بيج فيش  هو فيلم فنتازيا ودراما، أنتج في 2003. مخرج هذا الفيلم هو تيم برتون وكاتب السيناريو هو جون اوغست. وهذا الفيلم مقتبس بشكل صغير عن رواية: سمكة كبيرة للكاتب دانيل واليس. هذا الفيلم من بطولة ايوان مكريغير، وهيلينا بونهام كارتر، وداني ديفيتو، والعديد من النجوم.ويل بلوم يرجع إلى عائلته في ولاية ألاباما، بعد أن قضي السنوات الثلاث الأخيرة لا يتكلم فيها مع والده، ورجع فورا عندما علم أن والده، إدوارد، في حالة خطيرة. إدوارد يروي قصة حياته العجيبة بطريقته الخاصة لابنه، المليئة بالأحداث المشوقة. يحاول ابنه ويل أن يتعرف على والده أكثر كي يجد الحقيقة، ليتكشف أن والده، بالفعل، عاش حياة ملئية بالمغامرات.

الجوائز
حاز هذا الفيلم على تقبل رائع من قبل المشاهدين والنقاد، حيث حاز هذا الفيلم على 4 ترشيحات غولدن غلوب وترشيح لجائزة الأوسكار.

السمكة الكبيرة هو فيلم دراما خيالى من إنتاج الولايات المتحدة الأمريكية كتبه جون أغسطس واخرجه تيم برتون عام 2003. قام كلا من ايوان ماكجريجوروألبرت فينى وبيلى كرودوب وجيسكا لانج وألسيون لوهمان وستيف بوسكيمي وهيلينا بونهام كارترو داني ديفيتو بادوار البطولة في الفيلم الذي اعده دانييل ويلكا من روايته المعروفة بروايه في المقاييس الاسطورية.

عاد ويل بوليم إلى جانب عائلته المقيمه بالباما عقب السنة الثالثة التي مرت دون اى محادثة مع والده ادوارد. بدأ ادوارد الذي كان يعرف موته بقص حكاية حياته باسلوبه القائم على الاحداث الفريده من نوعها والمبالغ فيها والمفرطه والخيايلة الكاملة وتم احياء شباب ادوارد في الماضى من قبل ماكجريجور اى قام ماكجريجور بدور ادوارد في فترة صباه. خطط إخراج الفيلم من قبل ستيفن شبيلبرج وذلك قبل تيم بورتن الذي اصدر مشروع إخراج الفيلم مع وفاة والده فلم يتضمن الفيلم الذي اصدره بورتن في الباما محتويات بقدر أفلام بورتن ماكس التي تضمن الخيال والشبح والايدى. اوضح النقاد فيلم بورتن على انه الحدث الهام. ترشح لجائزة الاوسكاروجائزة غولدن كلا من الفيلمين الأول (dort dalda Altin لكوريا وفيلم ((dalda مع اللحن المبتكر لدانيي الفمان.

الموضوع
يتضمن استمرار الكتابة معلومة تفصيلية بخصوص موضوع الحدث. قص ادوارد نفس الحكاية إلى ولده ويل طوال السنوات. وفي اليوم الذي ولد به ويل كان يمسك سمكة ضخمه ليس من الممكن امساكها كما كان يمسك أيضا خاتم خطوبته. كلما بدأ والده ادوارد بقص هذه الحكاية في حفلة زفاف ويل تتراجع العلاقات ومن ثم لم يتحدثوا مع بعضهم البعض طوال ثلاثة اعوام. أصبح ويل صحفيا في باريس وعندما بدأت صحة والده بالتدهور عاد ويل إلى الباما ومعه زوجته جوزفينا. تذكر ويل في الطائرة حكاية والده عندما كان طفل ودخل إلى مستنقع وتقابل مع عجوز وضحت له كيف سيموت وذلك بعين زجاجية والمعروفة بالبلورة السحرية. ادوارد الذي يعلم بكيفية موته لم يجد اى موقف غريب لن يواجهه. كان ادوارد بارع بخصوص سرد حكايته ووفقا لحكايته لم يصدق جسمه حينما كان طفلا لانه صار بدينا وعلى الرغم من ذلك أصبح رياضيا ناجح وذلك بعد ان ظل طريح الفراش طول الثلاث سنوات ولكن كانت بلدته اشتون صغيرة جدا بسبب شغف ادوارد. تقابل ادوارد مع كارل وخرجوا معا إلى الطريق. ادوارد الذي اعطى كلمة بانه لن يعود إلى اشتون مرة أخرى على الإطلاق زاغ عن الطريق الملئ بالاشباح وذلك اثناء سفره وتقابل مع نورثر وينسلوالشاعر المفقود مع الاشخاص الاحياء الاصدقاء والمضيافين بداخل الغابة واستكشف نورثر بلدة صغيره عرفت باسم سبكتر التي كان يعيش بها ولا يعرف الحذاء مطلقا. لم يرد ادوارد ان يحل محلها اى منهما وانفصل عن القرية ولكن اعطى كلمة انه سيعود مرة أخرى من اجل الفتاة التي تدعى جينى. عندما ذهب كارل وادوارد إلى السيرك وقع كارل اتفاقيه مع اموس كالواى صاحب السيرك وفي تلك الاثناء راى ادوارد حلم حياته وتوقف الزمن وعندما بدأ الزمن في المضى قدما فقد ادوارد الفتاة ومن اجل ان يتعلم من تكون وعد انه سيعمل ليلا ونهارا دون أخذ اى اجرة وكان كل شهر خلال الثلاث سنوات يتعلم شئ جديد خارج العنوان والاسم بخصوص الفتاة. وذات يوم اكتشف ادوارد ان اموس هو رجل الذئب ومن اجل تهدئته بدأ باللعب بعصاه معه. قال اموس ان الفتاة التي تدعى ساندرا ذهبت إلى جامعة أوبورن من اجل الشكر المقابل لعطف ومعروف ادوارد. ادوارد علم ان ساندرا مخطوبه لدون برايس الاشتونى ومن اجل ان يظهر قولها وجد عدة سبل ومنها انه قام بجمع ورود النرجس (أكثر الورود التي تحبها ساندرا) الموجودة بالولايات الخمس. وبينما كان ادوارد وساندرا يتحدثون ويمسكون ورود النرجس جاء دون ولكم ادوارد واعاد خاتم الخطوبة إلى ساندرا. وفي اللحظة التي تعافى فيها ادروارد في المستشفى استدعى إلى العسكر من قبل الجيش وارسل إلى كوريا. اقنع ادوارد بين وجينج الراقصان المشهوران اللذان استخدما البارشوت كوسيلة ترفيه بدلا من الاحصنه في العودة إلى الولايات المتحدة مما جعلهم مشهورين. تم تحديد امكانيات ادوراد للعمل قانونيا واصبح بائع يتجول من باب إلى باب. افلس ادوارد مرة أخرى وعندما راى نورثر وينلسو أصبح مساعدا له بدون اى فرق وقرر نهب البنك. ويل الذي لم يتاثر مطلقا بالحكاية التي قصها والده ادوارد قال انه يريد ان يعرف الحقيقة فعمل على توضيح شخصية ادوارد أو من يكون ادوارد. كان قصصى. عندما فحص ويل مكتب والده ادوارد القديم تعرف على جينى الراشده هناك.واخبرت جينى ويل انها افلست ولكن استطاعت ان تشترى منزل في مزاد علنى وذلك بمساعدة ادوارد المالية التي قدمها لها وكيف تم خطبتها من جديد. قصت جينى لويل انها كانت عاشقة لادوارد ولكن من اجل ادوارد كانت ساندرا هي المراة الوحيدة له في الدنيا. عندما ذهب ويل إلى المنزل علم بان والده في المستشفى واجتاز الازمة القلبية وبدأ بسرد حكايته إلى والده في المستشفى وذهب الجميع إلى النهر من اجل الالتحاق باستعراض السفر الاخير لادوارد فارين من وقال ادوارد قبل ان يموت حكاية حياتى.رأى ويل في حفلة جنازة والده صديقه الذي صدق بالحقيقة في حكاية والده خارج الصف كما راى أيضا اموس وكارل وبين وجينج ونورثر والكثيرون.

طاقم التمثيل
 قام ألبرت فينى بدور ادوارد بولم البائع القديم المحب لسرد الحكايات.
 قام ايوان ماكجريجور بدور ادواردالشاب، بينما قام بيرى والستون باحياء طفولة ادوارد.
 قام بيلى كرودوب بدور ول بولم ابن ادوارد.
 قامت جيسيكا لانج دور ساندرا بولم زوجة ادوارد.
 قامت ألسيون لوهمان بدور ساندرا تمبلتون الفتاة الشابة التي عشقها ادوارد من النظرة الآولى.
 قامت ماريون كوتيار بدور زوجة ول الفرنسية جوزفين.
 قامت هيلينا بونهام كارتر بدور جينى معلمة البيانو المطلقة والمقيمه في سبارتشا.
 قامت هيلى أن نيلسون بدور جينى الفتاة ذات الثمانية أعوام، وذلك بالإضافة إلى كارتر العجوز المسنة التي وضحت لول كيف سيموت وذلك حينما كان طفلا.
 قام دكتور روبرت غيوم بدور دكتور بانت دكتور العائلة.
 قام ماثيو مكغرورى بدور كارل العملاق الذي أوجد مشكلة مجاعة الحيوانات وأصبح صديق ادوارد وتركوا استون معا.
 قام داني ديفيتو بدور عاموس جلوواى مدير السرك الذي اعطى العمل لادوارد وكارل، بالإضافة إلى انه رجل الذئب.
 قام ستيف بوسكيمي، الرياح الشمالية ينسلوستيف بوسكيمى بدور نوثر ونسلو الشاعر الآستونى المفقود، وعندما رحل من سبرتشا وبعد ان تجول في الدنيا بأكملها تقابل مع ول في شارع وال.
 قام ادى تاى وارلين تاى بدور بينج وجينج التوأم الصينى المغنين للعسكر في كوريا.
 قام ديفيد دينمان بدور دون برايس المسكين الآستونى الذي ظل تحت ظل نجاح ادوارد المستمر.بالإضافة إلى انه كان خطيب ساندرا، وعندما رأى ادوارد معها فسخ خطوبته بها بعد لكمه ادوارد له.
 قامت دون واينرايت الثالث بدور بيمان رئيس البلدية في اسبرتشا ووالد جينى.
 قامت ميسى بايل بدور ميلدريد زوجة بيمان.
 قام مايلى سايروس بدور روثى البالغ ثمانية أعوام.
 قام دانيال والاس بدور معلم الاقتصاد.
 قام ديب روى بدور باى سوج بوتم مهرج السرك والمحامى.

القصة
قرأالسيناريست جون أوجست المسودة العائدة إلى رواية السمكة الكبيرة وذلك عقب وفاة والده عام1999ومن أجل اعدادها تناول دعم صور كولمبيا. وقع استيفن اسبل برج اتفاقية من أجل الاخراج وذلك في أغسطس عام2000ومن أجل القيام بشخصية ادوارد المسن أملى المسودة إلى أوجست مفكرا في جاك نيكلسون. اجتهد جون أوجست كثيرا لاخراج حكاية امتزجت من كتاب تكون من الاقسام واختار كثيرا من الرواة وفي النهاية أعد المسودة الثالثة مع بدء استيفن اسبل برج بالانشغال بالمشاريع المختلفة. وقبل ان يرسل المسودة الثالثة إلى المخرجين جنكس وبرجه جون تقابل مع ستفهن دلدرى. وقع تيم بورتن اتفاقية في  2002وأعلن ان بورتن سيخرج الفيلم في مايو  2002.لم يكن بورتن قريب من والديه في اى وقت  ولكن تأثر بعمق بوفاه والده في أكتوبر عام2000ووالدته في مارس2002.بعد ان قام بورتن بعمل فيلم كوكب الالقردة أرادعمل فيلم اصغر من ذلك من جديد. فكر بورتن الذي استحسن سناريو السمكة الكبيرة فيلم الحشرة السيئة المقترحة عليه.كما أوضح بورتن انه انخدع للجاذبية التي باتحاد الدراما العاطفية مع الامثال المبالغ فيه التي أذنت لسرد الحكايات المختلفة من الآنواع المختلفة.

قام بورتن بعمل لقاء صغير مع جاك نيكلسون بخصوص هل من الممكن تمثيل شخصية ادوارد الشاب باستخدام تأثير الحاسوب.وفي النهاية دخل المخرج في فترة صعبة اى استخام الممثلين الذين يقومون بدور الشخصيات
. وأخير بدء تصوير الفيلم في يناير 2003بدلا من اكتوبر2002.
تحدد كلامن ايوان ماكجريجور وألبرت فينى لأدوار ادوارد بولم الشاب والمسن. وذلك اعتبارا من أغسطس 2002.اقترح هذا الممثل من قبل جينكس وكوهينالمساعدين الذين عملوا مع ماكجريجور في فيلمه إلى الاسفل مع الحب قبل ذلك.

تشابه تيم بورتن مع جونى ديب الممثل الذي اجتهد بشكل منتظم مع ماكجريجور. رأى بورتن الذي شاهد اداء توم جونز في فيلمه فينى انه يتشابه مع ماكجريجور.وتصادف العمل حيث وجد مقالة قاست الممثلين في مجلة الشعب  واعتبارا من شهر نوفمبر تم تحديد جزء كبير من كادر الممثلين. وبدء تصوير الفيلم في يناير 2003وانتهى في بداية شهر مايو. بدء تصويره في الباما.صورت أولا المشاهد التي تمثل ادوارد المسن من قبل البرت فيني وذلك بصعوبة المشاهد العاطيفية. كان يراقب عمل البرت فيني وماكجريجور منذبداية العمل وبعد ذلك جاء كلا من بورتن وماكجريجور بحالة ترفيهية أضافت روح جديدة إلى جو الفيلم عند بداية التصوير تكون جزء كبير من الفيلم من الارتجالية وخاصة في مشهد ولادة ادوارد والمشاهد التي بكوريا.أثناء تصوير مشاهد السرك ضربت رياح عنيفة السرك وظل جزء كبيرمن السد تحت المياة وعلى الرغم من ذلك لم يقروا انهاء تصوير الفيلم وانتهى تصوير الفيلم في أبريل في الباما، وقبل تكملة الفيلم انتقل إلى باريس لاسبوع. رجح بورتن استخدام الاصوات المصطنعة الخاصة والرسوم المتحركة للكمبيوتر، كما استخدم منهج المنظور القهرى المضطر فكلا من مشهد إعادة ترتيب كارل لبيت جينى ومشهد رفع السيارة لفتح الطرق لول ووالدهادوارد، وبالإضافة لذلك استخدم بورتن في هذا الفيلم لأول مرة درجات اللون التي أضافت جو مختلف لمشاهد الفيلم الرائعة.

تم تلحين موسيقى فيلم السمكة الكبيرة من قبل دانى الفمان الذي اجتهد كثيرا مع بورتن.وبجانب ذلك كانت له إضافة مع أغنيته المسماة برجل الساعة وذلك بعد مشاهدة فيلمايدى فيدر مع بيرل.

العرض
دخل فيلم السمكة الكبيرة إلى العرض بشكل محدود في البداية في العاشر من ديسمبر لعام 2003 ثم في البلد بأكملها في التاسع من يناير لعام 2004مع شعار المغامرة كبيرة بقدر الحياة نفسها. أصدرت نسخة الفيلم إلى السوق في السابع من يونيو والسابع والعشرين من أبريل لعام 2004مع إصدار الدى في دى وفي التاسع من أبريل لعام 2007ايضا وذلك مع إصدار البلوراى وفي الأول من نوفمبر عرضت النسخة في السوق من جديد مع ملحق كتاب مجلد من أربع وعشرين صفحة. يتضمن تعليق بورتن حول إصدار الدى في دى ملحقات مختلفة ومتنوعة.</ref>
بلغت حصيلة الفيلم في البداية في نهاية الاسبوع14.5مليون دولاروعلى الرغم من تصديق ان الفيلم احتل المركز الأول  الانه وصل إلى 13 مليون دولار واحتل المركز الثانى بعد فيلم ملك الخواتم: عودة الملك. وفي النهاية بلغت حصيلة الفيلم122مليون دولار وهم 66مليون دولار من الولايات المتحة الأمريكية و56فى باقى دول العالم.ترشح الفيلم لجائزة أفضل فيلم سينمائي على الناحية الموسيقية والكوميدية وجوائز غولدن غلوب مع البرت فيني ودانى ألف مان وايدى فيدر، وحاز على الترشح لجوائز الأكاديمية مع لحن ألف مان الرائع.

حازفيلم السمكة الكبيرة على مدح كثير من النقاد وبعضهم وصف هذا الفيلم على انه أفضل فيلم لبورتن. وقال جيفرى وايتسوف انه أفضل فيلم اصدر بجانب فيلم أاد ود وانه أعطى النضج الكامل في الجرعة المسموعة للمحتاج. وأعطى بيتر ترافل للفيلم أربعة من أربعة وقام بتعليقه حول السيناريو الذي شجع وعمق من موهبة بورتن وبالإضافة إلى ذلك مدح أداء ايوان ما كجريجور. وقال ادريان هينجنج ان فيلم السمكة الكبيرة الذي جاء بعد الأفلام المعروفة بملاك تشارلز: خنق كامل وكوكب القردة هو احتفال درامى للأب وولده الفياض والمثير للمشاعر والمعنى الفنى للحكاية.
وقام بتعليق بخصوص الفيلم انه تفاؤلى دون اى عاطفية كثيرة ورومانسى دون اى سأم أو ملل ومثير للمشاعر دون اى تفاهه.وصرح بتى جوتاكر ان فيلم السمكة الكبيرة هو الفيلم المفضل له وان الإنسانية سمكة كبيرة كما انه أبهرنى ولم يظل مع تأثير المزاح. وكتب جيلن ويب من لوس انجلس قائلا ان الحكاية التي قام بورتن باخراجها هي صاحبة موهبة الابتكار والابداع.

وجاءت انتقادات أكثر سلبية من النقاد حيث قال روجر ايبرت ان لن ينكر انه على حق وان الرجل العجوزو نفسه من الصالحين.وترك القصص التي تسرد الترفية وأضاف الساديه. وقام بتعليق بخصوص فيلم الأربعين هوينكات حيث قال انه قصة طويلة بلامبرر ومبالغ فيها ومصطنعة ومفتعلة وهذة الحكايات لاتتجاوز السريالية مطلقا. أخذ فيلم السمكة الكبيرة معدل الشعبية لبرنامج تليفزيونى في روتن توميتوز بشكل ايجابى بنسبة 154فى 199  واستقر في القائمة على انه الأفضل بنسبه 250.

ألبوم الموسيقى التصويرية
تم تسجيل ألبوم الموسيقى التصويرية التي كتبها دانى الفمان ورشح الألبوم لجائزة الآوسكار وجائزة غولد غلوب لأفضل موسيقى أصلية.

قائمة الآغانى
 "Man of the Hour" - Pearl Jam (3:45)
 "Dinah" - Bing Crosby (2:17)
 "Everyday" - Buddy Holly (2:09)
 "All Shook Up" - Elvis Presley (1:58)
 "Five O'Clock World" - The Vogues (2:10)
 "Ramblin' Man" - The Allman Brothers Band (4:57)
 "Let's Work Together" - Canned Heat (3:13)
 "Pictures" (0:45)
 "Big Fish (Titles)" (4:32)
 "Shoe Stealing" (0:54)
 "Underwater" (1:53)
 "Sandra's Theme" (2:22)
 "The Growing Montage" (2:40)
 "Leaving Spectre" (1:59)
 "Return to Spectre" (2:12)
 "Rebuilding" (1:18)
 "The Journey Home" (2:10)
 "In the Tub" (1:18)
 "Sandra's Farewell" (1:16)
 "Finale" (11:10)
 "End Titles" (2:41)
 "Jenny's Theme" (1:45)
 "Twice the Love (Siamese Twin's Song)" - Bobbi Page and Candice Rumph (1:49)

روابط خارجية

المراجع

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية في عقد 2000
أفلام الحرب الكورية
أفلام إنتاج 2003
أفلام إنتاج كولومبيا بيكتشرز
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية 2003
أفلام تقع أحداثها في ألاباما
أفلام تقع أحداثها في باريس
أفلام تقع أحداثها في تكساس
أفلام تقع أحداثها في عقد 1940
أفلام تقع أحداثها في عقد 1950
أفلام تقع أحداثها في عقد 1960
أفلام تقع أحداثها في عقد 1970
أفلام تقع أحداثها في عقد 1980
أفلام تقع أحداثها في كوريا الشمالية
أفلام خيالية في عقد 2000
أفلام دراما إنتاج عقد 2000
أفلام درامية 2003
أفلام سجلها داني إلفمان
أفلام عن الأسماك
أفلام عن العمالقة
أفلام عن المستذئبين
أفلام فانتازيا درامية أمريكية
أفلام فانتازيا درامية في عقد 2000
أفلام فانتازيا كوميديا درامية أمريكية
أفلام فانتازيا كوميديا درامية في عقد 2000
أفلام كتب نصها السينمائي جون أوجوست
أفلام كوميديا إنتاج عقد 2000
أفلام كوميديا درامية 2003
أفلام مبنية على روايات أمريكية
أفلام مبنية على روايات فانتازيا
أفلام مبنية على كتب
أفلام مصورة في ألاباما
أفلام مصورة في باريس
أفلام مغامرة إنتاج عقد 2000
أفلام من إخراج تيم برتون
أفلام واقعية سحرية
السحر في السينما
توائم في الأعمال الخيالية

بيج فيش


Scavino ist eine Ortschaft in Uruguay.

Geographie
Scavino befindet sich auf dem Gebiet des Departamento San José in dessen Sektor 5 in der Cuchilla Pavón. Der Ort liegt im Südwesten San Josés nahe der Grenze zum Nachbardepartamento Colonia, unmittelbar südöstlich der Stadt Ecilda Paullier. Weitere Ansiedlungen in der Nähe sind das am Río de la Plata gelegene Boca del Cufré im Südwesten und La Boyada in südöstlicher Richtung. Wenige Kilometer südlich entspringt mit dem Arroyo Sauce ein rechtsseitiger Nebenfluss des Arroyo Pavón.

Infrastruktur
Durch den Ort führt die Ruta 1.

Einwohner
Die Einwohnerzahl von Scavino beträgt 183 (Stand: 2011), davon 87 männliche und 96 weibliche.

Quelle: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay

Weblinks
 Stadtplan von Scavino (PDF; 79 kB)

Einzelnachweise

Ort im Departamento San José

Scavino


Povestea prostiei mele (titlul original: în )  este un film de comedie maghiar, realizat în anul 1966 de regizorul Márton Keleti, protagoniști fiind actorii Éva Ruttkai, Lajos Básti, Irina Petrescu, János Rajz.

Conținut

Distribuție
 Éva Ruttkai – Kabók Kati, soția lui Mérey László
 Lajos Básti – Mérey László
 Irina Petrescu – Jacqueline
 László Mensáros – Forbáth György
 Manyi Kiss – tanti Gizi
 Zoltán Várkonyi – artist
 János Rajz – tatăl lui Kati
 László Kozák – un artist
 László Bánhidi – un artist
 Vera Szemere – șefa magazinului de pantofi
 Erzsi Pártos – mama lui Kati
 József Szendrõ – un artist
 Mária Sulyok – văduva lui Palágyi Ödön, profesoară
 Nándor Tomanek – ministrul
 Ottó Ruttkai – regizorul
 János Zách – medicul
 Zsuzsa Zolnay – garderobiera
 Anna Báró – o garderobieră
 Mari Szemes – o artistă
 Teri Foldi – o artistă
 Nóra Káldi – clienta din cafenea

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1966
Filme regizate de Márton Keleti
Filme în limba maghiară
Filme alb-negru
Filme de comedie

Povestea prostiei mele


Cheesequake State Park is a  state park located in Old Bridge, Middlesex County, New Jersey, in the United States.

The New Jersey Legislature allocated $100,000 in 1937 to purchase property for the park. The state first acquired a  tract of farmland and a Civil War-era mansion from the Favier brothers in January 1938. Additional lands were acquired over the next two years, and the Civil Conservation Corps, part of the Works Progress Administration, helped develop the property. The park was opened in June 1940. It is operated and maintained by the New Jersey Division of Parks and Forestry and is part of the New Jersey Coastal Heritage Trail Route.

The name Cheesequake has been variously described as deriving from the Lenape words Cheseh-oh-ke ("upland"), Chichequaas ("upland village"), or Chiskhakink ("at the land that has been cleared").

Geography, flora, and fauna

The park's lowlands consist of freshwater and saltwater marsh and a tidal estuary near the mouth of Cheesequake Creek on the Raritan Bay. It also includes hills of Northeastern hardwood forest, open fields, and a white cedar swamp. It includes a small parcel of Atlantic coastal pine barrens, consisting of pine forest in sandy soil, an isolated section of the much larger New Jersey Pine Barrens. It also includes the  Hooks Creek Lake, a freshwater lake where recreational fishing features trout, largemouth bass, catfish, and sunfish. Crabbing is also available at the park.

Facilities, activities, and trails

The park includes an interpretive center and five marked trails for both hiking and mountain biking that run throughout the wooded hills and across long wooden bridges across marshland. The park has designated camping areas available by reservation. Swimming and boating are summertime activities, while sledding, cross-country skiing, and snowshoeing are available in wintertime.

The Garden State Parkway runs through the park near exit 120 but offers no direct access. A road runs underneath the parkway to connect the northern and southern sides of the park. Parts of the park, including a picnic area, are visible from the parkway. Aberdeen-Matawan station (New Jersey Transit) is located about two miles east of the park.

See also

 List of New Jersey state parks

References

External links

 NJDEP Division of Parks and Forestry page on the park
 US Geological Survey page on the park
 NY-NJTC: Cheesequake State Park Trail Details and Info

State parks of New Jersey
Old Bridge Township, New Jersey
Parks in Middlesex County, New Jersey
Raritan Bayshore
Protected areas established in 1938
1938 establishments in New Jersey
Civilian Conservation Corps in New Jersey

Cheesequake State Park


Ussana (sardisk: Ùssana) er en by og en kommune (comune) i provinsen Sud Sardegna i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 97 meters højde og har 4.198 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 32,82 km² og grænser til kommunerne Donori, Monastir, Nuraminis, Samatzai og Serdiana.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Sud Sardegna

Ussana


Transparens betyder gennemsigtighed, åbenhed og gennemskuelighed.
Det kan referere til følgende artikler:

Transparens (fotografi)
Transparens (projektion)
Transparens (optik)
Elektromagnetisk induceret tranparens

Computere og matematik
Transparens (datakompression)
Transparens (menneske-computer interaktion)
Transparens (telekommunikation)
Netværks transparens
Transparens (grafik)
Lokationstransparens

Mennesker og erhverv
Transparens (opførsel)
Transparens (marked)
Transparens (handel)
Medietransparens
Transparens (lingvistik)
Transparens (filosofi)
Transparens (videnskab)
Radikal transparens
Transparens i samfundet
Transparency International

Transparens


Anisothecium, rod pravih mahovina u porodici Dicranaceae. Postoji četrdesetak priznatih vrsta.

 Anisothecium brachyangium (Cardot) Broth.
 Anisothecium brachydontium H.A. Crum & Steere
 Anisothecium campylophyllum (Taylor) Mitt.
 Anisothecium capituligerum (Müll. Hal.) Thér.
 Anisothecium clathratum (Hook. f. & Wilson) Broth.
 Anisothecium convolutum (Hampe) Mitt.
 Anisothecium cyrtodontum (Müll. Hal.) Broth.
 Anisothecium elegans (Duby) Thér.
 Anisothecium fontanum (Herzog) Ochyra
 Anisothecium globuligerum (Cardot) Broth.
 Anisothecium gracillimum Müll. Hal. ex Beckett
 Anisothecium grevilleanum (Brid.) Arnell & C.E.O. Jensen
 Anisothecium hioramii Thér.
 Anisothecium hookeri (Müll. Hal.) Broth.
 Anisothecium horridum P. de la Varde
 Anisothecium humile (R. Ruthe) Lindb.
 Anisothecium javanicum (M. Fleisch.) Broth.
 Anisothecium laxirete Broth.
 Anisothecium lorentzii (Müll. Hal.) Broth.
 Anisothecium macrostomum (Müll. Hal.) Broth.
 Anisothecium madagassum Thér.
 Anisothecium molliculum (Mitt.) Broth.
 Anisothecium nicholsii (R.S. Williams) Broth.
 Anisothecium palustre (Dicks.) I. Hagen
 Anisothecium planinervium (Taylor) Mitt.
 Anisothecium pseudorufescens (Cardot & Broth.) Broth.
 Anisothecium pycnoglossum Broth.
 Anisothecium recurvimarginatum (S. Okamura) Ihsiba
 Anisothecium rotundatum Broth.
 Anisothecium rufescens (Dicks.) Lindb.
 Anisothecium rufipes (Müll. Hal.) Dusén
 Anisothecium ruttneri J. Froehl.
 Anisothecium schreberianum (Hedw.) Dixon
 Anisothecium skottsbergii (Cardot & Broth.) Broth.
 Anisothecium spirale (Mitt.) Broth.
 Anisothecium staphylinum (H. Whitehouse) Sipman, Rubers & Riemann
 Anisothecium submacrostomum (Broth.) Broth.
 Anisothecium ugandae P. de la Varde
 Anisothecium vaginale Loeske
 Anisothecium vaginatum (Hook.) Mitt.
 Anisothecium varium (Hedw.) Mitt.
 Anisothecium yezoanum (Cardot) Broth.

Izvori

Dicranales

Anisothecium


Le Stigmastane, aussi connu sous l'appellation 24R-éthylcholestane, est un triterpène tétracyclique. Avec le cholestane et l'ergostane, ce stérane est utilisé comme biomarqueur des eucaryotes précoces.

Son nom est dérivé du stigmastérol, un phytostérol végétal.

Références

Triterpène

Stigmastane


Antti-Jukka Paarma (born 1 December 1942 in Lappeenranta) is a Finnish Lutheran prelate who served as the Archbishop of Turku and Finland and the spiritual head of the Evangelical Lutheran Church of Finland. He retired as archbishop on 1 June 2010.

References

External links

1942 births
Living people
People from Lappeenranta
Lutheran archbishops and bishops of Turku
20th-century Lutheran archbishops
21st-century Lutheran archbishops
Finnish Lutheran archbishops

Jukka Paarma


سكوربينز  هي فرقة هارد روك ألمانية.تأسست عام 1965 في مدينة هانوفر. أصدرت الفرقة 16 ألبوما حتى الآن.
أعضاء الفرقة الحاليون هم:كلوز ماين، رودولف شنكر، ماتياس جابس، جامس كوتاك، باول ماكيودا.

تُعتبر الفرقة من أهم مطوري موسيقا الهارد روك وبيع أكثر من 75 مليون نسخة من ألبوماتها. ويحتفظ عشاقها حول العالم بأغاني راسخة من بينها «ويند أوف تشينج (رياح التغيير)» و «نو وان لايك يو» و «ساند مي تو إنجل».

مراجع

روابط خارجية

فرق موسيقية أخوية
تأسيسات سنة 1964 في ألمانيا الغربية
تأسيسات سنة 1965 في ألمانيا الغربية
فرق روك
فرق موسيقى جلام ميتال ألمانية
فرق موسيقى هارد روك ألمانية
فرق موسيقى هيفي ميتال ألمان
فرق موسيقية ألمانية
فرق موسيقية أسست في 1964
فرق موسيقية أسست في 1965
فرق موسيقية خماسية
فرق موسيقية من هانوفر
فنانو تسجيلات آر سي إيه
مغنون ألمان باللغة الإنجليزية

سكوربينز


Arnschwang es una comunidad en el distrito de Cham en la Alto Palatinado. La región es parte del parque nacional de la alta Bosque Bávara y ofrece una cantidad de atracciones turísticas. En los últimos años la comunidad ha progresado convirtiéndose en un centro de producción de energía no contaminante de la biomasa y agua.

Zona geográfica
El lugar está situado en el paso de la Bosque Bávara del Bosque de Bohemia. Aproximadamente 16 kilómetros al noreste de la capital de distrito Cham en el valle del río Chamb.

Historia

Fase inicial
Los primeros habitantes de la región de Arnschwang fueron los celtas que dejaron rastros visibles en el primero siglo antes de Cristo. En el Burgholz en dirección de Zenching hay todavía un nemeton bien conservado de las celtas que servía probablemente tanto para objetivos de culto como lugar de reunión y de jurisdicción para la población en el entorno.
De la lengua de estos primeros demostrables habitantes del sitio Arnschwang y el Chamb pueden derivar su nombre: "wang", que significa un campo plano o una pradera. El antropónimo "Aruni" está delante. Pastos de ganados en el valle del Chamb servían Arnschwang para su nombre. De los "pastos del Aruni", "Aruni-wang" se puso "Arinswanch", al correr del siglo XIV "Ornswanch" y finalmente "Arnschwang".

Formación de la parroquia
Pocas décadas después de la formación del monasterio en Chammünster, también en Arnschwang una iglesia fue construida en el año 795. La dimensión desacostrumbrada de la parroquia y el patrocinio del San Martín de la iglesia que son raros para la Alto Palatinado son indicios de una tal fecha de fundación temprana. Por lo tanto la parroquia sería la más vieja hija de la iglesia uro que está ubicada en Chammünster.

De la parroquia de Arnschwang la ciudad Furth im Wald fue separado en 1585 y en 1697 lo mismo pasó con Dalking.

Castillo y población en la Edad Media
La primera mención auténtica de Arnschwang fue en el año 1173. En aquel tiempo fue nombrado vasallo del Margrave del Cham de este sitio.

En este tiempo nacieron los dos espacios de asentamiento que todavía están bien reconocibles en la estructura del pueblo: La iglesia con una fortificación impresionante en el punto más alto del pueblo viejo, y el castillo rodeado de agua cerca del río Chamb con su patio de economía y un molino.
Después del sexo de los Arnschwanger siguió la familia de los Kälbl en el , más tarde los Püdensdorfer y los Sattelbogner.

Desde el año 1426 la región fue atacada y saqueada con mucha frecuencia por los husitas que entraban rápidamente.
Cuando el káiser Heinrich sufrió una derrota con un ejército grande en Bohemia, sólo el caballero Erasmus Sattelbogner pudo llevar sus fuerzas armadas a casa. A este acontecimiento durante las Guerras Husitas se une la pieza de teatro que está representado cada año en el Drachenstich de Furth im Wald.

1489 el señor de castillo Sigmund de Sattelbogen de Arnschwang se revolvió con varios otros caballeros contra el duque de Baviera en el Löwlerkrieg. Arnschwang fue saqueado y a continuación el castillo fue destruido.

Entre 1527 y 1612 Arnschwang estuvo en poder de la familia de Franconia Fuchs von Wallburg.
En la Guerra de los Treinta Años unas tropas suecos atacaron y saquearon el pueblo dos veces. Después de la primera invasión en 1633, pocas semanas más tarde llegó la peste a Arnschwang y cobró más que 280 víctimas mortales.
En su apuro la gente de Arnschwang hizo en aquel tiempo un voto que dice que peregrinan cada año a Weißenregen cerca de Kötzting a la Virgen María. Esa tradición se ha conservado hasta hoy.

La Hofmark en la edad moderna
1722 Alois Bonaventura, conde de Kreuth, tomó la Hofmark Arnschwang. En aquel tiempo nació la galería señorial encima de la sacristía que se todavía puede admirar en la iglesia hoy.
1801 el barón del imperio von Völderndorff adquirió la hacienda Arnschwang. Empezó de construir una azucarera aquí, intentaba la fabricación de vidrio y finalmente hervía vinagre.
1826 el Estado bávaro tomó la hacienda y a continuación vendió las propiedades a distintos particulares.

El incendio del pueblo en 1858
Al día de Michaeli (el 29 de septiembre) del año 1858 casi todo el pueblo fue destruido por un voraz incendio. La escuela, la parroquia y 41 edificios de viviendas con 142 dependencias del servicio quedaron completamente arrasados, 240 hombres se quedaron sin techo. Con ayuda de una recaudación en todo el país el pueblo fue reconstruido.

La comunidad moderna
Como consecuencia de la reforma territorial de la comunidad, las más grandes partes de las comunidades de Zenching y Nößwartling fueron integradas a Arnschwang el 1 de julio de 1972. Después de una resistencia muy enconada de los habitantes de Arnschwang, la pertenencia de la comunidad a la agrupación de municipios de Weiding fue revocada pocos años después.
Desde 1985 Arnschwang es otra vez una comunidad independiente.

La política

El blasón
El blasón fue autorizado por el gobierno del Alto Palatinado el 19 de abril de 1984.
La comunidad de Arnschwang está situada en las costas del río Chamb (la raya de olas), en la cuenca de Furth, y tiene una iglesia de San Martín muy vieja. Por eso, en el centro del blasón el patrón de la iglesia San Martín fue puesto. Su espada debe tener un significado simbólico al mismo tiempo porque la casa parroquial fue afectada muchas veces por acontecimientos de la guerra. Especialmente en las guerras de los husitas (1419 – 1433), el pueblo sufrió mucho. El propietario de la Hofmark de aquel tiempo, Erasmus Sattelbogner, se había hecho famoso por su heroica lucha contra los husitas. El blasón de los de Sattelbogen (compartido de oro, rojo, plata), que fue extinguido en el , también fue retomado en el blasón de la comunidad de Arnschwang. La pertenencia al territorio de la familia Wittelsbach viene subrayada por la coloración de plata y azul.

El tráfico

La calle
A través del territorio de la comunidad pasa la traza de la carretera federal Bundesstraße 20 que va de Cham hasta la frontera checa-alemana.

El ferrocarril
Arnschwang tiene una estación de tren en el recorrido de Cham y Furth im Wald que está manejada casi cada hora en ambas direcciones por los trenes regionales de la Oberpfalzbahn.

El tráfico aéreo
Cerca de Arnschwang hay un pequeño aerodrómo con las coordenadas 49 16 19,2 N / 12 46 48,0 E.

Monumentos

Las iglesias

La iglesia parroquial de San Martín
El aspecto del pueblo está caracterizado por la iglesia parroquial barroca de San Martín.
El coro es de origin gótico, tanto en sus muros de fuera como en el fundamento de la torre. En 1723 fue construida de nuevo. La larga parte de la iglesia fue subida, ampliada y prolongada por dos yugos en 1899.

La iglesia de Santo Gil (Ägidius)
En el barrio de Zenching está la iglesia de Santo Gil del . La iglesia fue reconstruida con el uso de materiales presentes en 1730. En 1845 fue ampliada por dos capillas y en 1939 la parte larga fue derribada y hubo una reconstrucción de la nave.

La Danza de la Muerta
En la capilla en Zenching está la única Danza de la Muerte al este de la Alto Palatinado. La muerte está presentado en 8 cuadros que fueron creado del pintor Martin Josef Hueber de Kötzting más o menos en el año 1760. En el año 1910 fueron renovados por el pintor artista Schmalzl de Falkenstein que los modernizó en la forma y el estilo.

Patrona Bavariae de vidrio
En la fachada con frontón de vidrio de la capilla en Tretting la patrona bavariae está presentado como patrona. Fue creado por el artista de vidrio Bernhard Schagemann en el año 2002 con la técnica de las formas perdidas. Hay una decoración interior moderna y un viacrucis con 14 losas de relieve de cerámica sin esmalte de la escultora Veronika Schagemann del mismo año.

LBV-centro hombre y natura
En el barrio de Nößwartling se puede visitar el molino viejo del centro hombre y natura.
El molino viejo en Nößwartling es de la propiedad de la comunidad de Arnschwang desde 1991. La isla de alambre que está situada immediatamente cerca del centro de LBV está arrendada desde el año 1979 del LBV. Esta isla está adecuada por la construcción de unos biotopos, para que la flora rara y sobre todo la fauna pueda mantenerse.

Monumentos de la tierra
 Cerca del barrio de Zenching hay un nementon bien conservado de un tiempo precristiano.
 Los nemeton de los suecos en el Ponnholz son de origen de la Alta Edad Media y fueron construido por la protección de la calle vieja entre Cham y Furth im Wald.
 Viejas minas para la explotación de la cal todavía son reconocibles en el campo abierto del barrio de Kalkofen.

Caminos subterráneos
En Arnschwang había numerosos caminos subterráneos, llamados "Schrazellöcher".

Fuente laberinto
Es un fuente para el pueblo hecho del escultor nativo Toni Scheubeck con motivo de la fiesta de los 1200 años en el año 1995. Está hecho de granito de Fürstenstein, las acequias están pulidas y por eso parecen más claras; el resto de la superficie está sombreada. El lugar de la naciente y la desembocadura de la corriente de agua en el fuente están marcado con las fechos de los años 795 y 1995.

El castillo rodeado de agua
Se trata de una construcción de dos plantas y muy largo. Hay restos de pinturas de arquitectónicas como rebordes de ventanas.
Sólo el ala oeste se ha conservado de la construcción que antes había sido de tres palas. La planta baja con unos partes de la planta superior forman parte de la estructura del edificio del  y . En las etapas siguientes se han hecho numerosos cambios en el edificio. Al principio del  una planta fue derribada.

Desde 2010 el edificio está rehabilitado fundamentalmente.

Referencias

Véase también
 Distrito de Cham
 Organización territorial de Alemania

Enlaces externos

Arnschwang


Olaylar
 Alanya'da Kızılkule'nin yapımı tamamlandı.

Doğumlar
 21 Mart - I. Carlo, Fransa Kralı VIII. Louis ile Blanche Kastilli'nin en küçük oğlu (ö. 1285)
 24 Nisan - Sultan Veled, Mevlana Celaleddin Rumi'nin oğlu, Mevlevîliğin asıl kurucusu ve ikinci piri (ö. 1312)
 tarihi bilinmeyen
 Alâeddin Atâ Melik Cüveynî, Farslı bir Moğol tarihçisi (ö. 1283)

Ölümler
 10 Temmuz - Zâhir, Abbâsî halifesi (d. 1176)
 8 Kasım - VIII. Louis, Capet Hanedanı üyesi Fransa Kralı (d. 1187)
 tarihi bilinmeyen
 Assisili Francesco, Fransisken Tarikatı'nın kurucusu olan keşiş ve sonradan Hristiyan azizi (d. 1181 / 1182)

1226


Cantores Maruli, hrvatski glazbeni sastav iz Splita. Izvođači su duhovne glazbe.

Povijest
Muški vokalni kvartet Cantores Maruli nastao je u Splitu krajem 2007. s ciljem izvođenja i promoviranja sakralnog stvaralaštva domaćih autora koji su unatoč neupitnoj vrijednosti još uvijek slabo poznati ili nepoznati domaćoj, a još više glazbenoj javnosti izvan Hrvatske. Imenom Cantores Maruli ili Pjevači Marulovi želi se istodobno iskazati počast Marku Maruliću, ocu hrvatske književnosti i dati do znanja u okružju kakvih kulturnih korijena živimo, poštujući i njegujući našu vrlo bogatu baštinu.

Ansambl tj vokalni kvartet djeluje u sastavu:
Marin Kapor Kaporelo - I tenor,
Zdravko Kraljević – II tenor,
Joško Perić – bariton i
 Blaženko Juračić – bas & glazbeni voditelj.

Sastav njeguje specifičan program; gregorijanskih i glagoljaških napjeva, bugarštica, renesansne polifonije (npr. moteti De Victoriae, Palestrine, Galusa), djela suvremenih hrvatskih autora poput Glazbe za starocrkveno pučko prikazanje Igora Kuljerića, Psalmi Josipa Hatzea, Moteti Blaženka Juračića itd.

Nastupi
Pjevači Marulovi su do sada nastupili na raznim manifestacijama; Dani kršćanske kulture 2009., 2010. 2011. i 2012., Kongres hrvatskih povjesničara 2009, Koncertni ciklus "Daleki akordi" 2009., Marulićevi dani 2010. i 2011., Festival rane glazbe Dubrovnik 2011.i 2013. Bit Fest 2012. Festival Rane glazbe "Dvigrad" 2013., "Večeri u Sv. Donatu" 2013., "Večeri na Griču" 2013. itd. te održali više cjelovečernjih koncerata u Hrvatskoj (Split, Zagreb, Dubrovnik, Zadar, Solin, Trogir, Petrinja), Italija ( Arezzo i Rim), Makedonija ( Bitola i Ohrid). Direkcija Hrvatskog Narodnog Kazališta u Splitu ukazala je posebnu čast Cantoresima organizacijom cjelovečernjih koncerata u travnju i prosincu 2009. u njihovom gradu.

Albumi
Glazbeni projekt Priča o Marku Maruliću ( autor projekta je član sastava Marin Kapor Kaporelo) izveden je zajedno s gostima – pjesnikinjom Marinom Čapalijom, glumcem Zlatkom Crnkovićem i gitaristom Petrom Čulićem – u sklopu programa Marulićevih dana 2011. u Splitu. Cilj projekta je prikazati život i djelo Marka Marulića putem međusobnog prožimanja odabranih stranica iz njegova opusa i ugođajno odnosno sadržajno srodnih djela iz glazbene baštine. Pri tom se nastoji obuhvatiti kronološki tijek pjesnikova života, ali i naznačiti povijesna zbivanja kojima je bio suvremenik. Stoga je projekt svojevrsna sinteza glazbenih (vokalnih i instrumentalnih) i poetskih slika. Na Danima kršćanske kulture 2012. predstavljen je nosač zvuka Priča o Marku Maruliću ( glazbeni producent Jelica Valjalo Kaporelo) u izdanju nakladničke kuće Verbum. Prvijenac je bio jedan od najprodavanijih Verbumovih naslova. Zatim su objavili album Meštrovićeva Pasija.
Vokalni sastav su do sada vodili mladi glazbenici i sveučilišni profesori Marijo Krnić (2007. – 2009.), Jelica Valjalo Kaporelo (2010. – 2012.) i Blaženko Juračić.(2009. – 2010. i 2013.-)

Nagrade
Za svoj dosadašnji rad Cantoresi su nagrađeni s nekoliko vrijednih nagrada i priznanja. Na II. Međunarodnom natjecanju komornih sastava «Lipanjski zvuci» u Petrinji Muški vokalni sastav Cantores Maruli osvojio je zlatno odličje. Na 57. međunarodnom natjecanju zborova u Arezzu u Italiji Cantoresi su podijelili prvu nagradu s Norveškim zborom Boler Vokalensemble – Oslo. Uspjeh je time veći što su Pjevači Marulovi prvi sastav iz Hrvatske koji je prošao zahtjevnu pred-selekciju na tom natjecanju zadnjih dvadesetak godina. Odlukom povjerenstva Muzeja Ivana Meštrovića, Vokalnom sastavu Cantores Maruli dodijeljena je za Priču o Marku Maruliću, Nagrada Umjetnik naroda moga za osobiti doprinos očuvanju i promidžbi hrvatske kulturne baštine.

Izvori

Tekst sa stranice Dana kršćanske kulture http://www.danikrscanskekulture.info/, koji se održavaju u organizaciji Verbum nakladništva i knjižarstva, a koji je dao dopusnicu za preuzimanje sadržaja sa svojih stranica verbum.hr.

Vanjske poveznice
Verbum
Facebook
Laudato
Slobodna Dalmacija
YouTube

Hrvatski glazbeni sastavi
Split

Cantores Maruli


Unión Progreso y Democracia Asturias (UPyD Asturias) es la agrupación territorial de UPyD en Asturias.

Funcionamiento interno
El Consejo Territorial de UPyD en Asturias, elegido el 7 de mayo de 2016 en elecciones internas, está formado por las siguientes personas:
 Coordinador territorial: José María Álvarez González
 Responsable de Organización: Pablo López García
 Responsable de Redes Sociales: José Luis González García
 Vocal: Antonio del Oso Méndez
 Vocal: José Fernando Fernández García
 Vocal: Manuel Parada Fernández

Elecciones autonómicas

En las elecciones al parlamento asturiano de 2011, UPyD se quedó por 500 votos fuera de la Junta General del Principado. Menos de un año más tarde, el ganador de dichas elecciones, Francisco Álvarez Cascos, convocó nuevas elecciones regionales ante la imposibilidad de sacar sus  falta de apoyo parlamentario.

En las elecciones al parlamento asturiano de 2012, UPyD y candidato a presidir el Principado de Asturias al abogado gijonés Ignacio Prendes como cabeza de lista por la circunscripción central y miembro del Consejo de Dirección Nacional de UPyD tras un proceso de primarias. En esta ocasión, UPyD consiguió entrar con un escaño en la Junta General del Principado, al obtener un 4,20% de los votos.

Elecciones generales

Elecciones europeas
En las elecciones al Parlamento Europeo, España actúa como única circunscripción. El cabeza de lista de la formación para dichos comicios fue el catedrático de derecho administrativo Francisco Sosa Wagner. Fue profesor agregado antes de obtener la cátedra en la Universidad de Oviedo, en 1976. También participó, a propuesta del PSOE, en la redacción del Estatuto de Autonomía de Asturias.

Referencias

Bibliografía

Asturias
Partidos políticos de Asturias

Unión Progreso y Democracia Asturias


Bătalia de la Arras (1940) a avut loc în timpul bătaliei Franței din timpul celei de-a doua conflagrații mondiale. A fost un contraatac al aliaților împotriva flancului aramtei germane executat în regiunea orașului Arras, în nord-estul Franței. Forțele germane atacau spre nord, spre Canalul Mânecii, încercând să prindă în capcană forțele aliate care se acționaseră în Belgia. Contraatacul de la Arras a fost conceput să distrugă avangarda blindatelor inamice și să întrerupă înaintarea generală germană. Atacul franco-britanic a obținut o serie de succese inițiale dar, după o înaintare de aproximativ 10 km, a fost oprit, iar forțele aliate au fost obligate să se retragă pentru ca să evite să fie încercuite.

Cadrul istoric

Bătălia Franței

Grupul de Armată A (comandată de Generaloberst Gerd von Rundstedt) a reușit să înfrângă armata franceză în Bătălia de la Sedan din , după care a forțat cursul Meusei. Contraatacul francez de la  Montcornet din 17 mai executat de 4e Division Cuirassée de Réserve (4e DCR, comandată de colonelul Charles de Gaulle) a fost înfrânt de apărarea încropită în grabă de Divizia a 10-a Panzer, care era în deplasare în vederea unui atac asupra flancului francezilor. A urmat atacul german sprijinit de Corpul aerian al 8-lea Fliegerkorps VIII]] (Generaloberst Wolfram von Richthofen), în timpul căruaia francezii au pierdut 32 de tancuri și vehicule blindate. Pe 19 mai, după ce a primit întăriri, 4e DCR a atacat din nou și a fost respinsă cu pierderi și mai mari, de 80 – 155 de vehicule, cele mai multe distrugeri fiind provocate de aviația germană a Fliegerkorps VIII.. Același corp aerian a avut o contribuție hotărâtoare la distrugerea Armatei a 9-a franceze spre sfârșitul bătăliei de la Montcornet.

Subunitățile avansate germane au pătruns prin breșa Peronne–Cambrai, amenințând orașele Boulogne și Calais. Această manevră a tăiat liniile de comunicație ale Grupului de Armată 1 (Groupe d'armées 1, general Gaston Billotte) din teatrul de operațiuni de nord-est (général d'armée Alphonse Joseph Georges), separându-le de grosul trupelor franceze de la sud de Somme. Pe 19 mai, șeful Statului major imperial britanic, generalul Edmund Ironside, a avut o convorbire cu John Vereker, comandantul Corpului Expediționar Britanic, căruia i-a cerut să își salveze trupele pe care le comanda. Sugestia lui Ironside a fost ca britanicii să execute un atac spre sud-vest pe direcția Amiens. Gort avea disponibile pentru un asemena atac doar două divizii. Ironside s-a întâlnit și cu Billotte, dar britanicul a ajuns la concluzia că francezii erau incapabili să desfășoare orice acțiune ofensivă. Ca urmare a constatărilor făcute în vizita sa pe continent, Ironside a hotărât organizarea tuturor măsurilor necesare pentru respingerea a unei posibile invazii germane a insulelor britanice.

Generalul Maurice Gamelin, comandatul forțelor armate franceze, a ordonat trupelor prinse în capcană în Belgia și nordul Franței executarea în dimineața zilei de 20 mai au unui atac pentru străpungerea liniilor germane spre sud, ca să facă joncțiunea cu forțele franceze care atacau spre nord din zona râului Somme. În seara zilei de 19 mai însă, premierul francez Paul Reynaud l-a destituit pe Gamelin și a numit în locul lui pe Maxime Weygand. Weygand a anulat ordinele lui Gamelin și, după o întârziere, a emis un ordin similar de contraofensivă dinspre nord și sud împotriva coridorului german, pentru spargerea încercuirii. Divizia a 5-a de infanterie trebuia să reziste pe linia râului Scarpe la est de Arras, în vreme ce restul forțelor din nord să atace spre sud, iar noul Grup al 3-lea de armată de sub comanda generalului Antoine-Marie-Benoît Besson trebuia să atace spre nord de pe aliniamentul râului Somme.

Regele Leopold al III-lea al Belgiei i-a spus lui Gort că nu se așteaptă ca britanicii să riște să păstreze contactul cu armata belgiană, dar dacă se insistă asupra unei ofensive spre sud, frontul belgian avea să fie mult prea întins și să se prăbușească. Leopold a sugerat în schimb aliaților să păstreze un cap de pod care să acopere zona dintre Dunkerque și porturile belgiene de la Canalul Mânecii. Britanicii au asigurat întărirea pozițiilor aliate de la Arras în ciuda faptului că Gort avea mari îndoieli că planul francezilor avea sorți de izbândă. La o întâlnire de la Ypres a luat parte și generalul Gaston Billotte, comandantul Grupului I de armată aliată. În timp ce se reîntorcea la cartierul său general, Billotte a avut un accident rutier, a intrat în comă și a murit la scurtă vreme după aceea. În acest fel Grupul I de armată a rămas fără comandant pentru 3 zile și, în aceste condiții, britanicii au hotărât să își evacueze forțele prin porturile de la Canalul Mânecii.

Începutul

Înaintarea germană
Divizia a 7-a Panzer a cucerit localitatea Cambrai și și-a continuat înaintarea spre zona de la sud de Arras. Pentru ziua de 21 mai, divizia a primit ordinul să depășească Arrasul prin vest și să atace spre nord pentru cucerirea podului peste Scarpe de la Acq. Această manevră era una riscantă, de vreme ce flancul drept al diviziei era descoperit și vulnerabil la un contraatac francez dinspre Arras. Pentru eliminarea acestei amenințări , Divizia a 5-a Panzer comandată de Max von Hartlieb-Walsporn trebuia să atace Arrasul. (Pânăîn cele din urmă Divizia a 5-a a întârziat și nu și-a îndeplinit misiunea). Rommel a ordonat Regimentului 24 Panzer să atace spre Acq, urmând ca două regimente de infanterie să îi sprijine mai târziu. În acest fel, divizia a rămas fără cele mai multe dintre tancurile sale. Rommel a condus înaintarea, dar a fost obligat să se întoarcă în jurul orei 16:00, după ce infanteria nu a reușit să ajungă pe pozițiile ordonate, pentru ca în cele din urmă să ajungă sub focul infanteriei și tancurilor inamice.

Pregătirile pentru ofensivă ale aliaților

Georges i-a ordonat generalului d'Astier de la Vigerie, comandantul Zone d'Opérations Aériennes Nord din cadrul armée de l'Air să sprijine atacul britanic, dar nu a dat nici un fel de detaliu legat de poziția frontului, țintele raidurilor și ora de declanșare a acestora. Pe de altă parte, d'Astier nu a reușit să ia legătura cu cartierul general al Armatei I sau cu cel al componentei RAF al BEF, (care era în plin proces de relocare la bazele din Anglia). Avioanele de recunoaștere franceze au fost ori doborâte ori împiedicate să își îndeplinească sarcinile până în jurul orei , când aparatele de zbor care au ajuns la Cambrai nu au identificat nicio mișcare de trupe. Generalul Harold Franklyn, comandantul Diviziei a 5-a de infanterie britanică, a fost pus la comanda așa-numitei Frankforce, o mare unitate creată la repezeală din Divizia a 50-a de infanterie (Northumbrian) sprijinită de 74 de blindate ale Brigăzii I de tancuri. Frankforce s-a deplasat în apropiere de Vimy, la nord de Arras, pentru sprijinirea garnizoanei aliate de aici. Se dorea organizarea unui contraatac aliat spre sud, pentru întreruperea comunicațiilor germane. Franklyn nu era însă la curent cu atacul francez spre Cambrai în nord și, în același timp, francezii nu știau nimic depsre atacul britanic spre Arras în sud.

Unitatea lui Franklyn se putea baza pe colaborarea Corpului francez de cavalerie dotat cu tancuri SOMUA 35 (general René Prioux) din cadrul Armatei I franceze, care se repliase după Bătălia de la Hannut . Multe dintre tancurile 1ère Division Légère Mécanisée (1ère DLM) fuseseră distruse în luptele de până atunci, iar restul fuseseră redistribuite diviziilor de infanterie și nu au putut fi concentrate la timp. Deși ofițerii unităților mecanizate au fost amenințați cu curtea marțială, mulț dintre ei au refuzat să permită plecarea tancurilor. Până pe 21 mai, Prioux a putut mobiliza doar câteva tancuri ale 3ième Division Légère Mécanisée (3e DLM). Planurile inițiale prevedeau ca atacul să fie declanșat de două divizii de infanterie franceze și două britanice, dar Frankforce nu dispunea decât de aproximativ  după detașarea brigăzilor pentru apărarea orașului Arras, a malurilor râului la est și trimiterea unor unități în rezervă. Defensiva aliată mai dispunea de Batalioanele 6 și 8 ale Regimentului de infanterie Durham (DLI) din cadrul Brigăzii a 151 britanice, plus un batalion de rezervă. Forța blindată era asigurată Regimentele 4 și 7 de tancuri, adică aproximativ  și  dintre care  echiapate doar cu mitraliere  dotate cu tunuri de 2 livre și mitraliere.

Planul aliaților

Franklyn a primit inițial instrucțiuni să planifice executarea unui atac limitat la sud de Arras, să elibereze garnizoana aliată asediată și să întrerupă căile de comunicație germane. Modificările făcute ulterior de Ironside au vizat executarea unui atac alături de trupele franceze care să vizeze obiective mai ambițioase, modificări care nu au fost comunicate lui Franklyn. Acesta din urmă a utilizat cea mai mare parte a Frankforce pentru scopuri defensive, pentru întărirea apărării Arrasului și pentru eliberarea Corpului francez de cavalerie de la est de oraș. Martel a primit ordin să atace și cucerească zona de la sud de râul Scarpe, de la periferia sudică a Arrasului, inclusiv Pelves și Monchy, până la cursul râului Cojeul și mai departe, până la linia Arras–Bapaume, adică o suprafață de aproximativ 104 km2. O forță având ca nucleu Brigada a 151-a de infanerie britanică (general J. A. Churchill) trebuia să înainteze din vestul Arrasului și să se deplaseze în jurul râului Cojeul. Brigada a 13-a de infanerie britanică (general M. C. Dempsey) din cadrul Diviziei a 5-a de infanterie trebuia să traverseze râul și să înainteze spre sud din estul Arrasului și să facă joncțiunea cu Brigada a 151-a. Au fost formate două coloane. Prima a fost "coloana dreapta" formată din Regimentul al 7-lea regal de tancuri, Regimentul al 8-lea de infanterie Durham, Bateria a 365-a (Regimentul al 92-lea de artilerie de câmp), Bateria a 260-a (Regimentul al 65-lea Norfolk), un pluton al Comapaniei a 151-a artilerie antitanc și un escadron de cercetași pe motociclete din cadrul Regiemntului Northumberland Fusiliers. Cea de-a doua, Left Column ("coloana stânga"), era formată din Regimentul al 4-lea regal de tancuri, Regimentul al 6-lea de infanterie Durham, Bateria a 368-a (Regimentul al 92-lea de artilerie de câmp), Bateria a 206-a (Regimentul al 52-lea artilerie antitanc), un pluton al Brigăzii a 151-a antitanc, o companie și un pluton de cercetare din cadrul Regimentului al 4-lea Northumberland Fusiliers. Cele două coloane trebuiau să traverseze drumul Arras–Doullens la ora . Aceasta presupunea ca infanteria să se deplaseze în marș forțat aproximativ 8 km până la punctul de traversare pe drumuri aglomerate de traficul militar și al refugiaților.

Bătălia

3e DLM
Operațiunea de acoperire a flancului dreapta a forțelor britanice pe care trebuia să o execute Divizia a 3-a mecanizată franceză (3e DLM), a fost prost pregătită, fără asigurarea unei cooperări corespunzătoare cu aliații. Francezii nu primit informații cu privire la termenele și direcțiile atacului britanic. Ca urmare, a avut loc un schimb de focuri între aliați – tancurile SOMUA S35 franceze și bateriile antitanc de lângă Warlus. Un tun antitanc britanic a fost distrus, mai mulți soldați britanici au fost uciși, iar câteva tancuri franceze au fost lobite mai înainte ca situația să fie lămurită. În timpul serii, o subunitate franceză de șase tancuri SOMUA au atacat elemente ale Regimentului 25 Panzer la Duisans. În acest timp, trupele britanice erau în retragere, iar până când germanii au reușit să respingă blindatele franceze, britanicii reușiseră să se retragă și replieze pe noi poziți.

Coloana dreapta

Timpul pe care l-a pierdut infanteria ca să ajungă la punctele de concentrare pentru atac datorită aglomerației de pe drumurile înțesate cu refugiați, le-a lăsat comandanților puțin timp pentru aprofundarea planurilor de luptă și executarea unor misiuni de recunoaștere. Localitatea Marœuil era supus unui bombardament de artilerie în Divizia a 50-a de infanterie Northumbrian își începea înaintarea. Coloana dreapta a început înaintarea la ora  și asupra militarilor săi a fost deschis focul cu arme ușoare de infanterie pe pe pozițiile germane dintr-o pădure. Coloana a trebuit să își deschidă drumul prin luptă prin Duisans, localitate ocupată de infanteria germană. În acest timp, tanchiștii francezi care acționau pe flancul drept au raporat prezența mai la vest a tancurilor germane din cadrul Regimentului al 25-lea al Diviziei a 7-a Panzer. Două companii ale Regimentului de infanterie Durham și subunități ale Bateriei a 260-a de tunuri antitanc au fost lăsate să apere satul, iar restul coloanei și-a continuat înaintarea. A urmat cucerirea localității Warlus, unde germanii au opus o rezistență mai puternică. Și aici a fost lăsată o garnizoană să apere satul, după care a urmat ocuparea localității Berneville aflate mai la sud. Coloana s-a împărțit – subunități ale Regimentului al 7-lea de tancuri și Regimentului de infanterie Durham a continuat înaintarea pe drumul Arras–Doullens, unde au întâlnit în cele din urmă militarii Regimentului al 7-lea de infanterie germană și ai [[Divizia SS Totenkopf|Diviziei SS-Totenkopf]]. Atacul britanicilor a fost stopat de focul puternic al mitralierelor și mortierelor inamice, pentru ca după scurtă vreme să devină ținta unui raid de 20 de minute ale bombardierelor Luftwaffe. Tancurile britanice au continuat înaintarea până la Wailly, unde au întâlnit blindatele Diviziei SS-Totenkopf. După o luptă scurtă în care au suferit pierderi importante, britanicii au fost obligați să se retragă la Warlus, unde s-a pregătit să facă față contraatacului tancurilor germane împotriva apărării de la Warlus și Duisans. Deși atacul german a fost respins, ei au reușit să ocupe o porțiune a drumului dintre sate, iar coloana britanică nu a mai putut continua înaintarea.

Coloana stânga
Înaintarea coloanei stânga a întimpinat rezistența inamicului încă de la început, când a trebuit să își croiască drum prin luptă prin Dainville. La cam 3,5 km distanță la Achicourt, o subunuitate de șase tancuri Matilda a reușit să străpungă pozițiile artileriei antitanc germane, după care întreaga coloană și-a continuat înaintarea spre Agny și Beaurains, pentru ca în final să ajungă la Wancourt. Garnizoanele de infanterie de la Agny și Beaurains tancurile Regimentului al 4-lea au respins contraatacurile executate de forțele combinate de tancuri și infanterie pe flancul drept al Diviziei a 7-a Panzer. După aceasta, britanicii au câștigat teren la sud de Beaurains. Luptele au continuat toată după-amiaza în zona dintre Mercatel și Tilloy, unde tancurile britanice au trebuit să facă față tirului artileriei germane, inclusiv a tunurilor antiaeriene 88 mm Flak. Artileria germană a reușit să provoace pierderi importante tancurilor britanice. În ciuda pierderilor, unele tancuri au reușit să străpungă liniile germane dar, din cauza lipsei rezervelor care să ajute la consolidarea succeselor obținute, înaintarea britanicilor a fost oprită, ambele tabere înregistrând la sfârșitul acestei faze a luptelor pierderi importante. La este de Arras, Brigada a 150-a de infanterie britanică a atacat peste cursul râului Scarpe spre Tilloy, în timp ce Brigada a 13-a de infanterie a cucerit un cap de pod mai departe la est, pregătind faza a doua a atacului Frankforce.

Divizia a 7-a Panzer

Regimentul al 6-lea de infanterie a fost atacat în timpul înaintării spre Agny de către coloana britanică care acționa dinspre Dainville. Britanicii au reușit să scoată din luptă mai multe vehicule germane, iar tancurile aliate au atacat dinspre nord și au blocat înaintarea convoaielor regimentale întinse de-a lungul drumului. Batalionul Panzerjagerabteilung 42 (batalionul al 42-lea antitanc) a fost trimis în grabă să ocupe poziții în zona dintre Agny și Beaurains, dar germanii au fost copleșiți de acțiunile tancurilor britanice. După ce au străpuns linia Regimentului al 6-lea de infanterie, britancii au continuat atacul în zona dintre Mercatel și Ficheux împotriva coloanelor de transport al Regimentului al 7-lea de infanterie. Acțiunea tancurilor britanice a continuat împotriva Diviziei motorizate SS-Totenkopf până în apropierea cartierului general al acesteia din urmă. După ce britanicii au reușit să străpungă și pozițiile antitanc, acțiune lor a fost stopată de defensiva infanteriștilor germani, încurajați personal de Rommel.

În jurul orei  (ora Germaniei), Batalionul al 2-lea al Regimentului al 7-lea a fost atacat de 40 de tancuri britanice, împotriva cărora a deschis focul piesele de artilerie de pe Înalțimea 111. Tunurile antiaeriene de 88mm, folosite împotriva țintelor terestre, au distrus mai multe tancuri britanice Matilda I, mai înainte chiar ca tunurile antitanc să intre și ele în luptă. Spre deosebire de blindatele Matilda I, tancurile Matilda II au rezistat tirului direct al artilerie germane și după ce au ripostat cu foc și redus la tăcere mai multe baterii antitanc, le-au distrus pe cele rămase și au ucis echipajele strivindu-le sub șenile. Tancurile britanice au fost oprite pentru ceva vreme în apropierea Înălțimii 111 de focul artileriei, dar blindatele au reușit să ocolească zona prin ambele flancuri. Pe flancul sudic al Diviziei a 7-a Pnazer, Divizia SS-Totenkopf a cedat sub presiunea atacului, iar unele subunități și-au părăsit panicate pozițiile.

Retragerea aliaților
Adâncimea maximă a înaintării aliate a fost de 26 km. În timpul luptelor au fost luați aproximativ 400 de prizonieri și au fost distruse mai multe tancuri și echipament al inamicului. La sfârșitul operațiunii, doar 26 de tancuri Matilda I mai erau funcționale, două tancuri Matilda II fuseseră distruse, iar ambii comandanți de batalion fuseseră uciși în luptă. În cursul serii, Franklyn a ordonat ambelor coloane să se retragă. Unitățile blindate franceze au rămas lângă Warlus și au fost încercuite în timpul nopții, și doar câteva tancuri au reușit să scape din capcană. Garnizoana de infanterie a coloanei dreapta din Warlus a fost salvată de o subunitate de blindate franceze, care i-a luat la bordul a două vehicule blindate și a străpuns linia germană de pe drumul Warlus–Duisans. Garnizoana din Duisans s-a retras în timpul nopții folosind transportoarele blindate Bren ale DLI 9, acoperita de o subunitate a brigăzii de artilerie antitanc din Marœuil. Subunitățile coloanei stânga din Agny și Beaurains au fost bombardate și mai apoi atacate de blindatele germane în timpul retragerii. Divizia a 7-a Panzer a înnoptat la sud de Dainville, unele dintre subunitățile sale de infanterie ocupând poziții până în apropierea malului sudic al râului Scarpe.

Urmări

Analiza istoricilor militari

În 1953, istoricul militar britanic L. F. Ellis a scris ca atacul de la Arras a reușit să scadă presiunea asupra trupelor britanice din zonă și a întârziat încercuirea aliaților. Terenul dintre Arras și Cojeul și nu a existat nicun atac serios împotriva orașului, Rommel trăgând o cocluzie greșită că acțiunea britanicilor a fost organizată cu efectivele a cinci divizii. În afară de unele reușit - întârzierea mișcărilor germanilor și provocarea unor pierderi inamicului, atacul a fost condamnat la eșec din cauza efectivelor insuficiente, a rezervelor care ar fi trebuit să asigure controlul și apărarea teritoriilor cucerite. Von Rundstedt, comandantul Grupului de Armată A, intenționase să își odihnească diviziile de blindate după luptele grele de pe 20 mai.

În 1978, Cooper a apreciat că atacul de la Arras i-a făcut pe germani să continue atacul spre nord și să cucerească porturile de la Canalul Mânecii. Cum atacul spre sud-vest a fost respins de aliați, OKH a ordonatPanzergruppe von Kleist să cucerească porturile Boulogne și Calais, aflate cam la 80 km distanță. Teama față de un nou atac i-au făcut pe von Rundstedt să ordone Panzergruppe Hoth să rămână pe poziții, să ceară Corpului XLI (Reinhardt) să trimită o divizie spre est pentru contracararea oricărei acțiuni inamice și pe von Kleist să mute Divizia a 10-a Panzer și unități ale Diviziilor I și 2 Panzer din cadrul Corpului XIX (Guderian) pentru apărarea capetelor de pod de peste Somme. Aceste precauții au încetinit înaintarea lui Guderian spre Dunkerque. Corpul XIX a reluat atacul la ora 8:00 pe 22 mai, dar acțiunile sale erau paralizate de nehotărârea comandanților germani, Rundstedt ordonând ca instrucțiunile primite de OKH să fie ignorate, iar înaintarea spre Boulogne și Calais să fie stopată. La ora , Rundstedt și-a contramandat propriul ordin, dar când a făcut acest luvru tancurile stăteau de ja de cinci ore inactive pe malul râului Amache.

În 2005, Frieser a scris că planificarea aliaților s-a remarcat prin neînțelegerea șansei pe care o aveau de întrerupere a coridorului pe care  acționau tancurile germane, în condițiile în care în zonă erau insuficiente divizii motorizate necesare consolidării spatelui frontului panzerelor, iar diviziile de infanterie nemotorizată erau la depărtare de câteva zile de marș. Coridourul folosit de tancurile germane era lat de doar 40 km la Arras și era vulnerabil la o acțiune de învăluire care să contracareze încercuirea germană ș să izoleze blindatele lui Guderian pe coasta Canalului Mânecii. Halder, pe de altă parte, a fost dispus să își asume riscuri mari, el înțelegând incapacitatea aliaților de acțiune într-un ritm foarte ridicat. Atacul aliat a fost oprit pe linia improvizată de Rommel cu ajutorul bateriilor antitanc și antiaeriene (folosite ca arme antitanc), cu ajutorul cărora au fost scoase din luptă în special tancurile ușoare britanice.  Rommel a organizat, folosindu-se de ordine transmise prin radio, o a doua linie de baterii de artilerie (inclusiv de tunuri antiaeriene 88 mm Flak 36). Tirurile De artilerie de pe această linie defensivă au reușit să distrugă 24 de tancuri în doar câteva minute pe câmpia dintre Mercatel și Tilloy. Imediat după ora , bombardierele în picaj Ju 87 Stukas din cadrul Fliegerkorps I și Fliegerkorps VIII au executat în zona aproximativ 300 de misiuni împotriva tancurilor aliate aflate în retragere, raiduri care au încetat doar la ora .  Rommel a ordonat Regimentului al 25-lea Panzer să se oprească din înaintare și să taie retragerea tancurilor britanice. Panzerele au întâlnit la sud de Duisans blindatele franceze care asigurau flancul drept al britanicilor. Germanii au reușit să străpungă defensiva franceză doar după lupte grele, soldate cu pierderi importante pentru ambele tabere. Când, în sfârșit, germanii au reușit să străpungă linia antitanc britanică dintre Duisans și Warlus, tancurile britanice reușiseră deja să se retragă. Acțiunea blindatelor a fost un dezastru – din cele 88 de tancuri plecate în misiune, doar 28 s-au reîntors pe pozițiile de plecare.

Pierderi
Rommel și-a notat în jurnalul personal că divizia pe care o comanda a pierdut 89 de oameni uciși, 116 răniți și 173 de dispăruți sau prizonieri de război. Aceste pierderi au fost înregistrate în cele cinci zile de operațiuni, care au inclus traversarea râului Meuse. În cele din urmă, 90 de militari germani s-au  reîntors la unitățile lor. În 1953, istoricul britanic Lionel F. Ellis a citat jurnalul de luptă al Diviziei a 7-a Panzer, care evidențiase pierderea a nouă tancuri medii și a câtorva tancuri tancuri ușoare, a 378 de militari morți sau răniți și a 173 de dispăruți. Documentele britanice notează capturarea a aproximativ 400 de prizonieri germani.  Britanicii au pierdut cam 100 de militari uciși sau răniți în timpul atacului. Nu se cunoaște numărul de militari francezi pierduți în timpul luptelor. Frankforce a pierdut 60 dintre cele 88 de tancuri în această acțiune.

Acțiuni militare ulterioare
Atacul principal al francezilor de la Cambrai a fost declanșat pe 22 mai și, la fel ca în cazul atacului de pe 21 mai,  efectivele implicate au fost mult mai mici decât fusese plănuit inițial. Comandantul Armatei X, generalul Robert Altmayer, ar fi trebuit să declanșeze atacul cu Corpul V și tancurile Corpului de cavalerie Prioux, dar el a reușit să concentreze la timp pentru luptă  doar un regiment de infanterie și două batalioane incomplete de tancuri. Diviziile de blindate germane au înaintat fără întrerupere, doar mici detașamente fiind lăsate în Cambrai. La Cambrai au ajuns în timpul serii și diviziile germane de infanterie. Atacul francez a fost oprit în fața localității Cambrai de raidurile  Luftwaffe, după care aliații au fost forțați să se retragă.

Ordinele de oprire a atacului

Frieser a notat că contraatacul franco-britanic de la Arras a avut un efect neașteptat de mare față de amploarea efectivelor implicate. Înaltul comandament german a fost foarte preocupat de siguranța flancurilor. Ewald von Kleist, comandantul Panzergruppe von Kleist,  a considerat că unitățile de sub comanda sa sunt "serios amenințate" și l-a informat pe Franz Halder, comandantul Statului Major General al Oberkommando des Heeres (OKH), că trebuie să amâne continuarea înaintării până când criza este rezolvată. Comandantul Armatei a 4-a, Günther von Kluge, a ordonat oprirea înaintării tancurilor de sub comanda sa, această decizie fiind sprijinită și de von Rundstedt. Pe  22 mai, după respingerea atacului, Rundstedt a cerut ca mai întâi ca să fie restabilit ferm controlul german asupra zonei orașului Arras și numai după aceea să continue înaintarea  Panzergruppe von Kleist'' către Boulogne și Calais. Planificatorii din cadrul OKW au intrat în panică la un moment dat, iar Hitler a ordonat Grupului de Armată A pe 22 mai să folosească toate unitățile mobile ca să acționeze pe ambele flancuri ale Arrasului,  iar unităților de infanterie să acționeze spre est..

Criza care se înregistra la Marele Stat Major german nu se înregistra și la nivelul unităților de pe front. Halder a formulat o opinie împărtășită și de Guderian și anume că adevăratul pericol venea din capacitatea aliaților să se retragă spre Canalul Mânecii fără să poată fi opriți, de unde să fie repatriați prin canalele pe care le controlau. Guderian a ordonat Diviziei a 2-a Panzer să cucerească Boulogneul, Diviziei I Panzer să cucerească Calaisul, iar Diviziei a 10-a Panzer să ocupe portul Dunkerque. Cele mai multe subunități ale Corpului Expediționar Britanic și ale Armatei I franceze erau încă în deplasare la cel puțin 100 km de Canalul Mânecii, dar în ciuda unor întârzieri, britanicii au trimis trupe suplimentare din Anglia în Boulogne și Calais, reușind să întârzie înaintarea diviziilor de blindate ale Corpului XIX. Frieser a notat în jurnal că tancurile au înaintat constant pe 21 mai, cu aceeași viteză cu înaintarea de cu o zi mai înainte, mai înainte ca ordinul de oprire a acțiunii pentru 24 de ore să fie dat. În cele din urmă, orașele  Boulogne și Calais au fost cucerite. În lumina faptelor istorice, se poate aprecia că fără prima oprire de la Montcornet de pe 15 mai și fără cea de-a  doua de pe 21 mai după Bătălia de la Arras, ordinul final de încetare a înaintării de pe 24 mai nu ar mai fi fost relevant, deoarece Dunkerque avea să fie deja cucerit în acel moment pe către Divizia a 10-a Panzer.

Distincții
Drapelele de luptă ale unităților implicate în contraatacul britanic au fost decorate cu distincția "Apărarea Arrasului".

Note de subsol

Bibliografie

Bibliografie suplimentară

Legături externe
 The War Illustrated, 20 September 1940, p. 282 Battle of Arras
 The Defence of Arras: 2nd Bn Wiltshire Regiment
 A Pictorial History of the 4th and the 7th Royal Tank Regiment
 US army report on the Battle of France

Bătăliile Franței
Bătăliile Regatului Unit
Bătăliile Germaniei
Al Doilea Război Mondial – Frontul european de vest
Al Doilea Război Mondial – Teatrul de război european

Bătălia de la Arras (1940)


Die PKP Polskie Linie Kolejowe SA (PKP PLK) ist ein polnisches Eisenbahninfrastrukturunternehmen mit Sitz im Warschauer Stadtteil Praga. Das Unternehmen entstand 2001 nach der Aufgliederung der Staatsbahn PKP in mehrere Tochtergesellschaften, die jeweils ein bestimmtes Aufgabengebiet abdecken, und erfüllte damit auch Standards der Europäischen Union.

Die PKP PLK verwaltet den Großteil des polnischen Eisenbahnnetzes und Bahngeländes. Weiterhin koordiniert sie Instandhaltungs-, Modernisierungs- sowie Neubauvorhaben des Eisenbahnnetzes und übernimmt die Aufstellung von Fahrplänen.

Das Unternehmen befindet sich mehrheitlich im Eigentum des polnischen Finanzministeriums (75,8 %), die restlichen 24,2 % halten die (ebenfalls staatliche) PKP. Das Stammkapital der Aktiengesellschaft beträgt 25.264.400.000,00 Złoty.

2020 nutzten etwa 1,5 Millionen Personenzüge und 420.000 Güterzüge das Netz von PKP PLK. Die daraus resultierenden Einnahmen entsprechen ungefähr 30 % des Umsatzes.

Tochterunternehmen sind Przedsiębiorstwo Napraw i Utrzymania Infrastruktury Kolejowe Krakau, DOLKOM Breslau, Zakład Robót Komunikacyjnych–DOM Posen und Pomorskie Przedsiębiorstwo Mechaniczno-Torow in Danzig.

Weblinks

Einzelnachweise

Polskie Koleje Państwowe
Eisenbahninfrastrukturunternehmen
Unternehmen (Warschau)
Bahngesellschaft (Polen)
Gegründet 2001

PKP Polskie Linie Kolejowe


Dargelin er en by og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Landhagen i den nordvestlige del af Landkreis Vorpommern-Greifswald. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

Geografi
Dargelin er beliggende omkring ti kilometer syd for Greifswald. Gennem kommunen går Landesstraße 35 (tidligere Bundesstraße 96). Motorvejen A 20 snitter det sydvestlige hjørne af kommunen og kan nås ved tilkørsel Gützkow.
Den nordlige kommungrænse dannes af vandløbet Schwinge. Kommunen ligger ved geotopen "Os Sassen-Dersekow-Dargelin".

I 1897 fik byen jernbaneforbindelse med Greifswald-Jarmener Kleinbahn (GJK), (delstrækningen Behrenhoff - Klein Zastrow) som blev nedlagt i 1945, hvor dele af materiel og skinner blev demonteret og flyttet til Sovjetunionen.

Inddeling

Eksterne kilder og henvisninger

 Byens side  på amtets websted
 Befolkningsstatistik

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Landhagen
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Dargelin


A Velie, foi uma marca automobilística americana da chamada "brass era" ("era do latão" - 1896 a 1915), produzindo pela Velie Motors Corporation em Moline, Illinois, de 1908 a 1928. A empresa foi fundada e recebeu o nome de Willard Velie, neto materno de John Deere.

Velie fundou a Velie Carriage Company em 1902, que foi bem-sucedida, depois a Velie Motor Vehicle Company em 1908.

Histórico

Os anúncios de Velie se gabavam de que "produzem todas as partes importantes" e não eram simplesmente montadores, uma lição que Ford havia ensinado. No entanto, o primeiro carro de Velie foi montado com muitos componentes adquiridos de fornecedores externos. Em 1910, Velie tinha vendido mais de 1000 carros.

Começando em 1911, Velie introduziu uma linha de caminhões e começou a fazer um motor de quatro cilindros proprietário, embora algumas peças continuassem a vir de fornecedores.

O "Velie 40" de 1911 tinha um motor a gasolina de quatro cilindros e quatro tempos com cabeçote em L (de válvulas laterais) de 334 cu pol (5,47 L) 4,5 pol. X 5,25 pol. (114 mm x 133 mm), alimentado por magneto Splitdorf, produzindo 40 hp (30 kW), acoplado a uma transmissão de engrenagem deslizante Brown-Lipe com três marchas para frente e uma marcha à ré). Era um quatro lugares com uma distância entre eixos de 115 pol. (2.900 mm) e rodas raiadas de nogueira de 34 pol. X 4 pol. (860 mm x 100 mm), equipados, na escolha do cliente, com pneus Hartford ou Firestone. Seu preço era de US$ 1.800, comparados com US$ 1.500 para o Colt Runabout e US $ 1.600 para o Oakland 40, mas bem abaixo do modelo de preço mais baixo da American, de US $ 4.250 (o mais alto foi US $ 5250).

Em 1914, um Continental de seis cilindros juntou a partida elétrica e a ignição dupla da Bosch. A produção de Velie foi em média de 5.000 carros por ano, chegando a 9.000 em 1920. A partir de 1916, todos os Velies eram movidos por motores de seis cilindros; em 1926, um motor Lycoming de oito cilindros em linha também foi oferecido. Velie optou por focar a produção exclusivamente em seu modelo 58 OHV de seis cilindros em 1922. Em 1924, Velie começou a instalar ignições elétricas Westinghouse em seus carros. Somados a isso em 1925, foram os freios hidráulicos nas quatro rodas e os pneus balão, ambos ainda novos.

Aeronaves e motores aeronáuticos
Em 1927, a empresa comprou uma empresa de aviação geral, mudando-a para Iowa com o nome de Mono Aircraft Inc. e começou a produzir aviões, Sob esta bandeira, a empresa produziu o Monocoupe 70, que provou ser "um sucesso instantâneo".

Além disso, eles forneceram motores para aeronaves. O motor aeronáutico "Velie M-5", produzido em 1928, produzia 65 hp (48 kW) a 1900 rpm deslocando 250 cu in (4,1 l) com diâmetro e curso de 4,125 pol × 3,75 pol (104,8 mm × 95,3 mm).

A produção e o desenvolvimento da linha de aeronaves sobreviveram ao falecimento de Velie por vários anos.

Mortes de Willard e Willard Jr.
Willard Velie morreu em outubro de 1928, e seu filho, Willard Jr. foi incapaz de manter as empresas de automóveis e aviões de Velie à tona, então ele abandonou a linha de carros em janeiro de 1929. Em março de 1929, Willard Jr., também morreu, e a "Mono Aircraft Inc." foi vendida para Phil Ball, um empresário de St. Louis e um dos patrocinadores de Charles Lindbergh. Os monocupes foram produzidos por vários anos em St. Louis. A fábrica de automóveis foi adquirida pela Deere.

Bibliografia

 Clymer, Floyd. Treasury of Early American Automobiles, 1877–1925 (New York: Bonanza Books, 1950).
 Randy Robertson Velie Webmaster / Director

Ligações externas

 The Velie Registry
 Velie History Mt Connection
 Velie M-5 aeroengine
 Velie 12-24 Tractor information

Empresas dos Estados Unidos

Velie


Vanderlei Luxemburgo da Silva (n. 10 mai 1952, Nova Iguaçu, Brazilia), cunoscut mai ales ca Vanderlei Luxemburgo, scris uneori și Wanderley Luxemburgo, este un antrenor de fotbal și fost fotbalist brazilian. Din 23 septembrie 2015, este antrenorul principal al clubului chinez Tianjin Songjiang. El este cel mai de succes antrenor din istoria campionatului Braziliei la fotbal – Série A, cu cinci titluri câștigate.

Ca jucător, Luxemburgo, a evoluat pentru echipele Flamengo, Internacional și Botafogo.

Și-a început cariera de antrenor în anul 1983, la clubul Campo Grande Atlético Clube, iar de atunci a antrenat peste 30 de echipe, din Brazilia, Arabia Saudită, Spania și China, inclusiv echipa națională de fotbal a Braziliei și cluburi ca Real Madrid sau "granzii" fotbalului brazilian.

Palmares
 5 x Série A (1993, 1994, 1998, 2003, 2004)
 1 x Série B (1989)
 1 x Cupa Braziliei (2003)
 13 campionate de fotbal ale statelor Braziliei:
 8 Campeonato Paulista (1990, 1993, 1994, 1996, 2001, 2006, 2007, 2008)
 1 Campeonato Capixaba (1983)
 2 Campeonato Mineiro (2003, 2010)
 2 Campeonato Carioca (1991, 2011)
 2 x Turneul Rio-São Paulo (1993, 1997)
 1 x Copa América (1999)
 1 x Turneul pre-Olimpic (2000)

Referințe

Legături externe
 Official website
 Vanderlei Luxemburgo pe transfermarkt
 Vanderlei Luxemburgo pe ogol.com.br

Nașteri în 1952
Brazilieni în viață
Fotbaliști brazilieni
Fotbaliști ai cluburilor din Brazilia
Antrenori brazilieni de fotbal
Antrenori ai cluburilor de fotbal din Brazilia
Antrenori ai cluburilor de fotbal din Arabia Saudită
Antrenori ai cluburilor de fotbal din China
Antrenori ai lui Real Madrid
Fundași

Vanderlei Luxemburgo


Fatumasi (Fatumasse, Fatomasse) ist ein osttimoresischer Suco im Verwaltungsamt Bazartete (Gemeinde Liquiçá).

Geographie

Fatumasi liegt im Westen des Verwaltungsamts. Westlich liegen die Sucos Metagou und Maumeta, nördlich der Suco Lauhata, nordöstlich der Suco Motaulun, südöstlich der Suco Fahilebo und südlich der Suco Leorema. Im Grenzgebiet zu Fahilebo entspringt der Fluss Failebo, der nach Norden in Richtung Sawusee fließt. Im Grenzgebiet zu Maumeta entspringt der ebenfalls nach Norden fließende Hatunapa, der ein Quellfluss des Carbutaeloa ist. Fatumasi hat eine Fläche von 5,35 km² und teilt sich auf in die vier Aldeias Bazartete, Durubasa, Legumea (Leguimea) und Metir.

Im Zentrum des Sucos liegt Bazartete, der Hauptort des Verwaltungsamts. Nördlich schließt sich die Siedlung Fatumasi an. Legumea liegt westlich, Durubasa nördlich und Metir nordöstlich. Der Suco verfügt über drei Grundschulen, eine Polizeistation, einen Hubschrauberlandeplatz und ein kommunales Gesundheitszentrum.

Einwohner

Im Suco leben 2.058 Einwohner (2022), davon sind 1.040 Männer und 1.018 Frauen. Im Suco gibt es 307 Haushalte. Über 74 % der Einwohner geben Mambai als ihre Muttersprache an. Über 12 % sprechen Tetum Prasa, über 11 % Tokodede, Minderheiten Baikeno, Tetum Terik, Bekais, Makasae oder Kemak.

Geschichte

1863 kam es in Fatumasi zum Aufstand. Bei der Niederschlagung wurden die Portugiesen durch den Herrscher von Ermera unterstützt. Anfang der 1880er Jahre gehörte Fatumasi als Enklave im Reich von Motael zum Reich von Oecussi und produzierte viel Kaffee.

Ende 1979 befand sich im Ort Bazartete ein indonesisches Transit Camp für Osttimoresen, die zur besseren Kontrolle von den Besatzern umgesiedelt werden sollten. Während der Gewaltwelle von 1999 wurden in Fatumasi 70 bis 80 % der Gebäude zerstört.

Politik
Bei den Wahlen von 2004/2005 wurde Joanico Ribeiro dos Santos zum Chefe de Suco gewählt und 2009 in seinem Amt bestätigt. Bei den Wahlen 2016 gewann Eduardo Alves da Cruz.

Persönlichkeiten
 Pascoela Barreto (* 1946), Diplomatin
 Brigida Antónia Correia (* 1964), Politikerin
 Hermenegildo da Cruz (* 1977), Polizeibeamter

Weblinks

 Ergebnisse des Zensus 2010 für den Suco Fatumasi (tetum; PDF; 8,2 MB)
 Ergebnisse des Zensus 2015 für den Suco Fatumasi (tetum; PDF)
 Seeds of Life: Suco information sheets Bazartete (tetum)

Einzelnachweise

Suco in Liquiçá (Gemeinde)
Bazartete (Verwaltungsamt)

Fatumasi


Hans Wellmann (* 3. Juni 1936 in Suttorf, Niedersachsen; † 1. März 2012 bei Augsburg) war ein deutscher Linguist und Germanist.

Leben
Nach seinem Abitur am Max-Planck-Gymnasium Bielefeld studierte er von 1956 bis 1958 Chemie in Würzburg, danach bis 1963 in Bonn Sprachwissenschaft, Literaturwissenschaft, Philosophie und Geographie. 1963 und 1964 war er Wissenschaftlicher Assistent für das Fach Geographie an der RWTH Aachen, bevor er bis 1967 als Assistent im Fach Germanistik in Bonn tätig wurde und in diesem Jahr über das Thema Kollektiva und Sammelwörter im Deutschen promovierte.

Nachdem er an Forschungsprojekten am Institut für Deutsche Sprache mitgewirkt und einen Lehrauftrag an der Universität Innsbruck angenommen hatte, habilitierte er sich dort im Jahre 1976. Noch im selben Jahr wurde er ordentlicher Professor für Germanistische Linguistik an der Universität Osnabrück. Von 1978 bis zu seiner Emeritierung 2004 war er ordentlicher Professor für Deutsche Sprachwissenschaft an der Universität Augsburg.

Wellmann war Autor und Herausgeber zahlreicher Veröffentlichungen.

Er verstarb am 1. März 2012.

Auszeichnungen
 Ehrenprofessur der Akademie für Wirtschaft und Recht, Chabarowsk
 Ehrendoktor der Humanwissenschaftlichen Universität Chabarowsk
 Ehrendoktor der Universität Suczawa

Schriften (Auswahl)
 Kollektiva und Sammelwörter im Deutschen, 1969
 Deutsche Wortbildung – Teil 2: Das Substantiv, 1975
 Synchrone und diachrone Aspekte der Wortbildung im Deutschen, 1993
 Grammatik, Wortschatz und Bauformen der Poesie in der stilistischen Analyse ausgewählter Texte, 1998

Weblinks

Einzelnachweise

Linguist
Germanist
Hochschullehrer (Universität Augsburg)
Hochschullehrer (Universität Innsbruck)
Hochschullehrer (Universität Osnabrück)
Hochschullehrer (Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität Bonn)
Ehrendoktor einer Universität
Ehrenprofessor einer wissenschaftlichen Akademie
Deutscher
Geboren 1936
Gestorben 2012
Mann

Hans Wellmann (Linguist)


Ela de Longue-Épée, comtesse de Warwick (née vers 1210 - décédée le 9 février 1298) était une noble anglaise. Elle était la fille d'Ela de Salisbury, 3e comtesse de Salisbury et de Guillaume de Longue-Épée, fils illégitime d'Henri II. Elle est la sœur de Nicholas Longespee, évêque de Salisbury. Ela s'est mariée deux fois: premièrement, avec Thomas de Beaumont, 6e comte de Warwick, et, deuxièmement avec Philip Basset. Elle a été une grande bienfaitrice pour la religion et contribua à la fondation du Merton College d'Oxford.

Enfance et premier mariage
Ela est probablement née vers 1210. À l'été 1229, âgée d'environ 19 ans, elle épouse Thomas de Beaumont (aussi appelé Thomas de Newburgh), 24 ans, fils du comte Henry de Beaumont, 5e comte de Warwick. Le 10 octobre 1229, Henry de Beaumont décède. Thomas succéde alors à son père. Son  mariage avec Ela apporta à son comté sur le déclin, des possessions substantielles tel que le manoir de Chitterne dans le Wiltshire. Par contre, ce mariage a encore appauvri le comté: les Warwick ont apporté une dot de cinq de leurs manoirs de domaine, y compris le manoir de Tanworth-in-Arden et la forêt de Sutton dans le Warwickshire. Thomas de Beaumont mourut sans enfant le 27 juin 1242. Ela est maintenant une riche veuve.

Premier veuvage et deuxième mariage
En 1249, Ela est impliquée, avec sa mère, dans la fondation de l'abbaye Sainte-Marie de Lacock. Elle fait don à l'abbaye de son manoir de Hatherop dans le Gloucestershire.

Pendant cette période, Ela s'est installé principalement à Hook Norton, dans l'Oxfordshire. Elle avait reçu ce grand manoir au décès de son premier mari.

Dès 1248, elle a débuté sa relation avec Philip Basset, un juge de premier plan et Lord de la baronnie de High Wycombe. Ce dernier était impliqué dans ses intérêts commerciaux du Warwickshire. Ils se sont mariés vers 1254, au moment où Philip a reçu la dispense papale. Le couple était apparenté au troisième degré. Leur mariage semble avoir été heureux. Ela a été impliquée dans plusieurs transactions immobilières de son mari, jusqu'à son décès en 1271. Le couple a supporté financièrement certains ordres religieux. De plus, ils ont apporté un soutien indéniable à Walter de Merton lors de la création de son nouveau collège.

Ce deuxième mariage resta sans descendance.

Deuxième veuvage
Après la mort de son conjoint, Philip Basset, en 1271, Ela se retrouve sans protecteur. Guillaume de Beauchamp, le nouveau comte de Warwick tente de la déposséder à plusieurs reprises. Les biens du comté qu'Ela possédait allaient revenir à Guillaume de Beauchamp à son décès. Entre 1275 et 1278, Guillaume de Beauchamp se tourne vers les tribunaux, dans un procès coûteux, pour obtenir les possessions d'Ela. Plusieurs années plus tard, en 1289, elle lui céda les manoirs de Claverdon et de Tanworth-in-Arden. On se sait pas si elle a obtenu une compensation financière pour cette transaction.

Malgré quelques procès, elle avait encore les ressources financière pour donner de l'argent et des terres à de nombreuses maisons religieuses. Ces transactions sont inscrits dans le « Longespée Roll » énumérant ses bienfaits et les récompenses spirituelles qu'elle en attendait. Elle a, entre autres, fait des dons à l'abbaye d'Oseney, à St Frideswide, au prieuré de Bicester, à l'abbaye de Thame, à l'abbaye de Rewley, au prieuré de Studley (Oxfordshire), à l'abbaye de Lacock et à l'abbaye de Godstow. Ses chartes enregistrent d'autres dons en échange de messes : à l'abbaye de Reading et au prieuré de Selborne.

En 1293, elle a fondé la Bourse Warwick de l'Université d'Oxford - des bourses substantielles pour les étudiants pauvres - et a donné de l'argent à la chapelle du Balliol College.

Ela s'est retirée vers avril 1295 à Godstow. Elle décède en 1298, un an après son frère Nicholas. Son corps a été inhumé à Oseney et ses entrailles à Rewley. Son cœur a peut-être été enterré ailleurs. Tout au long de sa vie, Elle garda son nom de Longespée, et ses sceaux affichent tous en évidence ses propres armoiries, ainsi que celles de ses maris.

Références

Plantagenêts

Ela de Longue-Épée


Tchetti est l'un des quatorze arrondissements de la commune de Savalou dans le département des Collines au centre du Bénin. Il est à la frontière du Bénin avec le Togo. Dominé par l'ethnie Ifè (nago, yoruba), la majorité des habitants de Tchetti a comme activité principale l'agriculture suivie du commerce. Les gens de Tchetti sont connus par leur loyauté. Tchetti abrite un grand marché (Adjégoulè) animé tous les Lundis.

Le marché accueil généralement les villages environnants notamment : doumé, Ottola, lema, Djaloukou, Agouna ; de certaines villes comme savalou, Djidja, Bohicon, Abomey, Bantè et aussi la présence massive des togolais et certains Nigérians.

Tchetti est entouré des collines avec beaucoup d'histoires et des sites touristiques. Nous remarquons également la présence d'un lieu Saint généralement connue dans le milieu de l'église céleste dont la plupart des visiteurs viennent de Porto-Novo.

Géographie
L'arrondissement de Tchetti est situé au centre du Bénin et compte 5 villages. Il s'agit de :
 Adjoya Koffodoua
 Obicro
 Odo Agbon
 Tchetti.

Histoire
Quelques quartiers de Tchetti:

Ngbenoun

Tchodja

Attiba

Carré

Kokogbéri

Démographie
Selon le recensement de la population de  conduit par l'Institut national de la statistique et de l'analyse économique (INSAE), Tchetti compte 11897 habitants.

Références

Arrondissement au Bénin
Collines

Tchetti


Isla Cocos o Isla Dano (en chamorro: Islan Dåno; en inglés: Cocos Island) es una isla a una milla (1,6 kilómetros) de la punta sur del territorio de Guam, que se encuentra dentro de la Barrera de Coral Merizo, y es parte de la municipalidad de Merizo. La isla está deshabitada, tiene 1600 metros (5200 pies) de largo en dirección suroeste-noreste, pero solo entre 200 metros (660 pies) y 300 metros (980 pies) de ancho, con una superficie de 386 303 metros cuadrados (0,38 kilómetros cuadrados). Se asienta sobre el borde del arrecife de coral del suroeste, en la Laguna de Cocos.

La costa oeste de la isla es parte de un complejo hotelero. El lado este es parte de las tierras propiedad pública del Sistema de Parques Territoriales. Los ferris llegan a Merizo, en la isla principal de Guam.

Las pruebas militares en territorio de la Isla del Coco a fines de 2005 mostraron niveles de contaminación de PCB 4900 veces mayores que el nivel federal de EE.UU. recomienda.

Véase también
 Geografía de Guam
 Geografía de Oceanía

Referencias

Enlaces externos
 Foto aérea de la isla

Archipiélagos e islas de Guam

Isla Cocos (Guam)


The Great Gilly Hopkins  é um filme de comédia dramática estadunidense de 2015 dirigido por Stephen Herek e escrito por David L. Paterson. É baseado no livro infantil de Katherine Paterson de 1978 com o mesmo nome. O filme é estrelado por Sophie Nélisse, Kathy Bates, Julia Stiles, Bill Cobbs, Billy Magnussen, Octavia Spencer e Glenn Close. O filme foi lançado em 7 de outubro de 2016, pela Lionsgate Premiere.

Sinopse
Gilly Hopkins é a garota de doze anos de idade mais malvada da cidade: ela tem uma mãe biológica que nunca viu e mudou-se de um lar adotivo para outro. Ao saber que será enviada para um novo lar, ela não perde tempo criando problemas. Então ela conhece uma mulher chamada Trotter, que quer ser a mãe de que Gilly precisa. Com Gilly sendo um desafio, Trotter deve provar que um bom relacionamento irá beneficiar os dois.

Elenco

Produção
Em 8 de fevereiro de 2013, foi anunciado que Stephen Herek dirigiria uma adaptação de The Great Gilly Hopkins, com Kathy Bates e Danny Glover definidos para estrelar o filme. Em 6 de fevereiro de 2014, Sophie Nélisse, Glenn Close e Octavia Spencer se juntaram ao elenco do filme. Em 9 de maio de 2014, Julia Stiles e Bill Cobbs se juntaram ao elenco do filme. Cobbs substituiu Glover, que desistiu devido a conflitos de agendamento. A filmagem principal começou em 9 de abril de 2014 e terminou em 15 de junho de 2014.

Lançamento
O filme estreou em 6 de outubro de 2015, no Festival Internacional de Cinema SCHLINGEL. A Lionsgate Premiere adquiriu os direitos de distribuição e preparou o filme para um lançamento em 7 de outubro de 2016.

Filmes baseados em romances de autores dos Estados Unidos
Filmes da Lions Gate
Filmes com trilha sonora de Mark Isham
Filmes dirigidos por Stephen Herek
Filmes de comédia dramática dos Estados Unidos
Filmes de comédia dramática da década de 2010
Filmes dos Estados Unidos de 2015
Filmes em língua inglesa

A Fabulosa Gilly Hopkins


Epirski dijalekt pripadao je sjeverozapadnoj dorskoj skupini dijalekata starogrčkoga. Rabio se u antičkome Epiru, a nadživio je većinu drugih dijalekata koje je zamijenila atička koine, sve do prvog ili drugog stoljeća po Kristu, djelomično zbog postojanja posebne sjeverozapadne dorske koine.

Klasifikacija
Grčko stanovništvo užeg Epira (ne uključujući kolonije koje su na obali ili u njezinoj blizini osnovali južni Grci) govorilo je dijalektalnom inačicom sjeverozapadnoga dorskog.

Ipak, epirskomu su nedostajale neke značajke koje su vrlo važne u prepoznavanju pripadnika sjeverozapadnih dorskih govora uključujući atematski dativ množine -ois, treće lice imperativa -nton i mediopasivne oblike participa na -ei-. Također, nestegnuti dorski -eo- jedva je posvjedočen u Epiru jer je u epirskome, čini se, rezultirao kontrakcijom -ou- iako se pojavljuje u antroponimima u Epiru.

Méndez Dosuna zalagao se za razlikovanje četiriju podskupina unutar sjeverozapadnog dorskog u kojima su epirski, istočni lokrijski, epizefirski lokrijski i akarnski bili srednji sjeverozapad. Dosuna tvrdi da je sjeverozapadna Grčka bila područje dijalektalne konvergencije koje je postajalo sve homogenije od petog stoljeća prije Krista nadalje, a to se podudaralo s usponom različitih koina i političkom integracijom.

Utjecaji
Zbog svog zemljopisnog položaja i povijesti Epir je jezično bio jako raznolik. Sjeverne regije Epira, kao što je Haonija, graničile su s južnim ilirskim teritorijem, pa je u njima dvojezičnost vjerojatno bila česta zbog mnogih Ilira koji su se trudili usvojiti grčki kao drugi jezik. To bi u konačnici dovelo do zamjene jezika, a ilirski bi bio suptrat u ovim krajevima. Opseg sudjelovanja Ilira u životu u užem Epiru nije siguran; iako je samo desetak imena u korpusu Dodone sigurno ilirska, onomastika u ovom slučaju nije nužno siguran način utvrđivanja etničkog ili jezičnog identiteta. S druge strane, prodor grčkog govora bio je mnogo očitiji među susjednim ilirskim plemenima. Na obali Epira u kolonijama južnogrčkoga podrijetla često se govorilo različitim dijalektima grčkog, ali njihovo uključivanje među polise Epira donijelo je jezičnu homogenizaciju.

Epirski je također došao u dodir s drugim sjeverozapadnim dorskim inačicama, kao i staromakedonskim, kao adstratima.

Rat s Rimom, koji je završio rimskim osvajanjem Epira 167. pr. Kr., obilježilo je razaranje velikih razmjera i depopulacija Epira, posebno južno od rijeke Kalame. Daljnja razaranja nanijeli su trački plaćenici kralja Mitridata VI. 88. – 87. pr. Kr. kao i rimski građanski ratovi (kao što je bilo 31. pr. Kr.) koji su se vodili u Epiru. Nakon takve depopulacije uslijedilo je naseljavanje govornika latinskog jezika. Iako grčki jezik nije izbrisan iz regije kao rezultat ovih promjena te je i dalje bio u širokoj upotrebi, pokazuju se učinci kontakta jezika uključujući interferenciju, akomodaciju, dvojezičnost, hibridizaciju i grčko-latinsku interakciju u onomastici i nadgrobnim natpisima. Latinizirana imena mjesta postala su osobito česta na obali; utjecaj latinskog bio je osobito jak u urbanim središtima južne Ilirije, Draču (Dyrrhachium) i Apoloniji, bio je daleko jači od onog u užem Epiru.

Povijest

Zapisi
Dokazi iz epigrafike koji počinju u kasnom arhajskom razdoblju (od šestog do petog stoljeća pr. Kr.) i drevni književni dokazi pokazuju da su ljudi Epira govorili dijalektom sjeverozapadnog dorskog. S druge strane, južnim grčkim dijalektima govorile su neke od obalnih kolonija koje su osnovali južni Grci, a na sjeveru je postojala jezična granica s ilirskim jezikom/jezicima. Postoje ranije potvrde o tekstovima iz južnih grčkih kolonija na obali, ali oni su govorili drugom inačicom grčkoga (korintski u Ambraciji, elejski u Pandoziji, itd.). Raznolikost koju se može naći u ranim tekstovima iz Dodone također ne predstavlja epirskoga grčkog.

Osim nereprezentativnih orakularnih ploča u Dodoni, Epir je bio među nizom grčkih regija koje praktički nisu imale pisanih dokumenata sve do klasičnoga razdoblja, a niz uključuje i Makedoniju, Pamfiliju i Etoliju. Što se tiče ranih pisanih zapisa, Epir i ostatak sjeverozapadne Grčke također su zaostajali za ostalim sjeverozapadno-dorskim govornim područjima, poput Delfa i zapadnoga lokrijskog dijalekta koji su imali ranije izvore.

(Brojne) sjeverozapadne dorske orakularne ploče iz Dodone (od kojih su potonje doista epirske) obično su kratki tekstovi napisani na malim olovnim pločama. Upravo zbog veličine ploča tekst je pisan eliptičnim stilom.

Helenizam i kasnije

Dok je podrijetlo epirskog grčkog sporno, sigurnije je da je tijekom potvrđena razdoblja, koje ima bolje proučen korpus, postojao stupanj dvojezičnosti u graničnim područjima Epira koji vjerojatno nije bio simetričan po prirodi. Epirski grčki proširio se prema sjeveru izvan granica užeg Epira na nekadašnji ilirski teritorij. Iako će tekstovi i dalje biti češći u Dodoni i na obali, vrhunac epirskih tekstova dogodit će se u kasnom helenističkom razdoblju kada se počeo osjećati utjecaj nadregionalne sjeverozapadne dorske koine. Iako je distribucija i dalje nerazmjerna, tekstovi izvan Dodone i Ambracije postali su znatno češći između trećeg stoljeća prije Krista i rimskog osvajanja 167. godine prije Krista.

Obilježja

Fonologija
Naše je razumijevanje fonologije epirskoga jako ograničeno: epigrafski podaci, glose i suvremeni izvori često su nepotkrijepljeni. Ipak, postojeći dokazi mogu nam dati nekakav uvid.

Epirski s tesalijskim, eleanskim i makedonskim dijeli jedno obilježje: ponekad zvučni suglasnici /b/, /d/ i /g/ odgovaraju praindoeuropskim zvučnim aspiriranim plozivima /bʰ/, /dʰ/, /ɡʰ/. U grčkome su oni uglavnom postali bezvučni aspirirani plozivi /pʰ/, /tʰ/, /kʰ/. Kao i u makedonskome, smatra se da je fenomen rezultat utjecaja negrčkog supstrata ili adstrata. Neki drže da je utjecaj došao iz ilirskoga jezika.

Ostale predložene specifičnosti bazirane na zapisima jesu:

 pravilna apokopa u prijedlozima
 nedostatak kraćenja skupa ⟨ηι⟩ (< -ēϝy-)
 rano zatvaranje glasa /eː/ u /iː/
 promjena /i/ > /e/, ali Filos smatra dokaze ove promjene sumnjivima
 rano ispadanje glasa /j/ kada dolazi kao drugi dio u dvoglasu
 promjena ⟨ɛο⟩ > ⟨ου⟩, netipična za sjeverozapadnu dorsku skupinu

Epirski, kao i korintski, pripada skupini Doris mitior koji imaju sedam dugih i pet kratkih samoglasnika. Epirski je razlikovao glasove /ɛ:/ i /e:/ te /ɔ:/ i /o:/.

Alfabet
Budući da najraniji zapisi iz regije Epira (ne najstariji zapisi na epirskome dijalektu) potječu iz Ambracije, slova nalikuju onima iz Korinta, jer su Ambraciju osnovali Korinćani. Još jedan rani primjer korištenja korintskog alfabeta jest upit građanina Orika, ali Filos tvrdi da je to od male koristi jer je Orik prilično daleko od središta Epira. Ne znamo koliko je alfabeta bilo u upotrebi u Epiru od šestog do četvrtog stoljeću prije Krista.

Raznolikost alfabeta među dodonskim lamellama samo odražava različito podrijetlo ispitivača. Iako najraniji orakularni izvori prikazuju plavi alfabet koji se može naći drugdje u Korintu i Atici, kasniji primjeri primarno pokazuju ono što će postati lokalni epirski alfabet koji je bio crveni eubejski sustav u kojem je slovo ⟨Ψ⟩ označavalo aspirirani bezvučni velarni ploziv /kʰ/ (koje će kasnije postati /x/), a /ps/ (za koje je u atičkom plavom alfabetu korišten ⟨Ψ⟩) jednostavno je pisano dvoslovom ⟨ΦΣ⟩, a ⟨X⟩ predstavlja /ks/. Od kraja petoga stoljeća prije Krista nadalje ovaj lokalni alfabet postajao je sve dosljedniji.

Budući da je epirski razlikovao srednje zatvorene i srednje otvorene samoglasnike, ⟨E⟩ je rabljen za /e:/, a srednje otvoreni /ɛ:/ imao je svoje slovo (slika sa strane), a također se rabio za kratki prednji srednji vokal /e/. S druge strane, ⟨O⟩ je korišten za sva tri srednja stražnja vokala bez obzira na duljinu i jesu li bili srednje otvoreni ili srednje zatvoreni. Za /i/ nije rabljena jota, nego su umjesto nje korišteni ⟨ϟ⟩ ili ⟨Σ⟩. Mnoge od ovih karakteristika dijelio je s Korintom ili Krfom. Atički alfabet (ponovno) se pojavio u epirskim tekstovima u četvrtom stoljeću prije Krista. S vremenom je istisnuo sve druge grčke alfabete, u Epiru i drugdje, iz upotrebe.

Gramatika
Epirska ima dorski stegnuti futur. Iako sjeverozapadni dorski često rabi ἐν + akuzativ, epirski preferira εἰς + akuzativ. Arhaična formacija ἀνά + dativ pojavljuje se nekoliko puta u epirskome, a drugdje je uglavnom rezervirana za poeziju. Znanstvena istraga sintakse i morfosintakse epirskoga zasada je jako slaba, pa nije moguće napraviti čvrstih zaključaka.

Izvori

Grčki jezik

Epirski dijalekt


زفيرينوغولوفسكويي  هي مدينة في مقاطعة كورغان أوبلاست في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 4251 نسمة.

مراجع

مدن مقاطعة كورغان

زفيرينوغولوفسكويي (كورغان)


uwu, également stylisé en tant que UwU, est une émoticône indiquant la mignonnerie. Les lettres u représentent des yeux, tandis que le w représente une bouche.

Utilisation
uwu est souvent utilisé pour désigner la mignonnerie, le bonheur ou la tendresse. Une utilisation excessive de l'émoticône peut également avoir pour effet d'embêter son destinataire. L'émoticône est populaire dans le fandom furry. Il a également une variante plus surprise et parfois allusive, OwO (également associée au fandom furry et souvent associé au mème anglophone dans lequel il est suivi par «  »). Sa ressemblance avec l'emoji 0w0, qui peut aussi dénoter la gentillesse ainsi que la curiosité et la perplexité, et provenant de la série Kamen Rider Blade peut être notée.

Histoire
La première apparition recensée de uwu remonte au 14 octobre 2005, dans une fanfiction se basant sur l'univers de Yu-Gi-Oh. L'origine du mot est inconnue, de nombreuses personnes pensent qu'il provient des forums de discussion sur Internet. En 2014, l'émoticône s'est répandue sur Internet à travers Tumblr, devenant un élément de la sous-culture d'Internet.

Le mot uwu est inclus dans l'observatoire des mots de l'Académie royale espagnole. Il est défini comme une émoticône utilisée pour montrer le bonheur ou la tendresse.

Utilisations notables
En 2018, le compte Twitter officiel a tweeté uwu en réponse au tweet d'un artiste, le 22 octobre 2018.

En 2020, le compte Twitter de l'U.S. Army Esports a tweeté « uwu » en réponse à un tweet de Discord. Ce tweet a été accueilli par des réactions négatives importantes des utilisateurs de Twitter. Cet événement a abouti à une tendance consistant à tenter d'être banni du serveur Discord de l'U.S. Army Esports le plus rapidement possible. Une technique courante employée par les utilisateurs consistait à créer un lien vers l'article Wikipédia concernant les crimes de guerre des États-Unis.

Notes

Références

Liens externes

Furry
Néologisme

Uwu


Meho Mehičić (Mehmed) (Bosanski Petrovac, 1904. – Salzburg, 17. listopada 1967.), hrvatski odvjetnik i političar iz BiH.

Životopis
U Sarajevu završio opće srednje učilište. U Zagrebu završio visoko pravno učilište i doktorirao.
U NDH obnašao visoke lokalne i državne dužnosti. Prvo je imenovan dožupanom Velike župe Dubrava u Dubrovniku. Studenoga 1943. dožupan je Velike župe Huma u Mostaru. Bio je i ministar u Vladi NDH. Od 5. svibnja 1944. do 8. svibnja 1945. bio ministar obnove opustošenih krajeva.
Sa šesnaestoricom ministara Vlade NDH, Mehičić je 6. svibnja 1945. napustio Zagreb zaputivši se prema Zapadu. Prenoćili su u Rogaškoj Slatini. Izbjeglički put odveo ga je u Austriju. S ostalim ministrima stigao je u Klagenfurt putujući preko Celja, Dravograda i predgrađe Klagenfurta Krumpendorf. Zatim je bio u Salzburgu. Salzburg mu je bio zadnje stalno boravište. Ondje je organizirao u hrvatskj zajednici. Suradnik salzburškog Caritasa. Tih godina tamošnji je Caritas vodio Vilim Cecelja i skrbio se za mnogobrojne izbjeglice iz NDH. Mehičić je također bio aktivan u Hrvatskom oslobodilačkom pokretu.

Izvori

Dužnosnici NDH
Hrvatski pravnici
Hrvatski oporbeni političari u iseljeništvu (1945. – 1989.)
Hrvati u Bosni i Hercegovini
Hrvati u Austriji

Meho Mehičić