercat să împace stilul bizantin și monumentalitatea portretelor de ctitori din vechea pictură murală de tradiție bisericească cu pictura de șevalet. În tot acest demers, Walch nu a vrut să dispară măreția bizantină și fără să sacrifice realitatea imaginii, el a reprezentat în toată strălucirea ei, plenitudinea vitală a tinerei înveșmântată ca o domniță cu hermină și mătăsuri lucitoare.

Criticul de artă Ion Frunzetti a menționat că, făcând o comparație între opera pictorului cu portretele de ctitori făcute de Theodor Aman din colecția de la Spitalul Colțea sau cu cele semnate de Nicolae Grigorescu, lui Fidelis Walch trebuie să i se recunoască meritul că s-a apropiat cu cinste de producția celor doi mari maeștri ai picturii românești. Astfel, nu i se pot face acestuia obiecții privitoare la compoziție, ecleraj sau desen, prestația sa fiind mai mult decât onorabilă. Dar, în opinia criticului, persistă răceala culorii, ca și în opinia cronicarului din anul 1865. Acest fapt este o consecință a neparticipării efective la viața modelului reprezentat. Există de fapt, o detașare profesională față de model, o atitudine destul de rigidă a pictorului față de rezultat, totul fiind considerat mai mult un rod al unei datorii și nu al unui sentiment al creației.

Amintirea portretelor murale nu se regăsește doar în Portretul Theodorei Cantacuzino, ci și în multe busturi realizate de Fidelis Walch. Această răceală a atitudinii este vizibilă în toate lucrările sale. La Muzeul Saint Georges există două portrete de femei realizate de Walch: Portretul lui Calipso Agaridi, soacra pictorului Constantin Pascali, și un bust al unei tinere femei din familia Orghidan.

La Muzeul de Artă din Craiova există două portrete realizate de Walch. Unul reprezintă o tânără din familia Opran și un portret de bărbat plin de sobrietate.

Walch a fost folosit de curtea regală a României și a lăsat posterității desene convenționale ca cele care se găsesc la Muzeul Național de Artă care-l reprezintă pe Carol I și Elisabeta în costume de gală pe un vârf de munte. Ion Frunzetti a considerat opera lăsată moștenire de Fidelis Walch ca fiind inferioară pregătirii sale artistice.

Note
  În "Explicațiunea operilor artiștilor în viață expuse în 1865", pictorul Fidelis Walch figurează, sub numele de Valch (Fidelis) — cu indicația că este născut în Tirol și că a studiat la Academia din Munchen cu un "portret de studiu", apreciat laudativ de presa epocii.

Referințe

Bibliografie
Ion Frunzetti: Arta românească în secolul XIX, Editura Meridiane, București, 1991, pag. 378-381, ISBN 973-33-00-77-2

Legături externe

Nașteri în 1830
Decese în 1915
Pictori români
Pictori austrieci

Fidelis Walch


El Eroticline Awards (eLine Award) es un premio de la industria del cine para adultos que es ofrecido anualmente desde 2005, como parte del festival Venus, un evento de comercio internacional erótico. Son los sucesores del Venus Award, que fue presentado hasta 2004. Los vencedores son escogidos por un jurado y por voto de webmasters o usuarios registrados de varios sitios web eróticos alemanes.

Vencedores de 2005

Best International Film: Robinson Crusoe on Sin Island
Best German Film: Der Boss
Best Gay Film: Rising Sun
Best Series: Straßenflirts (Street Flirts)
Best International Direction: Mario Salieri
Best Direction Germany: John Thompson
Best Gay Actor: Cameron Jackson
Best Actress USA: Savanna Samson
Best Actress Europe: Renee Pornero
Best Actress Germany: Vivian Schmitt
Best International Actor: Rocco Siffredi
Best Actor Germany: Tobi Toxic
Best German Newcomer: Jana Bach
Best International Newcomer: Brigitta Bulgari

Vencedores de 2006

Best International Film: Sex City
Best German Film: String Tanga
Best German Series: Popp oder Hopp
Best International Direction: Tom Byron
Best Direction Germany: Nils Molitor
Best Actress USA: Jessica Drake
Best Actress Germany: Jana Bach, Vivian Schmitt
Best Actress International: Poppy Morgan
Best International Actor: Tommy Gunn
Best Actor Germany: Conny Dachs
Best German Newcomer: Leonie
Best International Newcomer: Roberta Missoni

Véase también
Premios AVN
Premio XBIZ
Hot d'Or

Enlaces externos
 Ganadores del 2006 (PDF) (Alemán)

Premios a la industria pornográfica

Eroticline Awards


Egmont (izdavačka kuća), danska tvrtka
 Egmont (atol), u otočju Chagos

Egmont


Muntele Ida, cunoscut alternativ ca Idha, Ídhi, Idi, Ita și acum Psiloritis (în , "munte înalt"), cu o înălțime de 2.456 m, este cel mai înalt munte de pe insula Creta. Situat în districtul regional Rethymnon, el este, potrivit legendelor, locul unde s-a ascuns Rhea și unde se află peștera Idaion Andron, în care s-ar fi născut Zeus. Vârful său (Timios Stavros) are cea mai mare importanță topografică în Grecia. Un parc natural care include muntele Ida face parte din Rețeaua mondială de geoparcuri a UNESCO.

Caracteristici
Observatorul Skinakas al Universității din Creta este situat pe vârful secundar Skinakas la altitudinea de 1750 m. El are două telescoape, inclusiv un dispozitiv Ritchey-Chrétien de 1,3 m.

Muntele Ida este locul de origine a rasei legendare a lucrătorilor de metale din vechime (Dactyls), ale cărei origini sunt asociate și cu insula Cipru.

Platoul Nida, în partea de est a muntelui, este folosit pentru schi alpin.

Pe vârful muntelui Ida există o capelă mică închinată Sfintei Cruci, Timios Stavros.

Pe platou se află câteva colibe de păstori (mitata) construite numai cu piatră locală și folosite atât ca adăpost, cât și pentru fabricarea brânzeturilor.

Peștera de pe muntele Ida
În antichitate peștera de pe muntele Ida, "peștera Zeiței" (Dea) a fost venerată de minoici și de greci deopotrivă. În perioada stăpânirii grecilor peștera a fost dedicată cultului lui Zeus. Peștera în care a crescut Zeus este considerată a fi această peșteră, o alta cu același nume sau peștera dictaeană.

Unelte din fildeș și picturi votive au fost găsite în peșteră. Ca și peștera dictaeană, peștera de pe muntele Ida era cunoscută ca un loc de inițiere. Este posibil ca aici să fi fost un oracol, simbolizat de frecventa reprezentare a unui trepied pe monezile din Axos, care se presupune că ar fi controlat teritoriul din jurul peșterii.

Originea mitologică a evreilor în antichitatea clasică
În Istoriile sale, istoricul antic roman Tacitus a menționat o credință, populară în antichitate, cu privire la Muntele Ida și la originea evreilor, completată cu o etimologie conjuncturală:
 "Se spune că evreii au fost inițial exilați de pe insula Creta, care se afla în cele mai îndepărtate părți ale Libiei în momentul în care Saturn a fost detronat și alungat de Jupiter. Un argument în favoarea acestui lucru este derivat din nume: există un munte faimos în Creta, numit Ida, și, prin urmare, locuitorii au fost numiți Idaei, denumire care a fost prelungită ulterior în forma barbară Iudaei."(Istorii V:2)

Galerie

Referințe

Insula Creta
Geografia Greciei antice

Muntele Ida (Creta)


Angraecinae,  podtribus orhideja u tribusu Vandeae, dio potporodice Epidendroideae. Postoji 45 rodova. Ime je došlo po rodu Angraecum iz tropske i južne Afrike.

Rodovi

Izvori

Vanjske poveznice

Angraecinae


Friedrich Schorlemmer (né le ) est un théologien protestant allemand. Membre éminent du mouvement des droits civiques en République démocratique allemande, il a poursuivi son engagement politique après la réunification allemande en 1990.

Biographie

Premières années
Né à Wittenberge sur l'Elbe, Friedrich Schorlemmer a grandi dans la petite ville de Werben dans la région d'Altmark, juste au sud de celle-ci. Comme il est fils d'un pasteur protestant, les autorités est-allemandes lui interdisent de passer l'équivalent du bac dans une école secondaire publique, mais il réussit tout de même à la passer dans un centre de formation pour adultes. Pacifiste, il refuse de faire son service militaire. De 1962 à 1967, il étudie la théologie à l'université Martin-Luther de Halle.

Carrière professionnelle
Jeune diplômé, il devient pasteur proposant à Halle et directeur des études dans une résidence universitaire. Après sa consécration en 1970, il prend un poste de pasteur et aumônier auprès des étudiants à Mersebourg. En 1978, il devient enseignant au séminaire protestant de Wittemberg et également prédicateur à l'Église de tous les saints (aussi appelée Schlosskirche, « église du château »), celle-là même où Martin Luther avait placardé ses 95 thèses. Enfin, de 1992 jusqu'à sa retraite en décembre 2007, il a été directeur des études de l'Académie protestante de Saxe-Anhalt à Wittemberg. Il était également membre des synodes protestants de Saxe et d'Allemagne de l'Est.

Engagement politique

Sous le communisme
Lorsque, en 1968, Alexander Dubček a tenté de réformer le communisme en Tchécoslovaquie lors du Printemps de Prague, Schorlemmer et ses amis ont sympathisé avec ce développement, et ont diffusé des informations à ce sujet. Dans les années 1970 et 1980, Schorlemmer travaille pour des groupes environnementaux, des droits de l'homme et de la paix. Le département « clandestinité politique » du Service de sécurité de l'État (Stasi) le met sous observation. Le 24 septembre 1983, lors de l'Assemblée de l'Église protestante allemande à Wittemberg, il organise une manifestation symbolique au cours de laquelle une épée est transformée en soc de charrue par un forgeron local, Stefan Nau. Les services de sécurité de l'État n'interviennent pas en raison de la présence du futur président ouest-allemand Richard von Weizsäcker, alors maire de Berlin-Ouest, qui assistait au Congrès en tant que représentant du Conseil de l'Église protestante en Allemagne, et de la présence des médias occidentaux.

En 1988, le groupe pacifiste de Wittenberg dirigé par Schorlemmer présente vingt thèses au Congrès de l'Église à Halle, réclamant plus de liberté.

Le 21 août 1989, Schorlemmer fait partie des fondateurs d'un groupe appelé Democratic Awakening (Demokratischer Aufbruch) à Dresde. Cependant, lorsque ce groupe devient un parti politique en décembre 1989, Wolfgang Schnur (qui s'est avéré plus tard avoir été un collaborateur de la Stasi ) et Rainer Eppelmann se rapprochent de plus en plus de l'Union chrétienne-démocrate, Schorlemmer et quelques autres membres quittent l'organisation. Schorlemmer rejoint les sociaux-démocrates est-allemands au début de 1989.

Le plus grand rassemblement de masse de l'histoire de la RDA a lieu sur l'Alexanderplatz à Berlin-Est le 4 novembre 1989. De nombreux Allemands de l'Est n'étaient plus disposés à accepter la dictature du parti communiste au pouvoir, le Parti socialiste unifié d'Allemagne (SED). C'est une situation dangereuse, avec la possibilité d'un affrontement entre les manifestants et les forces armées. Schorlemmer prend la parole lors de cette manifestation. Il appelle ouvertement au changement et à un nouveau départ, mais il plaide également pour la non-violence.

Après la chute du mur de Berlin

Après la chute du mur de Berlin le 9 novembre 1989, de nombreuses personnes quittent l'Allemagne de l'Est. Schorlemmer et d'autres publient alors un appel passionné à y rester et à y construire une société nouvelle et surtout meilleure, sous le titre Für unser Land ("Pour notre pays"). Mais la majorité des Allemands de l'Est soutiennent des partis comme la CDU dans « l'Alliance pour l'Allemagne » ( Allianz für Deutschland ), qui milite pour une réunification rapide avec l'Allemagne de l'Ouest. La réunification a eu lieu le 3 octobre 1990.

Schorlemmer reste ensuite engagé politiquement. Il a été le leader du SPD au conseil municipal de Wittenberg de 1990 à 1994. Il est président du Cercle Willy Brandt (Willy-Brandt-Kreis). Il est l'un des rédacteurs en chef de la revue Der Freitag ("Vendredi" ; un hebdomadaire avec une édition quotidienne en ligne) et du mensuel Blätter für deutsche und internationale Politik . En tant que membre du centre allemand de l'association des écrivains PEN International, il cosigne en 2004 une lettre ouverte qui demandait aux intellectuels musulmans de prendre position contre le terrorisme international. Il rejoint la Commission allemande pour l'UNESCO et le BUND, une organisation pour la protection de la nature et de l'environnement. En 2009, il rejoint ATTAC, le réseau des critiques de la mondialisation. Il a également été en 2010 l'un des fondateurs de l'Institut Solidarische Moderne, un groupe de réflexion et une plateforme clairement orientée à gauche visant à développer des concepts et des programmes politiques nouveaux en liaison avec des partis, syndicats ou autres émanations de la société civile.

Friedrich Schorlemmer s'est prononcé contre les guerres en Afghanistan en 2001 et en Irak en 2003.

Distinctions
 Médaille Carl von Ossietzky de la Ligue internationale des droits de l'homme en 1989
 Prix pour la paix des libraires allemands en 1993
 Doctorat honoris causa de l'Université Concordia à Austin (Texas) en 2002
 Ordre du mérite de la République fédérale d'Allemagne en 2009.

Notes et références

Liens externes

Pasteur allemand
Personnalité allemande du protestantisme
Théologien protestant allemand
Personnalité du christianisme et de la non-violence
Militant pacifiste allemand
Naissance en mai 1944
Naissance à Wittenberge
Officier de l'ordre du Mérite de la République fédérale d'Allemagne
Naissance dans le Troisième Reich

Friedrich Schorlemmer