Pazarlama firmaların veya şirketlerin, herhangi ürün veya hizmet'lerin müşterilerinin ilgisini çekeceğini tayin etmeleri ve satışlar, iletişim ve işletme idaresi geliştirmeleri için stratejileri belirlemeleri sürecidir. Pazarlama süreci, bir bütünleştirilmiş süreç olup bunun vasıtasıyla firmalar müşterileri için değer yaratmakta ve bunun karşılığında müşterilerden deger kapabilmek için güçlü müşteri ilişkileri kurmaktadırlar.

Tarihçe
Birinci ve İkinci Dünya Savaşları, silahlı pazar savaşlarının nelere neden olduğunu gösterir niteliktedir. Savaş sonunda işgücü tedarikinde önemli sorunlarla karşılaşıldı; tükenen halkın satın alma gücü düştü. Artık hiç kimse savaştan söz edilmesini istemiyordu. Öte yandan, savaş ekonomisine dayalı olarak örgütlenen işletmelerin ellerinde birikmiş korkunç bir teknoloji ve bilgi vardı. Bunu durdurmak hem haksızlık hem de tehlikeli olurdu. Üretim devam etmeliydi. Ama ne üretilecekti? İşletme sahip ve yöneticileri, pazara bakış açılarını değiştirmek zorunda olduklarını anlamaya başladılar. Sınırları silah gücüyle değil, ticaret yöntemleriyle aşmanın daha akıllıca olduğunu kavradılar. Bunun gereği olarak da, dikkatlerini tüketicilere çevirerek onlar neler satabileceklerini düşünmeye başladılar. İşte, böyle düşünenler, 1910'larda filizlenmeye başlayan yeni bir düşünce akımını geliştirerek; yeni bir bakış açısı, yeni bir felsefe ve yeni bir disiplin geliştirdiler ve adına "pazarlama" dediler.

Pazarlama müşterileri tanımlamak, halihazırdaki müşterileri gelecekte de tutmak ve müşterileri tatmin etmek için kullanılır. Bütün pazarlama faaliyetleri müşteriler üzerinde odaklandığı için pazarlama işletme ve idaresi işletme idaresinin en önemli bir parçasıdır. Son iki küsur yüzyıl içinde pazarlamanın işletme içinde gittikçe önem kazanmasının en uygun açıklaması pazarların gelişip olgunlaşması ve hatta müşterilerin talep kapasiteleri üzerine ulaşmasıdır. Özellikle gelişmiş, yarı gelişmiş ve hızla gelişmekte olan ülkelerde bu nedenle firmaların etkin ve kârlı olmaya ve kârlarını artırmak hedefiyle önemli olarak dikkatlerinin odaklaması üretim süreçleri ve ürün olmaktan ayrılmış ve müşteriler, dolayısıyla pazarlama süreci üzerine yönelmiştir.

İşletme objektiflerine erişmek için firmanın, hedef olarak seçilen piyasada bulunan veya bulunabilecek müşteri ihtiyaçlarının ve gerçek taleplerinin öğrenilip bilinmesi ve arzu edilen tatmin kaynaklarının bu piyasaya yönelmesini sağlamaya pazarlama konsepti adı verilmiştir. Pazarlama konsepti organizasyon objektiflerini tatmin etmek için, bir organizasyonun müşterilerinin ihtiyaçları ve taleplerini daha önceden sezip ve tahmin edip bunları rakiplerinden daha etkin surette tatmin etmesini öngörmektedir.

Daha ileri tanımlamalar
Amerikan Pazarlama Derneği'nce 1984 yılındaki toplantısında yapılan tanımı şöyledir: "Pazarlama, kişisel ve örgütsel amaçlara ulaşmayı sağlayabilecek mübadeleleri gerçekleştirmek üzere malların, hizmetlerin ve fikirlerin geliştirilmesi, fiyatlandırılması, tutundurulması ve dağıtılmasına ilişkin planlama ve uygulama sürecidir."

Malların üretim yerlerinden satış yerlerine hareketini sağlayan faaliyetler pazarlama içinde düşünülür. Üretim ve pazarlama faaliyetlerini birlikte yürüten bir işletmede bu faaliyetler şöyle sıralanır;

 Belirli mallar için potansiyel pazarı belirlemek.
 İşletmenin üretim kapasitesinin verimli biçimde kullanılmasını sağlayacak talebi yaratmak.
 Elverişli bir dağıtım sistemi kurup uygulamak.

Yukarıdaki tanımların sonucunda ulaşılanlar ise;
 Pazarlama beşeri faaliyetleri kapsar.
 İhtiyaçların ve isteklerin doyurulmasına yöneliktir.
 Değişim yoluyla bu faaliyet amacına ulaşır.

Pazarlama, toplumun ve bireyin sosyo-psikolojik yapılarını ilgili bilim dallarından yararlanarak inceleyen ve onların gerçek tutum ve davranışlarını öğrenmeye çalışan, mal ve hizmetlerin tüketicilere ulaştırılmasında kullanılan yöntemlerden de yararlanarak tüketicilerin istek ve ihtiyaçlarına uygun pazarlama uygulamalarının bulunmasını sağlayan bir faaliyettir. Ayrıca pazarlama, yerel, bölgesel ve ulusal pazarların birbirine bağlanmasında rol oynayan faktörlere ilgi gösterir.

Pazarlama kavramının temelini değişim süreci (prosesi) teşkil etmektedir. Sözlük tanımı olarak, pazarlama " iki veya daha fazla taraf arasında gerçekleşen bir değişim/mübadele sürecidir" şeklinde tanımlanmaktadır. Pazarlama aşağıdaki şekilde görüldüğü gibi üreticilerle tüketiciler arasında yer alan bir ara-yüzey fonksiyonu olarak değerlendirilebilir. Bir ara-yüzey fonksiyonu olarak pazarlama faaliyetlerinin amacı tüketici ihtiyaç ve isteklerine uygun mal ve hizmetlerin, arzu edilen zaman ve mekanda uygun bir fiyatla tüketiciye ulaştırılmasıdır. Ancak, pazarlama bağlamında, değişim olayının gerçekleşebilmesi için belirli şartların mevcut olması gerekmektedir. Buna göre, pazarlama bağlamında bir değişimden bahsedebilmek için, belirli bir ödeme gücüne sahip kişilerin, kendi hür iradeleri ile bir fayda beklentisi içinde (pazarda) diğer kişilerle mal veya hizmet mübadelesine girmesi gerekmektedir. Baskı altında gerçekleşen veya taraflardan birinin karşı tarafa önerebileceği bir değer ifade eden bir şeye sahip olmaması durumunda değişim sürecinden bahsetmek mümkün olmayacaktır.

Pazarlamanın gelişmesi

Pazarlama içeriğinde yönlenme, bir firmanın sağladığı mala veya hizmete karşı, özellikle müşterileri ve nihai-kullanıcıları ile ilişkili olarak gösterdiği algılamalar ve davranışlarla ilgilidir. Tarih boyunca pazarlama, müşterilerin zevklerinin daha da hızlanarak değişmesi dolayısıyla, çok dikkat çekecek şekilde bir değişim göstermiştir.

Önceki yaklaşımlar
Amerikan pazarlama otoritesi olan Kotler'e göre firmaların pazarlama yönlenmesi daha önceki yönlenmeler (yani imalat ve üretim yönlenmesi, ürün yönlenmesi, ve satıcılık yönlenmesi) evriminden geçerek ortaya çıkmıştır. Bu pazarlama evriminin gelişmiş olan Batı Avrupa zaman çerçevesi burada verilmiştir. Bu pazarlama evriminin Türkiye için ortaya çıkıp çıkmadığı; çıktı ise zaman çerçevesi ve ülke içinde nasıl yayılma gösterdiği daha araştırması yapılmamış; ama çok ilginç inceleme ve araştırma projesi olabilecek bir konudur.

Günümüzdeki yaklaşımlar
Amerikalı pazarlama otoritesi Adcock pazarlamanın günümüzdeki yaklaşımları olarak müşterileri odaklayan ilişkiler pazarlaması; tedarikçileri ve tedarik sağlanan işletmeleri ve organizasyonları odaklayan işletme pazarlaması veya sanayi pazarlaması  ve topluma yarar sağlamaya hedefli sosyal pazarlama yaklaşımlarına işaret etmektedir.

Son yıllarda bilgisayar kullanımının yaygınlaşması ve internetin çok popüler olarak, neredeyse elzem olarak, bir iletişim aracı olarak kullanılışı dolayısıyla bir diğer yönlenme daha ortaya çıktığı söylenebilir. Bu yeni yönlenme genellikle internet pazarlaması olarak anılmakta veya daha değişik cephelerine e-pazarlaması, online pazarlaması, arama aracı pazarlaması, masa-üstü reklamlama veya internet sosyal ilişkiler pazarlaması gibi değişik isimler verilebilmektedir. Bu yönlenmenin çok zamandır bilinmekte olan pazar kesimleme stratejisinin daha ileri bir şekli olduğu da iddia edilebilir. Bu pazarlama yönlenmesi gerçek ve potansiyel müşterileri çok daha detaylı ve iyi şekilde tanımlayıp pazarlamayı tek kesim olarak tek bir müşteriye şahsen hedefleme yani şahsileştirilmiş pazarlama hatta teke-tek pazarlama olarak da tasvir edilebilmektedir.

Pazarlama karması (bileşenleri) ve pazarlama yönetimi
Pazarlama faaliyetlerinin yürütülmesi esnasında bir pazarlama yöneticisinin üzerinde karar vermek zorunda olduğu temel değişkenlere pazarlama bileşenleri veya pazarlama karması adı verilmektedir. Pazarlama karması, bir şirketin markasını veya ürününü pazarlamak için kullandığı bir dizi eylem veya strateji anlamına gelir. 4P'ler tipik bir pazarlama karmasını oluşturur – fiyat (Price), ürün (Product), promosyon (Promotion) ve yer (Place). Bununla birlikte, günümüzde pazarlama karması, hayati karışım unsurları olarak paketleme, konumlandırma, insanlar ve hatta Politika gibi birkaç P'yi giderek daha fazla içermektedir. Pazarlama yönetimi fonksiyonları da şu şekilde özetlenebilir:

1. Ürün veya hizmet planlama ve geliştirme (Product)
Müşteri  memnuniyetini sağlama açısından sunulan mevcut ürün ya da hizmette değişiklikler ve/veya geliştirmeler olacağı gibi, yeni ürün ya da hizmetler de söz konusu olabilir. Tüm bu çalışmaların sürekli olarak planlanması ve geliştirilmesi gerekmektedir.

2. Dağıtım(Place)
Değişik etkenler göz önüne alınarak en uygun dağıtım kanal bileşiminin (perakendeci, toptancı vb.) seçimi ve fiziksel dağıtımdan (ulaştırma, depolama, stoklama ve yardımcı aktiviteler) oluşur. Ürünlerin müşterilere nasıl ulaşacağını ve dağıtılacağını içerir. Bu bileşen, dağıtım kanallarının seçimi, tedarik zinciri yönetimi, stok yönetimi ve lojistik gibi unsurları kapsar.

3.Fiyat (Price)
Ürün ya da hizmetin, işletme amaçlarını gerçekleştirecek fiyatlarının gerçekçi bir şekilde belirlenmesi  ve yönetimidir. Ayrıca, bazı fiyatlandırma stratejileri bulunmaktadır. Bu stratejiler: coğrafi fiyatlandırma, fiyat indirimleri ve ödenekler, promosyon fiyatlandırma, ayrımcı fiyatlandırma, ürün karması fiyatlandırmasıdır.

4. Tutundurma (Promotion)
Reklam, kişisel satış ve satış geliştirme (sergi, gösteri, kupon verme, eşantiyon dağıtma gibi yardımcı aktiviteler) çalışmalarından oluşur. Tutundurma faaliyetleri içerisinde en maliyetli ve en etkili olanı reklam çalışmalarıdır. Yaygın kanının aksine tutundurma çalışmaları sadece ürünün fiyatını aşağı çekerek talebi arttırmayı hedeflememektedir. (İngilizce Promotion kelimesi günümüzde Türkçede promosyon olarak karşılık bulmaktadır. Promosyon ise toplumda fiyat indirimi olarak algılanmaktadır.) Asıl amaç tüketicinin gözünde markanın ve ürünün bilinirliğini ve ürünün değeri, satışı ve imajı gibi kriterlerin değerini arttırmaktır.

Dijital pazarlama karması ise 7P den oluşmaktadır. 4p + people, process, physical evidence.

5. Hedef Kitle (People)
Hedef kitlenin ön plana çıktığı 5. P'de yaşanmış deneyimler önem kazanmaktadır.Değişen pazarlama anlayışı ile birlikte insan, dolayısıyla tüketici üretimden önce, üretim esnasında ve üretimden sonra; işletmenin ürün ve pazarlama çalışmalarına doğrudan müdahale edebilmektedir. Bu haliyle insanın, tüketici kisvesini üzerinden atıp türetici (yapıcı – onarıcı – geliştirici) rolünü benimsediğini söylemek yanlış olmayacaktır. İşletmeler açısından hem çalışanlar hem de türetici özellikleriyle müşteriler ürün ya da hizmetlerin geliştirilmesine katkı sağlamaktadır.

6. Süreç (Process)
Dijital pazarlama ile birlikte, aslında eskiden de var olan süreç daha da önem kazanmaya başlamıştır. Tüketiciler açısından en etkili ve hedef kitleyi etkileyebilecek içerikler oluşturulmasından başlayarak, sıkça sorulan sorular (SSS) hazırlayarak, onların aklındaki soru işaretlerini yok etmek, sorularını yanıtlamak süreç üzerinde yapılan birkaç düzenleme olarak görünse de; eski süreci revize etme yolunda atılan önemli adımlardır. Üretimi kimin için? neden? nasıl yapacağız? soruları ile başlayan süreç, üretim, pazarlama, satış, teslimat, satış sonrası destek ve en önemlisi müşteri memnuniyeti yaratma zorunluluğu ile devam etmektedir. Buradan hareketle dijital pazarlama karmasında yapılan her türlü plan ve uygulama, birbiriyle bağlantılı bir süreçten geçerek sürdürülmektedir. O nedenle süreç, yeni pazarlama karmasının olmazsa olmazlarındandır.

7. Fiziksel Kanıt (Physical Evidence)
Geleneksel pazarlamada fiziksel kanıt; işletmenin üretim yeri, satış yeri ve bayileri gibi somut yerleri ifade ederken, dijital pazarlama ile birlikte mağaza atmosferinin karşılığı kurumsal web siteleri olarak belirlenmiştir. Kısıtlı olan mağaza düzeninden çok daha fazlasını tüketicilere sunan web siteleri, onlara 24 saat kesintisiz ulaşabilmek, indirim kuponları, satın alma aşaması, ödeme, ürünün teslimat aşaması dijital pazarlamada fiziksel kanıt olarak kabul edilmektedir. Dijital reklam çalışmaları, içerikler, ürün kullanım ve özellik videoları bu bağlamda fiziksel kanıtın bir diğer örneğini teşkil etmektedir.

8. Alıcıya yönelik pazarlama
Mağazada alışveriş yapmakta olan bir müşteriyi ürünün alıcısı haline getirmeyi hedefler. Diğer bir deyişle, alıcıya yönelik pazarlama, satın alma kararlarını mağazada, ürünün yanında oluşturmayı hedefler. Ürünün tüketicisi ile mağazada gezinmekte olan alıcı farklı kişiler olabilir. Örneğin, bir anne bir ailenin tüketim malları satın alımlarının %90'ından sorumlu olmakla beraber, tüketim dört aile üyesi arasında eşit olarak bölünüyor olabilir.

Pazarlama araştırması

Pazarlama araştırması pazarlama faaliyetlerine destek sağlamak için verilerin bilgiye dönüştürülmesi için istatistiksel veri analizi kullanma suretiyle yapılan araştırmadır. Elde edilen bu bilgiler bundan sonra işletme idarecileri tarafından firmanın pazarlama çevresini değerlendirmek, pazarlama faaliyetlerini planlamak ve girdi tedarik edici işletmelerden yeni bilgi toplayıp bunu değerlendirmek için kullanılır. Pazarlama araştırmacıları,  nicel araştırma, nitel araştırma, istatistiksel grafik teknikleri, Ekonometri, betimsel istatistik, parametrik hipotez sınaması ve ke-kare sınaması gibi çıkarımsal istatistik, korelasyon, regresyon, çoklu-değişirli istatistiksel analiz teknikleri vb. kullanıp ve bunları yorumlayarak, elde ettikleri veri bulgularını bilgiye dönüştürürler. Pazarlama araştırma süreci çok çeşitli aşamaları içermektedir. Bu aşamalar arasında bir problemin tanımlanması, bir araştırma planının geliştirilmesi, verinin toplanıp istatistiksel metotlar kullanarak sonuçların yorumlanması ve elde edilen bilginin resmen bir rapor halinde hazırlanıp bunu ilişkili organizasyon mensuplarına dağıtımı ve bu mensuplara gerekirse bu konu üzerinde destek sağlama bulunmaktadır. Pazarlama araştırmasının görevi işletme idarecilerine konuya ve maksada uygun, yanlış olmayan, guvenilir, geçerli temellere oturtulmuş ve nispeten güncel bilgi sağlamaktır.

Pazarlamacılar pazarlama araştırması ile pazar veya piyasa araştırması arasında çok belirli bir fark olduğunu bilmektedirler. Pazar veya piyasa araştırması belirlenmiş bir piyasada yapılan araştırma hakkındadır. Örneğin bir firma uygun bir piyasa kesimini seçtikten sonra belirli bir hedef piyasada pazar araştırması yapmak isteyebilir. Buna karşılık pazarlama araştırması firmanın pazarlama alanında yaptığı tüm araştırmalar hakkındadır. Böylece pazar veya piyasa araştırması sınırlı, küçük ve pazarlama araştırmasının ufak bir kısmı olarak görülür.

Pazarlama araştırması neticesinde hangi tür mecralara ne kadarlık kaynak aktarılması gerektiğine dair bir kanıya varılır. Bu kanı neticesinde kaynaklar en verimli ve optimize edilmiş şekilde kullanılır. Son zamanlarda piyasada pazarlama araştırması neticesinde kaynakların önemli bir kısmının sosyal medyaya ayırıldığı görülmektedir. 'Bilgi çağı' adı verilen günümüz ekonomik ekosisteminde "dijital mecraların" bu kadar önem kazanması geleceğin pazaryerleri ve dükkânlarının buralarda olacağının sinyallerini verdiğine dair öngörüler vardır.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Pazarlama bilgi sistemi
 İşletme yönetimi
 Pazarlama yönetimi

Pazarlama
İş süreci
Tanıtım ve pazarlama iletişimi

Pazarlama


سونغُل أودَن  (مواليد 17 فبراير 1979)، ممثلة تركية.

عن حياتها
اسمها بالتركي «Songül Öden» ويعني بالعربية «الزهرة الأخيرة»، بدأت التمثيل عام 1993، وذاع صيتها في العالم العربي بعد قيامها بدور البطولة في مسلسل نور، حاصلة على إجازة من أكاديمية المسرح. قضت سنوات عمرها الأولى في أنقرة، وهي من عائله ثريه حيث تخرجت هناك من الأكاديمية المسرحية لجامعة هاجيتيبي، وبينما كانت تقضي فترتها التدريبية في مسرح الفنون، جاءتها الفرصة الذهبية للانطلاق في مشوارها الفني عن طريق الصدفة المحضة، حيث عرض عليها أداء دور أساسي في مسرحية «Trabzon Devlet Tiyatrosu» وأداء دور آخر في إحدى المسرحيات التي أقيمت في مسرح ديار بكر الوطني، والتي كانت أحد أشهر المسرحيات التركية لمدة ثلاث سنوات. في عام 2005 انتقلت إلى التلفزيون، لتؤدي دوراً أساسياً في مسلسل نور، دون أن تفارق المسرح الذي كانت لها فيه مشاركات حديثة كمسرحية «Kadinciklar».

أعمالها

من المسلسلات
 1993: فيرهندي هانميلار.
 2001: فاسييت.
 2002: هافادا بولوت.
 2005: نور.
 2007: فازجيش جونلوم.
 2009: بيني وبينك - مسلسل سعودي، بشخصيتها الحقيقية.
 2010: موكميمل جبقت.
 2011: نساء حائرات - خمسة أجزاء، الأول عام 2011، الثاني عام 2012، الثالث عام 2013، الرابع عام 2014، والخامس عام 2015
 2013: تحت الأرض.
 2015: قصر العصفورة.
2017: خارج عن القانون.
2018: عاصمة عبد الحميد ج2
2019: حكاية عائلة
2023: أتاتورك

من الأفلام
 ياشار ني ياشار ني ياشاماز.
 2002: Havada Bulut.
 2007: Sınır.
 2009: Aci Ask.
 2011: 72 Kogos.
2016: زنبق المتأرجح
 2016: التفاح الحامض

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من أنقرة
أشخاص من ديار بكر
ممثلات أفلام تركيات
ممثلات تركيات
ممثلات تركيات في القرن 20
ممثلات تركيات في القرن 21
ممثلات تلفزيون تركيات
ممثلات كرديات
مواليد 1399 هـ
مواليد 1977
مواليد 1979
مواليد 1981
مواليد في ديار بكر

سونغل أودن


Nicolás « Nico » Pino, né le  à Santiago au Chili, est un pilote automobile chilien. Il participe actuellement aux championnats de sport-prototypes, tels que le WeatherTech SportsCar Championship, l'European Le Mans Series et l'Asian Le Mans Series.

Carrière
En 2021, Nico Pino fait ses débuts en Endurance en rejoignant l'écurie polonaise Inter Europol Competition afin de participer aux deux dernières manches du championnat European Le Mans Series au volant d'une Ligier JS P320 dans la catégorie LMP3. Le résultat de ces deux courses n'est pas satisfaisant car un problème d'échappement cause un abandon lors des 4 Heures de Spa-Francorchamps et il se classe en  position lors des 4 Heures de Portimão.

En 2022, toujours en LMP3, Nico Pino rejoint l'équipe américaine Performance Tech Motorsports afin de participer aux 24 Heures de Daytona. Durant cette épreuve, il réalise de bonnes performances en ayant le meilleur temps de la catégorie durant les essais libres et réussit le  temps en qualification. La course n'est pas à la hauteur des essais et des qualifications car la voiture doit abandonner au bout de 588 tours. Après cette expérience, il rejoint de nouveau l'écurie polonaise Inter Europol Competition afin de participer au championnat Asian Le Mans Series.

Résultats

† Pino étant un pilote invité, il était inéligible pour marquer des points.

Résultats aux 24 Heures de Daytona

Résultats en WeatherTech SportsCar Championship

* Saison en cours.

Résultats en European Le Mans Series

* Saison en cours.

Résultats en Asian Le Mans Series

* Saison en cours.

Notes et références

Liens externes

 ;

  Nicolas Pino sur www.driverdb.com
  Nicolas Pino sur racingsportscars.com

Naissance à Santiago
Naissance en septembre 2004
Pilote automobile chilien
Pilote du Championnat unifié des voitures de sport
Pilote des 24 Heures de Daytona
Pilote des European Le Mans Series
Pilote des Asian Le Mans Series

Nicolas Pino (pilote automobile)


Panic! At The Disco este o formație americană de rock fondată în 2004, care la momentul actual, este formată din vocalistul Brendon Urie, acompaniat în turneu de către basista Nicole Row, chitaristul Mike Naran și toboșarul Dan Pawlovich.

Istoric

Începuturile carierei (2004-2005)
Panic! At The Disco a fost fondată de către prietenii din copilărie Ryan Ross, Spencer Smith, Brent Wilson si Brendon Urie, în Las Vegas. Primele demouri ale trupei au fost foarte diferite de alte formatii din Las Vegas, fapt ce le-a adus un contract de inregistrari fara a tine niciun spectacol.

A Fever You Can't Sweat Out (2005-2007)
Formatia a lucrat asupra albumului din iunie pana in septembrie 2005. Albumul este impartit in 2 parti: prima parte este muzica electronica si dance, iar a doua parte contine instrumente provenite din muzica clasica. Dupa terminarea inregistrarii, trupa a mers in turneul Nintendo Fusion Tour cu Fall Out Boy, The Strating Line, and Boys Night Out pentru restul anului 2005.  Acesta a fost lansat pe 27 septembrie 2005, cu aproape 10.000 de copii vandute in prma saptamana.Dupa patru luni, videoul "I write sins, not tragedies"  a ajuns in topul Billboard Hot 100, iar vanzarile au depasit pragul de 500.00 de copii vandute. La sfarsitul lunii martie 2006, trupa a anuntat un nou turneu. In mai 2006, brent Wilson a fost dat afara din trupa, deoarece acesta era lipsit de responsabilitate fata de trupa.

Pretty. Odd. si ...Live in Chicago (2007–2009)
Formația a început să scrie albumul Pretty Odd pe data de 6 martie 2007, retragandu-se in Munții Charleston, Nevada. În ianuarie 2008, aceștia au publicat un nou logo, eliminând semnul exclamarii și astfel devenind Panic At The Disco.

Albumul a fost lansat pe 21 martie 2008 și descris ca fiind mai apropiat de muzica celor de la The Beatles. Pretty Odd s-a vândut cu 54.000 de copii in prima zi de la lansare și 139.000 in prima săptămână în Statele Unite De asemenea, a debutat pe locul 2 in topul Billboard 200. Pe scena, trupa a abordat un stil in contrast față de cel precedent, din Fever, cu o tema florală.

Albumul live ...Live in Chigaco, bazat pe înregistrările de la turneul Honda Civic Tour a fost lansat pe 2 decembrie 2008. DVD-ul conține imagini și videouri din spatele scenei cu Panic! At The Disco, un film de scurt metraj Panic At The Disco In: American Valley si un documentar despre turneu, All In A Day's.

Vices & Virtues (2009–2012)
In primăvara anului 2009, formația a început să lucreze pentru cel de-al treilea album. Cu toate acestea, pe 6 iulie 2009, Ryan Ross și Jon Walker au anunțat prin intermediul site-ului oficial că părăsesc formația. Intr-un interviu, Ross a spus că motivul principal a fost diferențele în procesul creativ din el și Urie, care dorea să dezvolte un sunet pop, pe când Ross și Walker doreau să scrie muzica retro rock. Mai tarziu, numele trupei s-a schimbat din nou în Panic! At The Disco.

Fostul chitarist de la formația pop rock The Cab, Ian Crawford si Dallon Weekes, vocalistul și basistul trupei indie rock The Brobecks i-au înlocuit pe Ross și Walker in turneul cu blink-182, Summer Tour, din 2009. La acel moment, Urie și Smith erau singurii membrii fondatori rămași în formație. După turneu, basistul Dallon Weekes a intrat oficial în componența Panic! At The Disco, pentru a dezvolta conceptul viitorului album.

Aceasta a petrecut marea parte a anului 2010 înregistrând cel de-al treilea album, Vices & Virtues, care a fost lansat pe 22 martie 2011, cu critici pozitive.

În februarie 2011, formația a mers in turneul Vices & Virtues Tour. Turneul a avut aceeași atmosferă teatrală ca și în Fever. După terminarea turneului, Panic! a colaborat cu formația Fun, lansând un single împreună, intitulat "C'mon". Panic! At The Disco a contribuit cu melodia "Mercenary" pentru jocul Batman: Arkham City.

Too Weird to Live, Too Rare to Die! (2012–2015)

După terminarea ultimul turneu, Urie și Smith au inceput lucrul la următorul album. Ian Crawford a părăsit formația fiind înlocuit de Kenneth Harris. Ulterior, lansarea albumului Too Weird To Live, Too Rare To Die! a fost anunțată pe 8 octombrie 2013. Single-ul Miss Jackson a fost lansat in iulie 2013 împreună cu un video muzical, pentru promovarea albumului.

Panic! At The Disco au evoluat împreună cu Fall Out Boy in cadrul turneului Save Rock And Roll Arena Tour cu Harris inlocuindu-l pe Crawford.

La scurt timp după începerea propriului turneu, Gospel Tour, Smith a relatat intr-o scrisoare deschisă fanilor despre abuzul sau de alcool și medicamente prescrise inca de la înregistrarea albumului Pretty. Odd. Desi acesta a cantat împreună cu Panic! At The Disco pentru câteva săptămâni, Smith a părăsit formația pentru a da mai multa atenție sănătății sale, in timp ce Dan Pawlovich de la formația Valencia i-a luat locul.

Intr-un interviu din 23 septembrie 2014, Urie a declarat că s-a gandit la conceptul  unui album nou, dar nu este sigur dacă va fi un album Panic! At The Disco sau un album solo.

Death of a Bachelor (2015–2017)

Pe 2 aprilie 2015, Spencer Smith a anunțat oficial că a părăsit Panic! At The Disco.

In aprilie 2015, Hallelujah a fost lansat și a debutat pe locul 40 in Billboard Hot 100 , devenind al doilea cel mai cunoscut cântec după "I Write Sins, Not Tragedies". Câteva luni mai târziu, Urie a scris că al cincilea album, Death Of A Bachelor, va fi lansat pe 15 ianuarie 2016.

Formația a lansat o reinterpretare a cântecului "Bohemian Rhapsody" ce a fost inclus in albumul Suicide Squad.

Pray for the Wicked (2018-prezent)

Discografie
 A Fever You Can't Sweat Out (2005)
 Pretty Odd (2008)
 Vices & Virtues (2011)
 Too Weird To Live, Too Rare To Die!  (2013)
 Death Of A Bachelor (2016)
 Pray for the Wicked (2018)

Stil muzical
Emo, Alternative, Indie Rock

Membrii formației
Membri curenți
 Brendon Urie – vocalist, chitara, clape (2004–prezent); chitara bas (2005–2010, 2015–present); tobe (2015–present)

Premii și nominalizări

|-
| 2006
| "I Write Sins Not Tragedies"
| MTV Video Music Awards – Video Of The Year
|

|-
| 2006
| "I Write Sins Not Tragedies"
| MTV Video Music Awards – Best Group Video
|

|-
| 2006
| "I Write Sins Not Tragedies"
| MTV Video Music Awards – Best Rock Video
|
|-
| 2006
| "I Write Sins Not Tragedies"
| MTV Video Music Awards – Best New Artist In A Video
|

|-
| 2006
| "I Write Sins Not Tragedies"
| MTV Video Music Awards – Best Art In A Video
|
|-
| 2006
| "I Write Sins Not Tragedies"
| Teen Choice Awards-Rock Track
|

|-
| 2007
| Panic! At The Disco
| Los Premios MTV Latinoamérica – Best International Rock Group
|

|-
| 2007
| Panic! At The Disco
| Kerrang! Awards – Best International Band
|

|-
| 2008
| "Nine in the Afternoon"
| MTV Video Music Awards – Best Direction
|

|-
| 2008
| "Nine in the Afternoon"
| MTV Video Music Awards – Best Pop Video
|

|-
| 2008
| Panic! At The Disco
| Los Premios MTV Latinoamérica – Best International Rock Group
|

|-
| 2008
| Panic! At The Disco
| MTV Asia Awards – The Style Award
|

|-
| 2008
| "Nine in the Afternoon"
| Teen Choice Awards – Rock Track
|

|-
| 2008
| A Fever You Can't Sweat Out
| Grammy Awards – Best Boxed/Special Limited Edition
|

|-
| 2011
| "The Ballad of Mona Lisa"
| Kerrang! Awards – Best Single
|

|-
| 2014
| Brendon Urie
| Alternative Press Music Awards – Best Vocalist
|

|-
| 2014
| Panic! at the Disco
| Alternative Press Music Awards – Artist of the Year
|

|-
| 2015
| Dallon Weekes
| Alternative Press Music Awards – Best Bassist
|

|-
| 2015
| Panic! at the Disco
| Alternative Press Music Awards –Best Live Band
|

|-
| 2015
| "Emperor's New Clothes"
| Rock Sound Readers Poll – Video of the Year
|

|-
| 2016
| "Emperor's New Clothes"
| Alternative Press Music Awards – Best Music Video
|

|-
| 2016
| "Hallelujah"
| Alternative Press Music Awards – Song of the Year
|

|-
| 2016
| Panic! at the Disco
| Alternative Press Music Awards – Artist of the Year
|

|-
| 2016
| "Victorious"
| MTV Video Music Awards – Best Rock Video
|

|-
| 2017
| Panic! at the Disco
| People's Choice Awards – Favorite Group
|

|-
| 2017
| Death of a Bachelor
| Grammy Awards - Best Rock Album
|
|}

Formații pop americane
Formații muzicale fondate în 2004

Panic! at the Disco


Estação Marylebone ( ) é um terminal ferroviário Central de Londres e conectado à estação do Metrô de Londres na área de Marylebone da Cidade de Westminster. Na rede da National Rail, também é conhecida como London Marylebone e é o terminal sul da Chiltern Main Line para Birmingham. Uma estação de metrô acompanhante fica na linha Bakerloo entre Edgware Road e Baker Street em a zona tarifária 1 da Transport for London.

A estação foi inaugurada em 15 de março de 1899 como o terminal londrino da Great Central Main Line (GCML), a última grande ferrovia a abrir na Grã-Bretanha por 100 anos, ligando a capital às cidades de Leicester, Sheffield e Manchester. Marylebone foi o último terminal da linha principal de Londres a ser construído e é um dos menores, abrindo com metade das plataformas originalmente planejadas. Há um intercâmbio com a linha Bakerloo desde 1907, mas não com outras linhas.

O tráfego diminuiu na estação Marylebone a partir de meados do século 20, principalmente após o fechamento da GCML. Na década de 1980, foi ameaçado de fechamento, mas foi suspenso por causa do tráfego de passageiros na London to Aylesbury Line (uma parte restante da GCML) e de . Em 1993, a estação encontrou um novo papel como o terminal da Linha Principal Chiltern. Após a privatização da British Rail, a estação foi ampliada com duas plataformas adicionais em 2006 e serviços melhorados para . Em 2015, os serviços começaram entre Marylebone e  através de uma nova corda conectando a linha principal à Oxford to Bicester Line e uma extensão para  seguindo em 2016. A partir de 2020, é o único terminal principal de Londres a hospedar apenas trens a diesel, pois nenhuma das linhas da National Rail é eletrificada.

Marylebone é uma das praças no tabuleiro Britânico Monopoly e é popular para filmagens devido à sua relativa tranquilidade em comparação com outros terminais de Londres.

Localização
A estação fica em Melcombe Place, ao norte de Marylebone Road, uma via reta de oeste para leste através de Marylebone, na Londres Central; a Baker Street está próxima a leste e sudeste. É no norte, Lisson Grove, bairro do distrito, em uma projeção norte dos distritos Bryanston e Dorset Square imediatamente ao sul de St John's Wood. A nordeste fica o Regent's Park, ao norte em uma rede de ruas principalmente residenciais é Lord's Cricket Ground e ao sul, sudoeste e sudeste são uma rede de ruas de uso misto. Outros terminais próximos de Londres são  e .

Várias linhas de ônibus TfL servem a estação.

National Rail
A estação da linha principal tem seis plataformas; dois construídos em 1899, dois inseridos na antiga estrada de carruagens na década de 1980, e dois construídos em Setembro de 2006. É o único terminal não eletrificado em Londres. Marylebone é operada pela Chiltern Railways (parte da Deutsche Bahn), tornando-se uma das poucas estações terminais de Londres a não ser gerenciada pela Network Rail.

Chiltern Railways opera todos os serviços na estação, acessando a Chiltern Main Line e a London to Aylesbury Line que servem , , Bicester, , , , , Birmingham Moor Street, Birmingham Snow Hill, e (nos horários de pico)  e . Existem serviços para  através da Oxford to Bicester Line, e alguns serviços para  através da linha de Leamington to Stratford.

História
A história inicial de Marylebone está ligada à extensão Great Central Main Line (GCML) da Great Central Railway (GCR) em Londres. Quando Sir Edward Watkin se tornou presidente da Manchester, Sheffield and Lincolnshire Railway (MS&LR) em 1864, a linha não era particularmente lucrativa, pois não tinha conexão direta com Londres. Watkin estava descontente com a transferência de tráfego para a Great Northern Railway e, quando se tornou presidente da Metropolitan Railway em 1872, decidiu construir uma linha dedicada entre a MS&LR e o centro de Londres.

A abordagem de Marylebone foi a última seção da Great Central Main Line a ser construída. O progresso foi atrasado na década de 1890 por causa de objeções, principalmente porque a linha passaria pelo Lord's, o principal campo de críquete em Londres e sede do Marylebone Cricket Club. Watkin prometeu que a Lord's não seria interrompida pela construção da ferrovia, e um ato do Parlamento para completar a linha foi aprovado em 28 de março de 1893. A estação foi construída em uma área  local em torno de Blandford e Harewood Squares, a oeste de Regent's Park. Mais de 4.000 pessoas da classe trabalhadora foram despejadas de suas casas para transformar a Harewood Avenue e a Rossmore Road em vias de acesso; cerca de 2.600 deles foram realojados em novos apartamentos perto de St. John's Wood Road. Watkin renunciou à presidência em 1894 após problemas de saúde e foi substituído por Lord Wharncliffe. A aproximação à estação através do Lord's foi conseguida por um túnel aberto construído entre setembro de 1896 e maio de 1897, evitando o cancelamento de qualquer críquete.

A estação foi aberta ao tráfego de carvão em 27 de julho de 1898 e aos passageiros em 15 de março de 1899. Era o terminal da linha principal de extensão do GCR em Londres – a última grande linha ferroviária a ser construída em Londres até o High Speed 1. A Great Central Railway ligava Londres a estações em , , Rugby, Leicester, Nottingham, Sheffield e Manchester. Os serviços locais do noroeste de Middlesex, High Wycombe e Aylesbury também terminaram em Marylebone. O GCR mudou sua sede para Marylebone de Manchester em 1905.

A estação foi projetada por Henry William Braddock, engenheiro civil do GCR. Tem um design modesto devido à falta de dinheiro do GCR. A sala principal de reservas tem  por . É uma versão doméstica do estilo revival "Wrenaissance" que se encaixa no ambiente residencial com empenas holandesas, empregando tijolos quentes e pedras de cor creme. A crista GCR foi trabalhada nas grades de ferro forjado em vários lugares.

O plano original era para oito plataformas, mas metade foi designada como uma "possível extensão futura" e o custo de construção do GCML foi maior do que o esperado. A linha que levava à estação cortava  de habitação de classe média, incluindo o Eyre Estate em St John's Wood e a área ao redor de Lord's, atraindo protestos e exigindo uma realocação das instalações da pista e da estação. Nunca houve dinheiro suficiente para as plataformas extras, e apenas quatro foram construídas, três dentro do galpão de trem e uma a oeste (plataforma 4). Como resultado, o saguão é incomumente longo e teve três paredes durante a maior parte do século 20. A parede norte estava faltando, pois o GCR previu que as outras quatro plataformas, sob um galpão de trem estendido, seriam construídas mais tarde. Mais tarde, um bloco de escritórios foi construído no local vago. O custo da extensão de Londres significou que o adjacente Great Central Hotel, projetado por Sir Robert William Ellis, foi construído por uma empresa diferente. O hotel funcionou por um período relativamente curto e foi convertido em escritórios em 1945, tornando-se a sede da British Rail de 1948 a 1986. Os escritórios foram restaurados como hotel em 1993.

A GCR construiu um galpão de motores no local em 1897, mas durou pouco. Uma área de serviço de locomotivas, composta por uma plataforma giratória e torre de carvão permaneceu em uso até o fim da tração a vapor na estação em 1966.

O tráfego de passageiros no GCR nunca foi pesado porque foi a última linha principal a ser construída e teve dificuldade em competir com rivais mais estabelecidos (especialmente a Midland Railway de seu terminal em St Pancras) pelo lucrativo negócio de passageiros intermunicipais. O baixo tráfego de passageiros significava que Marylebone era a mais tranquila e agradável das estações termini de Londres. O GCR estava descontente por ter que usar parte da rota da Metropolitan Railway para chegar a Marylebone e abriu uma nova linha para High Wycombe em 2 de abril de 1906. Os serviços suburbanos adicionais geraram tráfego para a estação, que anteriormente estava tão vazia que o número de funcionários superava os passageiros. Embora o tráfego de passageiros permanecesse relativamente escasso, a linha era muito usada para frete, especialmente carvão; em 1914, 67% do tráfego era de mercadorias. Os trens corriam do norte e East Midlands para o depósito de carga adjacente à estação, que era marginalmente a maior de Londres.

O auge da linha foi entre 1923, quando a GCR foi absorvida pela London and North Eastern Railway (LNER) e 1948, quando a LNER foi nacionalizada para formar a British Rail Eastern Region. Como resultado, muitas locomotivas de prestígio, como Flying Scotsman, Sir Nigel Gresley e Mallard, que circulavam na East Coast Main Line, eram visitantes frequentes da linha. Trens especiais circulavam na linha para destinos como a Escócia. O uso mais movimentado da estação veio após a construção do Estádio de Wembley em 1923, quando foi usado para conter grandes multidões que desejavam ver a Final da FA Cup. Serviços especiais correram de Marylebone para a Exposição do Império Britânico em Wembley Park no ano seguinte.

Ao contrário de outros terminais de Londres, Marylebone sofreu poucos danos diretos durante a Blitz. Foi fechado entre 5 de outubro e 26 de novembro de 1940 depois que os túneis de aproximação foram violados, e o depósito de mercadorias foi bombardeado em 16 de abril de 1941.

Após a nacionalização da British Railways em 1948, Marylebone foi inicialmente mantida aberta como uma estação de longa distância. Novos serviços foram introduzidos, incluindo o serviço Master Cutler para Sheffield e o South Yorkshireman para Bradford, mas não foram bem utilizados. A partir de 1949, todos os serviços locais para High Wycombe e Princes Risborough foram encaminhados para Marylebone, embora a frequência dos trens tenha sido reduzida dois anos depois.

A Great Central Main Line duplicou a rota da Midland Main Line e os trens de longa distância de Marylebone foram reduzidos a partir de 1958, levando ao fechamento da Great Central Main Line ao norte de Aylesbury em 4 de setembro de 1966 no Beeching Axe.

O esgotamento dos serviços começou depois que a linha foi transferida da Região Leste da British Railways para a Região London Midland, embora a estação e os primeiros quilômetros de sua rota tenham sido parte da Região Oeste desde 1950. Em 1958, o Master Cutler foi desviado para  e a East Coast Main Line. Em 1960 todos os serviços expressos foram descontinuados, seguidos pelo frete em 1965. A partir de então até o fechamento, apenas alguns serviços diários "semi-rápidos" de longa distância para Nottingham permaneceram. O grande pátio de mercadorias de Marylebone foi fechado e vendido ao Conselho da Grande Londres para habitação. O último serviço de longa distância ocorreu em 4 de setembro de 1966, exceto por um breve adiamento no ano seguinte, quando Paddington estava passando por obras de sinalização.

Marylebone era então o terminal para serviços locais apenas para Aylesbury e High Wycombe, com alguns serviços estendidos para . Eles foram mudados para operação de unidade múltipla a diesel (DMU) após a eliminação gradual do vapor. Os DMUs British Rail Class 115 foram introduzidos aos serviços locais em 1962. A estação foi transferida da região ocidental para a região de Londres Midland em 1973. A conexão de longa distância da Great Central Railway de Marylebone via , foi fechou no mesmo ano.

A partir da década de 1960, a falta de investimento fez com que os serviços locais ficassem cada vez mais degradados. No início da década de 1980, Marylebone estava sob séria ameaça de fechamento. Em 1983, o presidente da British Rail, Peter Parker, encomendou um relatório sobre a possibilidade de converter Marylebone em um 'caminho de ônibus de alta velocidade', pelo qual Marylebone seria convertida em um terminal rodoviário. As faixas entre Marylebone, Harrow-on-the-Hill e South Ruislip seriam fechadas e convertidas em uma via para uso exclusivo de ônibus urbanos e interurbanos. Os serviços da British Rail via High Wycombe seriam desviados para Paddington, e os serviços de Aylesbury seriam assumidos pelo Metrô de Londres em uma linha Metropolitan estendida, e depois encaminhados para Baker Street.

A British Rail anunciou formalmente planos para fechar Marylebone em 15 de março de 1984, aguardando um processo de consulta estatutária, e avisos de fechamento foram postados na estação. As propostas foram controversas e enfrentaram forte oposição das autoridades locais e do público, levando a uma batalha legal que durou dois anos. Apesar do fechamento pendente, o número de passageiros caiu apenas cerca de 400 por dia em relação aos níveis de 1968. O projeto de conversão se mostrou impraticável devido às limitações de espaço livre na linha e o fechamento foi discretamente abandonado.

A estação foi revivida sob o controle do setor Network SouthEast da British Rail. A introdução do Capitalcard intermodal e de uso ilimitado (agora conhecido como Travelcard) levou a um aumento acentuado de passageiros em Londres, absorvendo a capacidade ociosa em Paddington e Baker Street e eliminando a possibilidade de os serviços de Marylebone serem desviados.

Marylebone foi absolvida da ameaça de fechamento em 30 de abril de 1986, e um programas de modernização e reforma de £ 85 milhões da estação e seus serviços foi concedido. Isso foi financiado com a venda de parte da estação para desenvolvedores, incluindo duas das quatro plataformas originais no oeste da estação e o terceiro vão do galpão de trem. Para substituí-los, foi retirada a via central da cabine, e em seu lugar foram criadas duas novas plataformas numeradas 2 e 3. As linhas degradadas em Marylebone foram modernizadas com nova sinalização e velocidades de linha mais altas. Em 1991, a frota de trens Classe 115 em serviços locais foi substituída por trens Classe 165 Turbo, e as frequências de serviço foram aumentadas. Os serviços para Banbury foram estendidos à estação reaberta de Birmingham Snow Hill em 1993, criando o primeiro serviço de longa distância em Marylebone desde 1966. Inicialmente este serviço funcionava em intervalos de duas horas, mas provou ser popular e foi aumentado para uma frequência horária em 1994.

Após a privatização da British Rail, a Chiltern Railways assumiu os serviços ferroviários em 1996 e desenvolveu o serviço interurbano para Birmingham Snow Hill. Em 2002, foi aberto um serviço para . A linha foi restaurada para trilha dupla no mesmo ano, e Marylebone foi expandida em 2006 com duas plataformas extras no projeto Chiltern's Evergreen 2. Uma nova plataforma (plataforma 6) foi inaugurada em maio de 2006, enquanto que a plataforma 5 e a plataforma encurtada 4 foram inauguradas em setembro. As plataformas 5 e 6 foram construídas no local dos ramais de mercadorias e um depósito foi aberto perto da estação ferroviária de Wembley Stadium.

Em setembro de 2007, o Office of Rail Regulation concedeu à Wrexham Shropshire & Marylebone Railway Company (WSMR) permissão para operar serviços de Wrexham no Norte de Gales via , Telford e das Midlands Ocidentais para Marylebone; eles começaram no início de 2008, restaurando os serviços diretos de Londres para Shropshire (Wrexham já é servido por um serviço da Virgin Trains para Euston), com cinco viagens de ida e volta por dia durante a semana. Isso foi reduzido para quatro trens por dia em março de 2009. Esses serviços cessaram em janeiro de 2011 após a redução do número de passageiros; o fechamento foi atribuído à Grande Recessão.

Em dezembro de 2008, foi proposto o reinício dos serviços diretos entre Aberystwyth no meio do País de Gales e Londres, que funcionou pela última vez em 1991, com Marylebone como o terminal de Londres. A Arriva Trains Wales anunciou uma consulta para dois serviços por dia, seguindo a rota do WSMR que conecta com a Cambrian line em Shrewsbury. Esta ideia foi abandonada após objeções de Wrexham & Shropshire.

Em 2011, a Chiltern Railways assumiu a rota de  para  da First Great Western, em preparação para a abertura de uma ligação da Chiltern Main Line para a Varsity Line (na qual a estação de Bicester Town está localizada), que veria serviços duas vezes por hora em hora de Marylebone para Oxford. A construção estava prevista para começar em 2011, mas foi adiada até o ano seguinte, depois que os morcegos foram encontrados empoleirados em um dos túneis da linha Varsity. Os serviços para Oxford Parkway começaram em outubro de 2015 e os serviços para Oxford começaram em dezembro de 2016. Em 2018, uma pesquisa descobriu que os passageiros de Oxford preferiam a rota Chiltern para Marylebone sobre a rota Great Western para Paddington via .

Em 2017, a Network Rail propôs uma atualização de Marylebone com 1.000 assentos extras nos trens que se aproximavam da estação. Essas melhorias estão planejadas para serem concluídas até 2024. Além disso, estão planejadas melhorias na estação Old Oak Common para aliviar o congestionamento em Marylebone. Em um estudo da Network Rail, foi dito que qualquer expansão da estação poderia custar até £ 700 milhões com Old Oak Common uma alternativa mais viável para aumento de capacidade.

Serviços

O padrão de serviço típico de dias de semana fora de pico de Marylebone é:

 Serviços intercidades
 1 por hora para
 1 por hora para
 2 por hora para
 Local
 1 por hora para
 1 por hora para
 1 por hora para  via
 2 por hora para  via , um dos quais continua até
 1 por hora para , com alguns serviços continuando para

Serviços adicionais funcionam nos horários de pico, e alguns trens de Birmingham se estendem até  ou .

Metrô de Londres
A estação do Metrô de Londres fica na linha Bakerloo entre as estações Baker Street e Edgware Road e está, junto com a estação da linha principal, na zona 1 tarifária da Transport for London. O acesso é feito por escadas rolantes do saguão da estação da linha principal, que abriga a bilheteria da estação de metrô. Até 2004, uma escada rolante de madeira levava à estação, uma das últimas do sistema de metrô de Londres que não havia sido substituída como consequência do incêndio de King's Cross em 1987.

Marylebone tem conexões diretas com apenas uma única linha de metrô, ao contrário de muitos outros terminais de Londres, como  e . Não há intercâmbio direto com a linha Circle, que antecede a estação em mais de 30 anos e a contorna ao sul. As estações mais próximas da linha Circle são Edgware Road e Baker Street  de distância.

História
A estação de metrô foi inaugurada em 27 de março de 1907 pela Baker Street and Waterloo Railway sob o nome de "Great Central" (após uma mudança de seu nome pretendido Lisson Grove). A ferrovia terminou aqui até que a extensão para Edgware Road foi aberta em 15 de junho. A estação foi renomeada para Marylebone em 15 de abril de 1917. O nome original ainda aparece em alguns lugares no revestimento da parede da plataforma, embora o esquema de revestimento seja um substituto projetado para refletir o esquema original.

A entrada atual foi aberta em 1º de fevereiro de 1943 após danos causados pela guerra ao prédio original da estação que ficava a oeste na junção da Harewood Avenue e Harewood Row e a introdução das escadas rolantes. O antigo edifício, projetado pelo arquiteto da Underground Electric Railways Company of London, Leslie Green, usava elevadores para acessar as plataformas. Foi demolido em 1971 e o local é ocupado por um hotel econômico.

Em agosto de 2020, iniciou-se a instalação de uma terceira escada rolante no lugar da escada atual, seguida da substituição das escadas rolantes construídas em 1943. A obra está prevista para ser concluída em 2023.

Serviços
O serviço atual da Bakerloo Line consiste em:

 20 tph sentido sul para Elephant & Castle
 11 tph sentido norte para Queen's Park
 3 tph sentido norte para Stonebridge Park
 6 tph sentido norte para

Referências culturais
Como um dos terminais mais tranquilos de Londres, Marylebone tem sido popular como local de filmagem. Em particular, várias cenas do filme A Hard Day's Night dos Beatles foram filmadas aí em abril de 1964, assim como a cena de abertura do filme de 1965 de The IPCRESS File e o filme de 1978 de The Thirty-Nine Steps. (estando em ). A estação continua a ser usada de acordo com a Film London.

Marylebone é um dos quatro terminais de Londres representados na versão britânica do jogo de tabuleiro Monopoly, junto com King's Cross, Fenchurch Street e Liverpool Street. Durante o tempo em que a placa foi projetada em meados da década de 1930, todas as estações estavam sendo operadas pelo LNER.

Ver também
 The Landmark London – o nome atual do antigo Great Central Hotel

Ligações externas
 Horários de trem e informações sobre a estação para a estação Marylebone da National Rail
 Estação Marylebone em Chiltern Railways

Terminais ferroviários de Londres

Estação Marylebone


Isorhythm (from the Greek for "the same rhythm") is a musical technique using a repeating rhythmic pattern, called a talea, in at least one voice part throughout a composition. Taleae are typically applied to one or more melodic patterns of pitches or colores, which may be of the same or a different length from the talea.

History and development

Isorhythms first appear in French motets of the 13th century, such as in the Montpellier Codex. Although 14th-century theorists used the words talea and color—the latter in a variety of senses related to repetition and embellishment—the term "isorhythm" was not coined until 1904 by musicologist Friedrich Ludwig (1872–1930), initially to describe the practice in 13th-century polyphony. Ludwig later extended its use to the 14th-century music of Guillaume de Machaut. Subsequently, Heinrich Besseler and other musicologists expanded its scope further as an organizing structural element in 14th- and early 15th-century compositions—in particular, motets. Some of the earliest works organized around isorhythms are early 14th-century motets by various composers in an illuminated manuscript of the Roman de Fauvel. Two of the era's most important composers of isorhythmic motets are Phillipe de Vitry (1291–1361) and Guillaume de Machaut (c. 1300–1377). Machaut's second motet, De souspirant / Tous corps qui de bien amer / Suspiro, is an example of typical 14th-century use of isorhythm.

Isorhythm is a logical outgrowth of the rhythmic modes that governed most late medieval polyphony. Discarding modal-rhythmic limitations, isorhythm became a significant organizing principle of much of 14th-century French polyphony by extending the talea of an initial section to the entire composition in conjunction with variation of a corresponding color. "The playful complexity of ...[taleae] that mixes mensuration and undergoes diminution by half—became a typical, even a defining feature of motets in the 14th century and beyond".

The structural diagram at right shows the isorhythmic tenor voice of a late 14th-century motet, Sub arturo plebs / Fons citharizantium / In omnem terram by Johannes Alanus (c. late 14th century), featuring threefold isorhythmic diminution.

 Staff 1: preexisting Gregorian cantus firmus melody, from the first antiphon for the first nocturn of the commons for Apostles, In omnem terram exivit sonus eorum ('their voice has gone out into all the world'). The cantus firmus of the motet is a perfect fifth higher than the original chant; notes used for the tenor marked in red.
 Staff 2: isorhythmic tenor as notated in mensural notation. Numbers 1–3 and brackets indicate three rhythmically identical sequences (taleae). The three mensuration signs in the beginning define the pattern of diminution, indicating tempus perfectum cum prolatio maior, tempus perfectum cum prolatio minor and tempus imperfectum cum prolatio minor, respectively. (In the manuscript these signs are in fact found at the end of the line, together with a repetition sign.)
 Staves 3–5: abbreviated transcription into modern notation. Each line represents one full repetition of the tenor's melody (color), including the three taleae in each, resulting in a nine-part structure. (Within each color, only the first few notes of each talea are rendered here.) The three mensuration signs in the line above correspond to the change in time signatures: , , .

During the decades following and into the 15th century, upper voices became increasingly involved in isorhythmic organization. Many compositions became isorhythmic in all voices, a practice known as panisorhythm. In such compositions, the length of the color and talea are often unequal, causing the repetition of the melody in differing rhythmic patterns. As an example, if the "color" includes nine notes and the "talea" five, the "color" would have to be repeated five times before the two schemes again realign. Examples can be found in motets and Mass movements by John Dunstable, Johannes Ciconia and Guillaume Du Fay.

A 15th-century mass by a composer known only as Pycard found in the Old Hall manuscript (named for the English town in which it was eventually discovered), demonstrates the high sophistication and complexity of panisorhythmic techniques. The lower parts have a recurring color and talea that unite the composition. The upper parts have four different talea, one for each major section of the composition. The rhythmic relationship between upper and lower parts changes as the music progresses. Each quarter note in the lower part equals 4 quarter notes in the upper parts, creating an uneven ratio of 4:9 that causes the parts to lose synchronization. The lower part then steadily contracts in a series of Pythagorean proportions (12:9:8:6) until the parts come back into alignment.

As an analytical concept, isorhythm has proven valuable for understanding musical practices in other cultures; for example, the peyote culture songs of certain North American Indian groups and the music of India and Africa.

References

Sources

Further reading

 Apel, Willi (1959). "Remarks about the Isorhythmic Motet". In Les Colloques de Wégimont II, 1955: L'Ars nova; recueil d'études sur la musique du XIVe siècle, edited by Suzanne Clercx-Lejeune, 139–148. Paris: Société d'Edition "Les Belles Lettres".
 Bent, Margaret (2008). "What Is Isorhythm?" In Quomodo Cantabimus Canticum? Studies in Honor of Edward H. Roesner, edited by David Butler Cannata, Gabriela Ilnitchi Currie, Rena Charnin Mueller, and John Louis Nádas, 121–143. Publications of the American Institute of Musicology: Miscellanea, No. 7. Middleton, Wisconsin: American Institute of Musicology. .
 Bent, Margaret, and Andrew Wathey (2001). "Vitry, Philippe de [Vitriaco, Vittriaco]". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, second edition, edited by Stanley Sadie and John Tyrrell. London: Macmillan.
 Cumming, Julie (2003). The Motet in the Age of Du Fay, revised reprint edition. Cambridge and New York: Cambridge University Press. .
 Earp, Lawrence (2018). "Isorhythm". In A Critical Companion to Medieval Motets, edited by Jared C. Hartt, 77–101. Woodbridge: Boydell. .
 Harbinson, Denis (1966). "Isorhythmic Technique in the Early Motets". Music & Letters 47, No. 2 (April): 100–109.
 Hartt, Jared C. (2010). "Tonal and Structural Implications of Isorhythmic Design in Guillaume de Machaut's Tenors". Theory and Practice 35:57–94.
 Hoppin, Richard H. (1978). Medieval Music. New York: W. W. Norton. .
 Leech-Wilkinson, Daniel (1982–83). "Related Motets from Fourteenth-Century France". Proceedings of the Royal Musical Association 109:1–22.
 Leech-Wilkinson, Daniel (1989). Compositional Procedure in the Four-Part Isorhythmic Works of Philippe de Vitry and his Contemporaries, 2 vols. Outstanding dissertations from British Universities. New York and London: Garland University Press.
 Ludwig, Friedrich (1903–04). "Die 50 Beispiele Coussemaker's aus der Handschrift von Montpellier". Sammelbände der Internationalen Musik-Gesellschaft 5:177–224.
 Planchart, Alejandro Enrique (2013). "Proportion and Symbolism in Some Ars Antiqua Motets". Musica Disciplina 58:231–264.
 Sanders, Ernest H. (2001). "Talea". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, second edition, edited by Stanley Sadie and John Tyrrell. London: Macmillan.
 Zayaruznaya, Anna (2015). The Monstrous New Art: Divided Forms in the Late Medieval Motet. Cambridge and New York: Cambridge University Press. .

Rhythm and meter
Musical techniques
Medieval music theory

Isorhythm


Calyptra thalictri es una especie de lepidópteros perteneciente a la subfamilia Calpinae en la familia Erebidae.

Recibe el nombre común de polilla vampiro, al igual que otras especies del mismo género, por la costumbre que tienen de beber sangre de vertebrados, incluidos los humanos a través de la piel. Sin embargo, no causa ningún peligro a los seres humanos.

Presenta una envergadura de 40-45 mm. Vuela desde mayo a septiembre, dependiendo de la ubicación. La larva se alimenta de especies de Thalictrum.

Se alimenta del jugo de frutas pero puede perforar la piel con su proboscis con ganchos y obtener sangre. Solo los machos tienen este comportamiento.

Su distribución original es desde Japón y Corea, hacia el sur, a China y Malasia, hacia el oeste a través de los Urales hasta el sur de Europa. Recientemente ha ampliado su distribución hasta el norte de Europa. en el año 2000 se la observó en Finlandia y en 2008 en el oeste de Suecia.

Referencias

Enlaces externos

Calpinae
Taxones descritos por Moritz Balthasar Borkhausen
Insectos descritos en 1790

Calyptra thalictri


İbadan, Nijerya'da bir şehirdir. Nijerya'nın en kalabalık, dünyanın en kalabalık 100 şehrinden birisidir. En büyük şehir Lagos'un kuzeyinde kurulmuştur. Nüfusu 2006 tahminlerine göre 3.500.000 kadardır.

Nijerya'daki şehirler
1829'da kurulan yerleşim birimleri

İbadan


Toomet ist der Familienname folgender Personen:

 Janar Toomet (* 1989), estnischer Fußballspieler
 Tiia Toomet (* 1947), estnische Schriftstellerin

Toomet


Three man (also referred to as Mr. Three, diamyo, or  hat man) is a drinking game played with two dice. It can be played with at least three people but some consider it better with around five.

Rules

A random player is chosen to be the "three man", and may be given a hat to wear to signify this role. Players then take turns around the table to roll two six-sided dice, with one version of the rules stating the following effects:

Threes
For a roll that totals 3, or shows 3 on one of its dice, the three man must take a drink.
Sevens
For any roll that totals 7, the person to the left of roller drinks. (If a 3-4 is rolled, "three man" must also drink.)
Elevens
For any roll that totals 11, the person to the right of roller drinks.
Doubles
Whenever a double is rolled, the roller may pass the dice to one or two other players, who roll the dice and apply the result. If this results in another double, the original roller must drink the sum of the dice.

If a roll meets none of these criteria, the player's turn is over.

If a player rolls the dice off the table, the player has to take a shot.

Variations
A common variation, which allows the three man to change during the game, includes the rule that if the three man rolls a 1 + 2 on the dice, or a 3 on either or both dice, they are no longer the three man. After the rolls effect is performed, the new three man is either selected by the current three man, or there is no three man in the game until a subsequent roller gets a 3.

In the "doubles" variation, whoever rolls doubles (Player A) can "give" them to another player (Player B), who then rolls both the dice to see how many times they must drink. If B rolls doubles, the dice are returned to A, who must roll and drink twice as many times as the value that they roll (e.g., if A rolls 3 and 2, A must drink 10 times).

In the "party foul" variant, if the dice fall off the table, the player drinks for each fallen die. When a "sloppy jalopy" rule is applied, the player with fallen dice is loudly admonished as a "sloppy jalopy" and immediately becomes the new three man.

One version includes special effects for any roll of 1:
 1 and 1 follow the usual rules for passing off doubles.
 1 and 2 makes the roller the three man.
 1 and 3 makes the three man drink (as with any roll of a 3).
 1 and 4 thumb to table or floor: last player to place his/her thumb must drink.
 1 and 5 turn ends.
 When a 1 and 6 is rolled, the player to the left drinks.

Another house rule is a "bathroom penalty": if a player is in the bathroom when it is their turn to roll, they must take a drink for every 5 seconds they are late in returning.

In an Australian version of this game the rules are as follows:

1+1: New Rule (You make a rule affecting the current game, little green man,[5] Nicknames etc)
1+2: 3 man (You are the three man; put on a hat, every time a three is on the dice drink, remains until someone else rolls this)
2-2 3-3 4-4 5-5 6-6 (doubles): Choose a person to fill their drink and finish their drink.
7 or 11: Choose a person to fill their drink and finish their drink. If someone has a double, seven or eleven they roll as soon as the person touches the cup and if they get a 7, 11, or double the person must repeat. If a player touches the dice before that, they must finish their drink. On the third time this is rolled, the roller must finish their drink.
9: Busta Rhyme (Make up one line of a rhyme, go around table, loser drinks)
10: Categories (Select a category, go around the table until someone misses out they drink)

Other rules require the roller to drink on an 11, or the player to the right to drink on a 9. One variant says that on rolling a five, the player must high-five the three man.

See also
 Sevens, elevens, and doubles
 List of drinking games

References

Dice games
Drinking games

Three man


L'attaque de Prekaz , également connue sous le nom de massacre de Prekaz , était une opération menée par les forces serbes le 5 mars 1998, pour capturer des combattants de l'Armée de libération du Kosovo (UCK) considérés comme des terroristes par la Serbie. Au cours de l'opération, le chef de l'UCK Adem Jashari et son frère Hamëz ont été tués, ainsi que près de 60 autres membres de la famille.

L'attaque a été critiquée par Amnesty International, qui a écrit dans son rapport que: "toutes les preuves suggèrent que l'attaque n'avait pas pour but d'appréhender des Albanais armés, mais d'éliminer les suspects et leurs familles". La Serbie, en revanche, a affirmé que le raid était dû aux attaques de l'UCK contre des avant-postes de la police.

Contexte
Adem et Hamëz Jashari étaient membres de l'Armée de libération du Kosovo (UCK), un groupe militant d'Albanais qui cherchait l'indépendance du Kosovo vis-à-vis de la Yougoslavie. Adem Jashari était responsable de l'organisation de la première formation politique armée à Srbica (Skënderaj en albanais) en 1991.

Poursuivant Adem Jashari pour le meurtre d'un policier serbe, les forces serbes ont de nouveau tenté d'attaquer le complexe de Jashari à Prekaz le 22 janvier 1998. Le 28 février, une fusillade a éclaté entre des militants albanais et une patrouille de police serbe dans le petit village de Likošane. Quatre policiers serbes ont été tués et plusieurs blessés. Les militants de l'UCK, dont Adem Jashari, se sont échappés. Par la suite, la police serbe a tué treize personnes dans une maison voisine. Plus tard dans la journée, des policiers serbes ont attaqué le village voisin de Ćirez et ont ensuite tué 26 Albanais. Cependant, les militants albanais ont réussi à s'échapper et la police a décidé de s'installer chez Adem Jashari et sa famille. Dans la vallée de Drenica, Jashari a décidé de rester chez lui et il a ordonné à ses combattants de rester là aussi et de résister jusqu'au dernier homme.

Plan d'attaque

Le 5 mars 1998, l'UCK a lancé une autre attaque contre une patrouille de police à Donji Prekaz, ce qui a poussé la police serbe à demander des représailles, selon le rapport public officiel serbe. Après la deuxième attaque, la police a préparé une réponse brutale pour les Jasharis. Ils ont commencé à traquer les militants locaux de l'UCK qui ont été forcés de se retirer dans l'enceinte de Jashari dans le même village.

Le 7 mars 1998, la police yougoslave a tué plus de soixante personnes, dont les deux frères Jashari. Le seul survivant était Besarta Jashari, la fille de Hamëz Jashari. Elle a affirmé que les policiers l'avaient "menacée avec un couteau et lui avaient ordonné de dire que son oncle (Adem Jashari) avait tué tous ceux qui voulaient se rendre".

Les preuves recueillies plus tard ont montré que l'attaque n'avait pas pour but d'appréhender des « militants » albanais armés ; l'attaque visait plutôt à les éliminer, eux et leurs familles. D'autres maisons de membres de la famille Jashari ont également été attaquées par la police ainsi que le complexe résidentiel de la famille Lushtaku. En réponse, le Conseil de sécurité de l'ONU s'est tourné vers le Chapitre VII de la Charte des Nations unies sans autoriser la dernière mesure du chapitre qui était l'intervention militaire. Des mortiers ont tiré sur des maisons et des tireurs d'élite ont tiré sur ceux qui s'enfuyaient.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Guerres de Yougoslavie (1991-2001)
 Guerre du Kosovo

Guerre du Kosovo

Attaque du Prekaz


කලපුදිය ජලය හෝ  ලවණමය ජලය යනු,  මිරිදියට වඩා ලවණතාවය  සහිත මුත්  , කරදිය තරම් ලවණතාවය සහිත නොවන ජලය වෙයි. ගං මෝය වලදී කරදිය සහ මිරිදිය මුසු වීමෙන් හෝ කලපුදිය පාෂාණිධාතුමය ජලධරයන් තුල හෝ එය ඇති විය හැක.

කලපුදිය ජලය


Vivien Leigh Olivier (5 Kasım 1913 – 8 Temmuz 1967), İngiliz oyuncu.

Rüzgâr Gibi Geçti filmindeki güneyli güzel Scarlett O'Hara (1939) ve A Streetcar Named Desire filmindeki Blanche DuBois rolleri ile (1951) iki Oscar kazandı. Sahnede sıkça göründü ve eşi Laurence Olivier ile birçok projede çalıştı. 30 yıllık sahne kariyerinde Noël Coward ve George Bernard Shaw komedilerinden William Shakespeare klasikleri Ophelia, Kleopatra, Juliet ve Macbeth'''e birçok farklı karakteri canlandırdı.

Övülen güzelliği Leigh için bir tatmin duygusu yaratmaktan çok, onun tarafından kendisinin bir aktris olarak ciddiye alınmasını engeleyen bir unsur olarak görülmüştür. Bununla birlikte, onun için gerçek anlamda tehlike oluşturan şey hastalığı idi. Bipolar bozukluk onun yetişkin hayat sürecinin büyük bir bölümünde kendini göstermiştir. Bunun sonucu olarak da çalışmak için çok zor bir insan olmasıyla nam salarken, kariyeri çöküş periyoduna girmiştir. 1940 yılında ilk kez teşhis edilen ve kendini sürekli yineleyen tüberküloz nöbetleriyle zayıf düşen Leigh, tüberküloz hastalığı nedeniyle öleceği ana dek aralıklarla film ve tiyatro oyunlarındaki görevlerine devam etmiştir.

 Filmleri
 Things Are Looking Up  (1935)
 Gentlemen's Agreement  (1935)  (Phil Stanley)
 Look Up and Laugh  (1935)  (Marjorie Belfer)
 The Village Squire  (1935)  (Rose Venables)
 Fire Over England  (1937)  (Cynthia)
 Dark Journey  (1937)  (Madeleine Goddard)
 Storm in a Teacup  (1937)  (Victoria 'Vickie' Gow)
 A Yank at Oxford  (1938)  (Elsa Craddock)
 Sidewalks of London  (1938)  (Liberty Libby)
 Rüzgâr Gibi Geçti  (1939) (Scarlett O'Hara)
 21 Days  (1940)  (Wanda)
 Waterloo Bridge  (1940)  (Myra)
 That Hamilton Woman  (1941)  (Emma Lady Hamilton)
 Caesar and Cleopatra  (1945)  (Cleopatra)
 Anna Karenina (film, 1948)  (1948)  (Anna Karenina)
 İhtiras Tramvayı (1951)  (Blanche DuBois)
 The Deep Blue Sea  (1955)  (Hester Collyer)
 The Skin of Our Teeth  (1959)  (Sabina) - (tv için)
 The Roman Spring of Mrs. Stone  (1961)  (Karen Stone)
 Ship of Fools  (1965)  (Mary Treadwell'')

Dış bağlantılar

 Vivien Leigh
 Viv & Larry

1913 doğumlular
Batı Bengal doğumlular
1967 yılında ölenler
20. yüzyılda Britanyalı kadın oyuncular
İngiliz kadın sinema oyuncuları
İngiliz kadın tiyatro oyuncuları
En İyi Kadın Oyuncu Akademi Ödülü sahipleri
Tony Ödülü sahipleri
BAFTA En İyi Kadın Oyuncu Ödülü sahipleri
En İyi Kadın Drama Filmi Oyuncusu Altın Küre Ödülü sahipleri
Londra'da ölenler
Birleşik Krallık'ta veremden ölenler
New York Film Eleştirmenleri Birliği En İyi Kadın Oyuncu Ödülü sahipleri
Kraliyet Tiyatro Akademisinde öğrenim görenler
Britanyalı Roma Katolikleri
Britanyalı kadın sinema oyuncuları
İrlanda asıllı Britanyalılar
Britanyalı kadın tiyatro oyuncuları
Bipolar bozukluğu olan kişiler
En İyi Kadın Oyuncu Volpi Kupası sahipleri

Vivien Leigh


West Point  é um filme mudo estadunidense de 1927, do gênero drama romântico, dirigido por Edward Sedgwick, e estrelado por William Haines e Joan Crawford.

Sinopse
O arrogante e insolente Bruce Wayne (William Haines), um cadete de West Point que é uma estrela do time de futebol, aprende dolorosamente que todos os seus atos têm consequências quando, depois de um ano, percebe que não adquiriu o espírito escolar adequado nem conseguiu conquistar a amizade dos outros cadetes.

Elenco
 William Haines como Brice Wayne
 Joan Crawford como Betty Channing
 William Bakewell como 'Tex' McNeil
 Neil Neely como Bob Sperry
 Ralph Emerson como Bob Chase
 Leon Kellar como Capitão Munson
 Raymond G. Moses como Treinador Towers (creditado como Major Raymond G. Moses U.S.A.)

Produção
O filme foi gravado em locações em West Point, Nova Iorque.

A mesma história usada para este filme foi usada para o filme "Dress Parade" (1927), da DeMille Company, estrelado por William Boyd e Bessie Love.

O assistente de direção da produção foi Edward Brophy, que logo passaria a atuar em tempo integral.

Recepção
A revista Photoplay escreveu: "O veículo principal de Bill Haines ... trata tudo com humor no começo, arrancando muitas risadas".

Bilheteria
De acordo com os registros da Metro-Goldwyn-Mayer, o filme arrecadou US$ 502.000 nacionalmente e US$ 190.000 no exterior, totalizando US$ 692.000 mundialmente. O retorno lucrativo da produção foi de US$ 487.000.

Filmes dos Estados Unidos de 1927
Filmes dirigidos por Edward Sedgwick
Filmes de drama romântico dos Estados Unidos
Filmes de drama romântico da década de 1920
Filmes mudos dos Estados Unidos
Filmes da Metro-Goldwyn-Mayer
Filmes mudos
Filmes de esporte dos Estados Unidos
Filmes sobre futebol americano
Filmes gravados em Nova Iorque (estado)
Filmes em preto e branco
Filmes em língua inglesa

West Point (filme)


المجلاد اسم يلقب في الأشياءالعظيمة وهي كلمة مرادفها كلمة جلاد وهو الشخص العادل بين الناس ماسك العصا معاقب الناس وكانت كلمة المجلاد في القرون القديمة تستخدم في الجيش وتطلق على الجندي الذي يقتل الكثير من العداء.

ألقاب

المجلاد


15202 Yamada-Houkoku este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
15202 Yamada-Houkoku este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kiso de Hiroki Kosai și Kiichiro Hurukawa. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,39 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 9,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 15001-16000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1977
Centura de asteroizi

15202 Yamada-Houkoku


القَبُّ أو القَّبَّة أو الياقة هي جزء من أجزاء الملابس العلوية كالقميص أو الثوب أو المعطف التي تحيط بالرقبة. قد تكون الياقة متصلة بقطعة الملابس العلوية أو منفصلة عنها وتوضع كإضافة حول العنق بشكل مشابه لربطة العنق.

اامراجع

وصلات خارجية

تاريخ الملابس
خط العنق

ياقة


Bogdan Ficeac (născut 31 martie 1958, Pitești) este un scriitor, scenarist și jurnalist român. În perioada 1998 – 2007 a fost redactor șef  la România liberă.

Lucrări scrise
Povestiri
 1983 - "Păsările", în suplimentul Biblioteca Anticipația al revistei Argeș
 1985 - "Jungla" cu Mircea Ioan, în Almanahul Anticipația 1986
 1986 - "Hidra", în Almanah România Literară 1987.
 1987 - "Piațeta cu bănci de marmură", în Almanah Anticipația 1988
 1987 - "Callysto", în Almanah Anticipația 1988. În această povestire cu un ritm alert, acțiunea are loc într-o bază cosmică îndepărtată.
 1989 - "Steaua din poiana Gorunului", Almanah Anticipația 1989
 1990 - "Noaptea fantasmelor", Almanah Anticipația 1990. Reprezentanții unei civilizații extraterestre terorizează pașnici săteni care interpretează contactul ca pe o invazie a fantomelor bazându-se pe folclorul local
 1990 - "Inorogul", La orizont această constelație, colecția Fantastic Club, editura Albatros
 1990 - "Ultimul țărm al speranței", în Cronici metagalactice , Editura Tehnică.
Volume de autor
 1992 - "Oameni de rezervă", Știință și tehnică. Romanul a primit Premiul Asociației Scriitorilor de Science Fiction și a fost radiodifuzat în 2004. În roman, personajul Rudolg Gelli, miliardar american, și-a creat mai multe clone genetice pentru a-și înlocui organele bătrâne și obține nemurirea. Una din copiile sale află secretul și ajută la aflarea lui cu prețul vieții.
 1996 - Tehnici de manipulare, Editura Nemira, Colecția Politică
 1996 - California, mirajul Vestului, Nemira, Colecția Țărmuri
 1997 - India. O poartă spre eternitate, Romcartexim
 1999 - Noaptea fantasmelor, Editura Dacia
 1999 - Cenzura comunista și formarea omului nou, Nemira

Filmografie

Scenarist
 Magnatul (2004)

Note

Vezi și
 Lista scriitorilor de literatură științifico-fantastică români
 Listă de autori de literatură științifico-fantastică

Legături externe
 Bogdan Ficeac la isfdb.org
 https://www.cinemagia.ro/actori/bogdan-ficeac-44912/

Nașteri în 1958
Scriitori români de literatură științifico-fantastică

Bogdan Ficeac


An Thyridolepis in uska genus han Liliopsida. An Thyridolepis in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Thyridolepis

Thyridolepis


O cazarmă (din rusescul kazarma) este o clădire sau grup de clădiri construite pentru a caza personalul militar. Primele cazărmi reprezentau adăposturi temporare sau colibe în care erau adăpostite diferite persoane și animale, dar azi se referă, de obicei, la clădiri permanente pentru cazarea militarilor. Cuvântul poate desemna blocuri separate de locuințe sau complexe de clădiri, deși termenul se referă adesea la o structură unică.

Principalul scop al cazărmilor este de a separa militarii de populația civilă și de a consolida disciplina, antrenamentul și așa-zisul esprit de corps. Ele au fost numite "unități de disciplinare a soldaților". Ca și clădirile fabricilor, unele cazărmi sunt considerate construcții anoste și de calitate inferioară, în timp ce alte cazărmi sunt cunoscute pentru arhitectura lor superbă cum este cazul Cazărmii Collins din Dublin și a altora din Paris, Berlin, Madrid, Viena sau Londra. Cazărmile au evoluat în decursul timpului de la barăcile dure ale armatelor formate prin conscripție în secolul al XIX-lea, umilitoare, infectate de microbi și de-abia diferențiate de grajdurile animalelor până la barăcile moderne curate și conectate la Internet ale militarilor voluntari.

Istoric

Cele mai vechi cazărmi sunt cele ale Gărzii Pretoriene Romane, construite pentru a adăposti forțele de elită. Există o serie de ruine ale cazărmilor Armatei Romane în forturi de frontieră cum ar fi Vercovicium și Vindolanda. Din sursele istorice romane se poate constata că elementele esențiale ale vieții de cazarmă nu s-au schimbat timp de mii de ani.
În perioada modernă, a avut loc o Revoluție Militară care a contribuit în mod decisiv, în opinia istoricilor, la formarea statelor naționale prin creșterea cheltuielilor de întreținere ale armatelor permanente. Cazărmi mari, cu uz permanent, au fost construite în secolul al XVIII-lea de către cele mai puternice două state din acea perioadă: Franța ("caserne") și Spania ("cuartel"). Termenul englezesc "barrack" derivă, pe de altă parte, din cuvântul spaniol pentru un adăpost temporar ridicat de soldați în campaniile militare, barraca; (din cauza temerilor că o armată aflată în cazarmă ar fi o amenințare la adresa democrației constituționale, nu s-au construit cazărmi în Marea Britanie până în 1790, în ajunul Războaielor Napoleoniene).

Primele tabere de antrenament permanente au fost construite în Regatul Franței și în Germania în secolul al XVIII-lea. Armata Britanică a construit tabăra Aldershot începând din 1854.

Până la Primul Război Mondial, regimentele de infanterie, artilerie și cavalerie aveau cazărmi separate. Primele cazărmi navale au fost corăbiile vechi de lemn, dar aceste locuințe insalubre au fost înlocuite cu cazărmi navale încăpătoare în marile orașe porturi din Europa și Statele Unite ale Americii, ce foloseau de obicei hamace în loc de paturi.

Acestea au fost inadecvate pentru enormele armate mobilizate după 1914. Au fost construite colibe de tabără, folosind variante ale colibelor Nissen confecționate din lemn sau din tablă ondulată.

Militari

În multe forțe militare, subofițerii și soldații sunt cazați frecvent în cazărmi în timpul serviciului militar sau al instrucției. Ofițerii inferiori și, uneori, și subofițerii primesc de multe ori mai puțin spațiu, în timp ce ofițerii superiori pot împărți sau chiar pot avea propria lor cameră.
Termenul de "oraș garnizoană" este o expresie comună pentru orice oraș care are cazarmă militară, adică o prezență militară permanentă în apropiere.

Note

Bibliografie
 Black, Jeremy, A Military Revolution?: Military Change and European Society, 1550-1800 (London, 1991)
 Dallemagne, François, Les casernes françaises, (1990)
 Douet, James, British Barracks, their social and architectural importance, 1660-1914 (London, 1997)
 Roberts, Michael The Military Revolution, 1560-1660 (Belfast, 1956); reprinted with some amendments in Rogers, Clifford, ed., The Military Revolution Debate Rogers, Clifford, ed., The Military Revolution Debate: Readings on the Military Transformation of Early Modern Europe (Boulder, 1995)
 1911 Encyclopædia Britannica

Legături externe

 Royal Engineers Museum Military Works (Barrack construction)

Așezări omenești
Unități și formațiuni militare după tip

Cazarmă


Hornar eða nashyrningsfuglar (fræðiheiti: Bucerotidae) er ætt Bucerotiformes.

Heimild

Fuglar

Hornar


Grundlovsfilm er en dansk dokumentarfilm.

Handling
Opsamlingsbånd med diverse grundlovsfilm.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark

Grundlovsfilm


Archery at the 2000 Summer Olympics was held at Sydney International Archery Park in Sydney, Australia with ranking rounds on 16 September and regular competition held from 17 to 20 September. One hundred twenty-eight archers from forty-six nations competed in the four gold medal events—individual and team events for men and for women—that were contested at these games.

The Korean team won three out of the four gold medals contested. Eight Olympic records and three world records were broken at these games.

Qualification and format
There were four ways for National Olympic Committees (NOCs) to qualify berths for individual archers for the Olympics in archery. No NOC was allowed to enter more than three archers. For each gender, the host nation (Australia) was guaranteed three spots. The 1999 World Target Competition's top 8 teams (besides the host nation) each received three spots, and the 19 highest ranked archers after the team qualifiers were removed also received spots. 15 of the remaining 18 spots were divided equally among the five Olympic continents for allocation in continental tournaments. The last three spots in each gender were determined by the Tripartite Commission.

Each NOC that received three places for individual archers (i.e., the host nation, the top 8 teams at the World Target Competition, and any other nation that was able to take 3 of the remaining 37 places) was able to have its three archers compete as a team in the team competition.

All archery at the 2000 Olympics was done from a range of 70 meters. The target consists of concentric circles, and has a total diameter of 122 cm. An archer had 40 seconds to shoot each arrow. 64 archers in each gender took part in the Olympics, with each National Olympic Committee being able to enter a maximum of three archers. Each archer shot 12 ends, or groups, of 6 arrows per end in the ranking round. The score from that round determined the match-ups in the elimination rounds, with high-ranking archers facing low-ranking archers. There were three rounds of elimination that used six ends of three arrows, narrowing the field of archers to 32, then to 16, then to 8. The three final rounds (quarterfinals, semifinals, and medal matches) each used four ends of three arrows.

Participating nations

Forty six nations contributed archers to compete in the events.  Below is a list of the competing nations; in parentheses are the number of national competitors.

Medal summary

Medal table

Men's

Women's

See also
 Archery at the 2000 Summer Paralympics

References

External links
International Olympic Committee results database

2000
2000 Summer Olympics events
2000 in archery
International archery competitions hosted by Australia

Archery at the 2000 Summer Olympics


Die N593 war von 1933 bis 1973 eine französische Nationalstraße, die zwischen der N111 östlich von Pont-de-Salars und Saint-Affrique verlief. Ihre Länge betrug 53,5 Kilometer.

Weblinks
 Route nationale française auf WikiSara, eine Auflistung aller Nationalstraßen (französisch)

593

Route nationale 593


Spontaneous Combustion est un groupe anglais de musique progressive, formé en 1968 à Poole dans le Dorset. par les alors tout jeunes frères Margetts : Gary (né en 1954, guitare, chant principal) et son cadet Tristram  - ou Tris - (né en 1955, basse, chant) ainsi que par des amis de lycée, dont Tony Brock (né également en 1955, batterie, chant). Le groupe enregistre trois albums et quatre singles avant de se séparer définitivement en 1977. Il a travaillé avec les producteurs Greg Lake, Robert Fripp,  et Conny Plank. Bien que le groupe n'ait connu, durant ses années d'existence, qu'un succès limité, tant du point de vue critique que commercial, il a vu se consolider au fil du temps un noyau de fans : les avis relatifs à son premier album ont été fortement réévalués et les enregistrements de la période 1971-1973 ont tous (et parfois plusieurs fois) été réédités alors même que les originaux atteignaient, auprès des collectionneurs, des valeurs importantes.

Biographie

Les débuts
Le groupe se forme à l'origine sous le nom de Transit Sound. Gary Margetts et son ami d'école Steve Evans sont bientôt rejoints par Tris Margetts et . Evans quitte peu après la formation, qui continue en trio selon une formule alors fréquente. Les musiciens jouent des reprises dans des clubs locaux du Dorset mais commencent bientôt à composer leurs propres morceaux.

Dans le sillage de Greg Lake
En août 1970, à la suite d'une prestation dans un concours local, dont le groupe sort gagnant, les musiciens sont remarqués par Greg Lake, issu comme eux (et comme Robert Fripp, qui les produira plus tard), du même comté. A cette époque, Greg Lake a déjà rencontré le succès au sein de King Crimson et, avec le claviériste Keith Emerson et  le batteur Carl Palmer, il vient de former ELP. Désireux de se lancer comme producteur, il prend le groupe sous son aile, lui déniche un contrat d'enregistrement avec EMI Records (sous son label progressive Harvest) et suggère aux musiciens d'adopter le nom de groupe Spontaneous Combustion. Il s'ensuit, deux mois plus tard, un premier concert à Bornemouth, en première partie d'ELP .

Une session d'enregistrement aboutit fin 1971, à un premier single, Lonely Singer /200 Lives et Leaving, suivi quelques mois plus tard, en  janvier 1972, par leur premier album, éponyme. L'un et l'autre sont produits par Greg Lake. Sauf au niveau local, le succès n'est pas vraiment au rendez-vous mais le groupe tourne dans le circuit des clubs et des petites salles. Surtout, les jeunes musiciens (Tris est âgé alors d'à peine seize ans) effectuent une première tournée en ouverture d'ELP : vingt-et-une dates leur permettent de parcourir ainsi l'Angleterre et l'Ecosse, fin 1971, souvent devant des salles de près de 5.000 personnes.

Prise d'autonomie et désagrégation du groupe
C'est alors une période d'effervescence : aux dires de Tony Brock, le groupe répète jour après jour, et ne cesse d'élargir son répertoire avec de nouveaux morceaux. Leur jeune âge ne leur permettant pas de suivre ELP dans sa tournée américaine, Spontaneous Combustion décide de ne pas attendre le retour de Greg Lake et d'auto-produire son deuxième album studio, erreur que Tony Brock considèrera plus tard comme "fatale" . Moins marquant que son prédécesseur, plus orienté vers une musique "hard", Triad sort fin octobre 1972, flanqué du single Gay Time Light, mais il passe quasi inaperçu. La parution de l'album coïncide pourtant avec les quelques vingt dates de la tournée Harvest  Mobile Tour Fall organisée par EMI et durant laquelle  le groupe tient souvent la tête d'affiche parmi des personnalités ou des groupes tels que Kevin Ayers, Edgar Broughton Band, East of Eden, Babe Ruth, Electric Light Orchestra ou Barclay James Harvest.

Au  tout début 1973, le groupe délivre encore pour Harvest un troisième puis un quatrième singles : les deux faces du troisième réfèrent à La Danse du sabre d'Aram Khatchatourian mais alors que la première face consiste en une reprise assez plate, qui ne rivalise pas en termes de brillance avec celle de Dave Edmunds et Love Sculpture quelque cinq années auparavant, la face B est une réinterprétation plus libre et imaginative, rehaussée par la participation et la production de Robert Fripp. Le single, pourtant, échoue, comme ses prédécesseurs, à  se classer dans les charts. Le quatrième single, "Rainy Day" / "Chessboard" est un single promotionnel à destination des seuls Etats-Unis.

Soucieux de quitter le Dorset afin de poursuivre sa carrière de musicien à Londres, le batteur Tony Brock abandonne le groupe. Il rejoint d'abord Strider puis , un groupe qui connaît un succès assez large aux États-Unis. Musicien désormais renommé, établi aux États-Unis, Tony Brock accompagne, dans les décennies qui suivent, des figures telles que Rod Stewart, Roy Orbison,  et Elton John.

L'épisode "Time"
Les frères Margetts décident, quant à  eux, de continuer à travailler ensemble et ils s'adjoignent, pour ce faire, les services du batteur Jeff 'Jode ' Leigh, du guitariste Alec Johnson et du chanteur Mike U'Dell. Le groupe tourne au Royaume-Uni et en Europe avant de rejoindre en 1974 le célèbre producteur Conny Plank en Allemagne. Spontaneous Combustion sort ainsi en 1975 un nouvel album, intitulé Time mais, pour des raisons contractuelles, il ne peut mentionner son nom sur la pochette. Du reste, le groupe ne tarde pas à se séparer définitivement en 1977.

Tandis que son frère ainé Gary se retire rapidement du monde musical, Tristram Margetts est recruté, en 1981 pour faire partie du Greg Lake's Band. Dans ce groupe, il reprend la basse des mains de Greg Lake, permettant à celui-ci de se concentrer sur le chant et la guitare et il participe à l'enregistrement des deux albums studios que l'ex-chanteur d'ELP délivre à cette époque : Greg Lake (1981) et Manœuvres (1983).

Regain d'intérêt et reconnaissance posthume
Visitant, en 2012, les archives d'ELP pour la remastérisation de l'album d'ELP Tarkus sous la forme d'un double CD de luxe, le producteur Steven Wilson met la main sur un enregistrement anonyme qu'il  croit issu des sessions de cet album. Il l'attribue par erreur au trio et l'insère à titre de bonus dans la réédition sous le titre d'Unknown Ballad. Il apparaît toutefois  ultérieurement qu'il s'agissait de la toute première chanson de Spontaneous Combustion produites par Greg Lake, Just A Dream. Les discussions générées par cet épisode remettent en lumière un groupe largement oublié. La même année, les quatre singles du groupe reparaissent, à titre de bonus, dans de nouvelles éditions des deux premiers albums.

Comme cela a été dit, en 2020, l'historien du rock  inclut le premier album de Spontaneous Combustion dans sa liste Classic Albums By Young Musicians : 25 Age-Defying Greats.

Membres
 Gary Margetts
 Tris Margetts

 Steve Evans
 Jode Leigh
 Mike U'Dell
 Alec Johnson
 James (Jay) Sharkey
 Pete Taylor

Discographie

Albums studio
 1972 : Spontaneous Combustion
 1972 : Triad
 1975 : Time
Ces albums ont été republiés de multiples fois en CD, particulièrement depuis 2012. A noter que, ainsi que cela été dit, les deux premiers albums ont fait l'objet en 1997 d'une compilation sous le format "deux albums en un CD".

Singles

Notes et références

Groupe anglais de rock progressif

Spontaneous Combustion (groupe de musique britannique)


U geometriji, potencija točke govori o udaljenosti neke točke od neke kružnice. Neka je točka P, a kružnica k sa središtem u S i polumjerom r. Tada je potencija točke P s obzirom na kružnicu k jednaka  (Slika 1). Ako je ona manja od nule, točka je unutar kružnice; ako je jednaka nuli, točke je na kružnici; te ako je veća od nule, točka se nalazi izvan kružnice. Ako je proizvoljna točka A na kružnici, pravac PA siječe kružnicu u točkama A i B, tada je potencija točke jednaka . Neka je p tangenta na kružnicu k koja prolazi kroz P, te je T diralište tangente p. Tada je potencija točke jednaka .

Radikalna os ili potencijalna os je skup točaka ravnine koje imaju jednaku potenciju na dvije nekoncentrične kružnice. Radikalna os je pravac okomit na spojnicu središta tih kružnica. Ako se kružnice sijeku, radikalna os prolazi kroz sjecišta kružnica.

Radikalno središte je točka koja ima jednaku potenciju na tri nekoncentrične kružnice. Ako se tri kružnice sijeku u jednoj točki, upravo je ta točka njihovo radikalno središte. Vukorepin teorem kaže kako se rješava svaki problem koji sadržava tri pravca koja prolaze kroz šest različitih točaka (svaki pravac kroz dvije) i sijeku se u jednoj točki s radikalnim središtem. Radikalno središte se uvijek dokazuje uvođenjem fantomske točke koja je sjecište dviju kružnica i dokazivanjem da ona leži na trećoj.

Dokaz
Potencija točke dokazuje se sličnim trokutima. Neka su  te  potencije točke s obzirom na kružnicu k. Trokuti PAM i PBN su slični (ali ne homotetični). Iz sličnosti slijedi:

što je i trebalo dokazati.

Dokaz za tangentne dužine koje spajaju diralište tangente i točku, uz oznake kao na slici 1:

gdje su točke P, A i B kolinearne.

Izvori

Vidi još
 Miquelova točka
 Kružnica

Analitička geometrija

Potencija točke


Iryna Volodymyrivna Tsvila (en  ;  - ) est une enseignante ukrainienne, militante politique et photographe, qui a participé à la guerre russo-ukrainienne et à la bataille de Kiev.

Biographie
Après avoir reçu une formation pédagogique, elle travaille à l'école internationale de Kiev « Meridian » jusqu'en 2006.

En 2014, elle se porte volontaire pendant la guerre du Donbass au sein du bataillon Sich. Elle sert ensuite pour la brigade de garde nationale de réponse de l'armée ukrainienne. Irina Tsvila a été tuée le 25 février 2022, lors de la bataille de Kiev, lors d'un assaut blindé par les troupes russes.

Art
Pendant la révolution ukrainienne de 2014 et la guerre russo-ukrainienne, elle se consacre à la photographie, organisant une exposition personnelle dans le village de Svyatopetrovsky en 2017. Elle est également impliquée dans l'écriture, en participant à la publication du livre Voices of War. Histoires d'anciens combattants.

Vie privée
Irina Tsvila est mariée. Son mari est également mort pendant la bataille de Kiev.

Références

Femme photographe
Photographe ukrainien du XXe siècle
Photographe ukrainien du XXIe siècle
Femme de lettres ukrainienne
Personnalité liée à Kiev
Professeur ukrainien
Naissance en avril 1969
Naissance dans l'oblast de Kiev
Naissance en RSS d'Ukraine
Décès en février 2022
Décès à Kiev
Décès à 52 ans
Mort lors de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022
Personnalité militaire de la guerre du Donbass
Militaire ukrainien mort lors de la guerre russo-ukrainienne

Iryna Tsvila


Mail Call er en amerikansk sitcom for voksne, der er skabt af R. Lee Ermey for History.

Kilder

Eksterne henvisninger

Amerikanske tv-serier fra 2000'erne
Tv-programmer fra History

Mail Call


Maria Lyle, née le  à Édimbourg (Écosse), est une athlète handisport écossaise concourant pour le Royaume-Uni dans la catégorie T35 pour les athlètes atteintes de paralysie cérébrale. Malgré ses six titres européens et son titre mondial, elle n'est jamais monté sur la première marche d'un podium paralympique.

Carrière
Maria Lyle est née atteinte de paralysie cérébrale causée par le zona contracté par sa mère pendant sa grossesse. Elle fait ses études à l'Université Napier d'Édimbourg en sciences appliquées.

Trop jeune pour être sélectionnée aux Jeux de 2012, elle possède à ce moment-là un meilleur record personnel sur le 100 m et le 200 m que les temps réalisés par la championne paralympique Liu Ping cette année-là. Deux ans plus tard, elle rafle l'or sur le 100 m et le 200 m T35 à l'âge de seulement 14 ans aux Championnats d'Europe. Aux Jeux paralympiques d'été de 2016, Lyle remporte une médaille d'argent et deux médailles de bronze.

Aux Jeux du Commonwealth de 2018, elle remporte une médaille d'argent sur le 100 m T35. En 2019, Lyle réalise le doublé 100 m/200 m T35 aux Mondiaux à Dubaï. Deux ans plus tard, elle refait le même doublé  aux championnats d'Europe. Quelques semaines plus tard aux Jeux de 2020, elle remporte une médaille de bronze sur le 100 m T35 en 14 s 18 derrière la Chinoise Zhou Xia (13 s 00) et l'Australienne Isis Holt (13 s 13).

Palmarès

Jeux paralympiques

 Jeux paralympiques d'été de 2016 à Rio de Janeiro :
  4 x 100 m T35-38
  100 m T35
  200 m T35
 Jeux paralympiques d'été de 2020 à Tokyo :
  100 m T35

Championnats du monde

 Championnats du monde 2015 à Doha :
  4 x 100 m T35-38
  100 m T35
  200 m T35
 Championnats du monde 2017 à Londres :
  100 m T35
  200 m T35
 Championnats du monde 2019 à Dubaï :
  100 m T35
  200 m T35

Championnats d'Europe

 Championnats d'Europe 2014 à Swansea :
  100 m T35
  200 m T35
 Championnats d'Europe 2016 à Grosseto :
  100 m T35
  200 m T35
  4 x 100 m T35-38
 Championnats d'Europe 2018 à Berlin :
  100 m T35

Références

Liens externes

Athlète (femme) handisport britannique
Coureuse de 100 mètres
Coureuse de 200 mètres
Médaillée d'argent paralympique britannique
Médaillée de bronze paralympique britannique
Athlète (femme) aux Jeux paralympiques d'été de 2016
Athlète (femme) aux Jeux paralympiques d'été de 2020
Naissance en février 2000
Naissance à Édimbourg
Étudiant de l'université Napier d'Édimbourg

Maria Lyle


Rekylskydningen paa Middelgrundsfortet den 26. Oktober 1930 er en dansk dokumentarfilm fra 1930.

Filmen rapporterer fra et rekylkorps øvelse på Middelgrundsfortet den 26. oktober 1930, hvor der trænes skydning efter luftmål. Rekylkorpset sejler fra Københavns Havn ud til Middelgrundsfortet. Efter øvelsen sejles retur.

Eksterne henvisninger

Dokumentariske optagelser
Danske film fra 1930
Begivenheder i 1930
Danmark i 1930'erne
Militære enheder fra Danmark
Danmarks militær


Tomirida ili Tomiris ili Tomirija (današnji Kazahstan, oko 570. — 520. pr. Kr) bila je masagetska kraljica poznata po pobjedi nad perzijskim carem Kirom Velikim.

O masagetskoj kraljici Tomiridi pisalo je više antičkih povjesničara. Tomiridino pleme Masageti živjelo je na granici s tek osnovanim Perzijskim Carstvom u središnjoj Aziji u blizini Aralskoga jezera.

Perzijski car Kir Veliki zaprosio je Tomiridu nastojeći da mirnim putem pripoji državu Masageta svome Carstvu. Naslutivši da je veliki vladar želi oženiti samo iz političkih razloga, Tomirida ga odbija. Kir nije odustajao od namjere da državu Masageta osvoji lukavstvom. Pozvao je neprijatelje na gozbu, gdje ih je poslužio vinom. Masageti, koji do tada nisu nikada vidjeli to piće, brzo su se opili. Perzijski vojnici su potom lako zarobili neprijatelje među kojima je bio i Tomiridin sin Spargapis. Sutradan je mladić zamolio Perzijance da ga oslobode. Nakon toga je počinio samoubojstvo.

Tomirida je saznavši za sinovljevu smrt, pokrenula sve snage na Perzijance. Herodot piše da je bitka koja je uslijedila bila najveća bitka među drevnim narodima. Kir Veliki, osvajač Medije, Lidije i Babilona, doživio je poraz od Tomiridinih Masageta. U bitci je i poginuo. Tomirida mu je odsjekla glavu i ubacila je u posudu punu krvi. Čuvala je glavu do kraja života i pila iz posude u kojoj je glava stajala.

Životopisi, Kazahstan
Životopisi, Iran
Povijest Irana

Tomirida


Jacques-Germain Soufflot (, 22 July 1713 – 29 August 1780) was a French architect in the international circle that introduced neoclassicism. His most famous work is the Panthéon in Paris, built from 1755 onwards, originally as a church dedicated to Saint Genevieve.

Biography
Soufflot was born in Irancy, near Auxerre. In the 1730s he attended the French Academy in Rome, where young French students in the 1750s would later produce the first full-blown generation of Neoclassical designers. Soufflot's models were less the picturesque Baroque being built in modern Rome, as much as the picturesque aspects of monuments of antiquity.

After returning to France, Soufflot practiced in Lyon, where he built the Hôtel-Dieu, like a chaste riverside street facade, interrupted by the central former chapel, its squared dome with illusionistic diminishing coffers on the interior. With the Temple du Change, he was entrusted with completely recasting a 16th-century market exchange building housing a meeting space housed above a loggia. Soufflot's newly made loggia is an unusually severe arcading tightly bound between flat Doric pilasters, with emphatic horizontal lines. He was accepted into the Lyon Academy.

A more creative trip to Italy was made when the mature Soufflot returned in 1750 in the company of the future Marquis de Marigny, the talented young brother of Madame de Pompadour, who was being groomed for his future as director of the King's Buildings (Bâtiments du Roi). On this trip Soufflot made a special study of theaters. In 1755 Marigny, the new Director General of Royal Buildings, gave Soufflot architectural control of all the royal buildings in Paris. In the same year, he was admitted to the Royal Academy of Architecture. In 1756 his opera house opened in Lyon.

The Panthéon is his most famous work, but the Hôtel Marigny built for his young patron (1768–1771) across from the Élysée Palace, is a better definition of Soufflot's personal taste. Soufflot died in Paris in 1780, and is buried in the Panthéon next to Voltaire.

Like all the architects of his day, Soufflot considered the classical idiom essential. He stood out for his "strictness of line, firmness of form, simplicity of contour, and rigorously architectonic conception of detail" which contrasted sharply with the late Baroque and Rococo architecture of his contemporaries.

References

External links

1713 births
1780 deaths
People from Yonne
18th-century French architects
Burials at the Panthéon, Paris
French neoclassical architects
Members of the Académie royale d'architecture

Jacques-Germain Soufflot