Criza politică din Polonia anului 1968, cunoscută în Polonia și ca Martie 1968 sau evenimentele din martie (în ), reprezintă o serie de proteste ale studenților, intelectualilor și ale altor grupuri împotriva guvernului Republicii Populare Polone. Criza a dus la suprimarea grevelor studențești de către  în toate marile centre universitare din țară și reprimarea ulterioară a mișcării dizidente poloneze. Acesta a fost însoțită și de o emigrare în masă în urma unei campanii antisemite (etichetată "") derulată de către ministrul afacerilor interne, generalul , cu aprobarea prim-secretarului Władysław Gomułka al Partidului Muncitoresc Unit Polonez (PZPR). Protestele au coincis cu evenimentele primăverii de la Praga din țara vecină, Cehoslovacia – aducând în rândul  noi speranțe pentru reforme democratice. Tensiunile au culminat cu invazia Cehoslovaciei de către trupele pactului de la Varșovia pe 20 august 1968.

Campania antievreiască începuse deja în 1967. Politica a fost conjugată cu retragerea sovietică din toate relațiile diplomatice cu Israelul după Războiul de Șase Zile, dar a implicat și o luptă pentru putere în sânul partidului comunist din Polonia. Epurările ulterioare din cadrul partidului de guvernământ, efectuate de Mieczysław Moczar și facțiunea sa, nu au reușit să răstoarne guvernul Gomułka, dar a dus la exilarea din Polonia a mii de persoane de origine evreiască, inclusiv profesioniști, funcționari de partid și funcționari ai poliției secrete. În mai multe manifestații de susținere orchestrate cu grijă, muncitorii din fabricile Poloniei au fost adunați pentru a denunța public sionismul. Cel puțin 13.000 de polonezi de origine evreiască au emigrat în perioada 1968-1972 ca urmare a concedierii din funcție și a diverselor alte forme de hărțuire.

Context
Tulburările politice de la sfârșitul anilor 1960 se manifestau în Occident prin proteste din ce în ce mai violente împotriva Războiului din Vietnam, cuprinzând numeroase cazuri de proteste și revolte, mai ales în rândul studenților, care au avut ecou în întreaga Europă în 1968. Mișcarea a fost reflectată în Blocul Estic de evenimentele primăverii de la Praga, care a început pe 5 ianuarie 1968. Un val de proteste în Cehoslovacia a marcat punctul culminant al unei serii mai mari de mobilizări sociale ale disidenților. Potrivit lui , mișcarea anului 1968 din Europa de Vest, cu accent pe suveranitatea individuală, era fundamental diferită de cea din Blocul de Est, care se îngrija în principal de suveranitatea națională, și această dihotomie este reflectată în diferitele modele societale care au evoluat în respectivele părți ale continentului.

În Polonia, mijlocul anilor 1960 a fost marcat de o criză crescândă legată de controlul exercitat de partidul comunist asupra universităților, comunității literare, și intelectualilor în general. Printre cei persecutați pentru activismul politic în campus s-au numărat Jacek Kuroń, , Adam Michnik, Barbara Toruńczyk și mai mulți alții. Un deceniu mai devreme, Polonia fusese scena protestelor din Poznań din 1956 și a evenimentele lui Octombrie Polonez.

Reacția la războiul arabo–israelian din 1967

Evenimentele din 1967 și nevoia liderilor comuniști polonezi de a emula poziția sovietică a modificat relațiile relativ corecte între polonezi și Israel. Combinația de factori internaționali și interni a dat naștere în Polonia unei campanii de ură împotriva pretinșilor dușmani interni, printre care evreii au devenit cea mai importantă țintă.

Când a izbucnit Războiul de Șase Zile arabo-israelian la 5 iunie 1967, Biroul Politic polonez s-a întrunit a doua zi și a luat hotărâri politice, declarând condamnarea "agresiunii Israelului", și susținerea deplină pentru "lupta dreaptă a țărilor arabe". Primul secretar Władysław Gomułka și prim-ministrul Józef Cyrankiewicz au mers la Moscova pe 9 iunie pentru conferința liderilor comuniști pe tema Orientului Mijlociu. Participanții au deliberat într-o atmosferă deprimată. Printre hotărârile luate s-au numărat continuarea susținerii militare și financiare din partea pactului de la Varșovia pentru statele arabe și ruperea relațiilor diplomatice cu Israelul, la care doar România a refuzat să participe.

În Polonia a început o campanie mass-media urmată imediat de mitinguri împotriva "imperialismului israelian" organizate în diverse orașe și fabrici. După întoarcerea delegației la Varșovia, Gomułka, pesimist, temându-se de o posibilă confruntare nucleară și iritat de relatările despre sprijinul poziției Israelului în rândul multor evrei polonezi,  a proclamat pe 19 iunie la Congresul Sindicatelor că agresiunea Israelului a fost "întâmpinată cu aplauze în cercurile sioniste de evrei - cetățeni polonezi". Gomułka i-a invitat în special pe "cei care simt că aceste cuvinte sunt adresate lor" să emigreze, dar Edward Ochab și alți câțiva membri ai Biroului Politic au obiectat și declarația a fost ștearsă înainte de publicarea discursului. Gomułka nu a făcut apel la epurări de personal antievreiești, dar așa-numita campanie "antisionistă" s-a declanșat oricum, susținută de asociații săi apropiați,  și Ignacy Loga-Sowiński. Ea a fost amplificată cu insistență de generalul , ministrul , de către unii lideri militari care de mult timp așteptau ocazia să "rezolve cu evreii", și de alți oficiali. O listă de 382 de "sioniști" a fost prezentată ministerului pe 28 iunie și epurarea s-a desfășurat treptat, începând cu generalii evrei și cu alți ofițeri de rang înalt din cadrul forțelor armate poloneze. Aproximativ 150 de ofițeri evrei ai armatei au fost concediați în 1967-68, între care Czesław Mankiewicz, șeful apărării naționale aeriene. Ministrul apărării, Marian Spychalski, a încercat să-l apere pe Mankiewicz și și-a compromis astfel propria poziție. Ministerul Afacerilor Interne și-a reînnoit propunerea de a interzice organizațiilor evreiești să primească contribuții din străinătate, de la . De data aceasta, spre deosebire de ocaziile anterioare, cererea a fost ușor acceptată de Secretariatul Comitetului Central al PZPR și bine dezvoltatele activități sociale, educaționale și culturale evreiești din Polonia s-au confruntat cu reduceri severe și chiar, practic, cu lichidarea.

Doar aproximativ 200 de oameni și-au pierdut locurile de muncă și au fost înlăturați din partid în 1967, inclusiv Leon Kasman, redactor-șef la , principalul cotidian al partidului. Kasman era rivalul lui Moczar din timpul războiului, când a sosit din Uniunea Sovietică și a fost parașutat în Polonia. După martie 1968, când ministerul lui Moczar a primit în sfârșit mâna liberă pe care o căuta de mult timp, 40 de angajați au fost concediați de la redacția  (PWN). Această mare editură de stat produsese o serie de volume ale . Moczar și alții au protestat în toamna anului 1967 împotriva tratamentului neechilibrat asupra aspectelor legate de al Doilea Război Mondial, și anume subliniind martiriul evreilor și pierderile deosebite ale acelei etnii în lagărele de exterminare ale Germaniei Naziste .

După cum se exprima savantul polonez Włodzimierz Rozenbaum, Războiul de Șase Zile "i-a dat lui Gomułka ocazia de a «prinde mai multe păsări dintr-un foc»: putea folosi o politică «antisionistă» pentru a submina atracția exercitată de aripa liberală a partidului, putea promova chestiunea evreiască pentru a slăbi susținerea pentru facțiunea naționalistă (în cadrul partidului) și își putea întări propria poziție...", asigurând perspective politice pentru propriii suporteri.

În discursul din 19 iunie 1967, Gomułka a avertizat: "nu vrem să apară o coloană a cincea în țara noastră". Propoziția a fost ștearsă din versiunea publicată, dar el a repetat astfel de opinii și le-a dezvoltat în continuare în discursuri succesive, de exemplu, pe 19 martie 1968. Pe , primul secretar a caracterizat poziția României drept "rușinoasă", a prezis producerea de arme nucleare de către Israel și a vorbit în general de consecințele cu care se confruntă oamenii care au "două suflete și două patrii". După retorica anti-Israel și antievreiască a lui Gomułka, serviciile de securitate au început de urmărească oficialii de origine evreiască și să caute "sioniști ascunși" în instituțiile poloneze.

Protestele de la Varșovia

Izbucnirea tulburărilor din Martie 1968 a fost aparent declanșată de o serie de evenimente din Varșovia, dar în realitate a fost o culminare a tendințelor care s-au acumulat în Polonia pe parcursul mai multor ani. Situația economică se deteriora și creșterea drastică a prețurilor la carne a intrat în vigoare în 1967. În 1968, piața a fost destabilizată și mai mult de zvonuri legate de un viitor schimb al bancnotelor, care au stârnit panică. S-au stabilit norme mai mari pentru productivitatea industrială, salariile fiind în același timp reduse. Primul secretar Gomułka se temea de orice schimbare. Cenzura din ce în ce mai grea înăbușea viața intelectuală, plictiseala stagnării și starea de spirit deznădăjduită (lipsa generalizată de perspective de carieră) a generat conflicte sociale. Diferențele dintre așteptările ridicate de mișcarea Octombrie Polonez din 1956 și realitatea vieții "" din anii 1960 a condus la acumularea frustrărilor.

La sfârșitul lunii ianuarie 1968, după slaba primire la Comitetul Central al partidului de guvernământ, PZPR, autoritățile au interzis interpretarea unei piese romantice de Adam Mickiewicz intitulată  (scrisă în 1824), în regia lui  la Teatrul Național din Varșovia. S-a susținut că piesa conține referiri rusofobe și antisovietice și că prezintă o poziție nejustificat de favorabilă religiei. Dziady fusese pusă în scenă de 14 ori, ultima oară pe 30 ianuarie. Interdicția a fost urmată de o demonstrație după ultima reprezentare, care a dus la numeroase arestări. Dejmek a fost exclus din partid și ulterior concediat de la Teatrul Național. El a părăsit Polonia și s-a întors în 1973, pentru a continua regizarea de producții teatrale.

La mijlocul lunii februarie, o petiție semnată de 3.000 de persoane (sau peste 4.200, în funcție de sursă) care protestau împotriva cenzurii piesei Dziady a fost prezentată parlamentului de către studenta protestatară . Adunați pentru o ședință extraordinară pe data de 29 februarie, cu peste 400 de participanti, filiala Varșovia a   a condamnat interdicția și alte încălcări ale dreptului la liberă exprimare. Vorbitorii au acuzat facțiunea ministrului Moczar și partidul, în general, de incidentele antisemite, în timp ce campania lua amploare. La 4 martie, oficialii au anunțat îndepărtarea disidenților Adam Michnik și Henryk Szlajfer, membrii ai grupului , de la Universitatea din Varșovia. Un grup de aproximativ 500 (sau aproximativ 1.000) de studenți s-au adunat la universitate pe 8 martie și au fost atacați violent de către o "brigadă muncitorească" (probabil milițieni în civil) strânsă de stat și de milițieni în uniformă. Cu toate acestea, și alte instituții de învățământ superior din Varșovia s-au alăturat protestului a doua zi.

Mișcarea studențească și intelectuală
Istoricul  de la Academia Poloneză de Științe a subliniat că evenimentele din martie 1968 au fost mitizate în deceniile următoare dincolo de modestele lor obiective inițiale, sub influența de durată a foștilor membri ai , un grup de activitate politică studențesc de stânga. În timpul crizei din 1968, cercurile academice disidente au produs foarte puține relatări scrise sau programe. Ei au trecut printr-un șoc moral din cauza propagandei false cu privire la intențiile și acțiunile lor și a reprimării violente neașteptate. Ei au suferit și un șoc ideologic, provocat de reacția autorităților (agresiunea) și societății (indiferența) față de încercările lor idealiste de a înfăptui reforme revoluționare în Republica Populară Polonă. Aceasta a dus la înstrăinarea mișcării reformiste față de pretinsul  (și depropriile lor vederi de stânga).

Studenții erau naivi în ce privește politica pragmatică, dar liderii lor își declarau convingerile puternice de stânga, exprimate în scurte proclamații distribuite în 1968. Urmând spiritul manifestului "revizionist" din 1964 al lui  și Jacek Kuroń, ei au cerut respectarea idealurilor "dictaturii proletariatului" marxist–leniniste și principiilor socialismului. Studenții care protestau cântau "Internaționala". Luarea cu asalt a Universității din Varșovia de către (falși) muncitori a venit, astfel, ca o supriză totală pentru studenți. Participanții la mitigul din 8 martie au fost întâmpinați cu bătăi violente de rezerva de voluntari a  și de milițienii de la  chiar când se pregăteau să plece acasă. Reacția de o brutalitate disproporționată a forțelor de securitate a părut multor observatori a fi o provocare de natură să agraveze tulburările și să faciliteze alte reprize de represiune, în interesul personal al liderilor politici. O demonstrație comparabilă a început la 9 martie la , și a fost și ea urmată de confruntări cu miliția și de arestări. Kuroń, Modzelewski și Michnik au fost iarăși închiși și majoritatea mermbrilor grupului Komandosi au fost reținuți. În relatările ulterioare, mitul fondator al moșcării societății civile poloneze (sfârșitul anilor 1970) și al nașterii Poloniei liberal-democrate avea să șteargă în mare parte aspectele socialiste și de stânga ale mișcării din martie 1968.

În câteva zile, protestele s-au răspândit la Cracovia, Lublin, Poznan, Katowice, și Łódź (de la 11 martie), Wrocław, Gdańsk, Poznań (12 martie). Frecventele demonstrații din orașele de mai sus au fost reprimate brutal de miliție. Grevele studențești au avut loc la Wroclaw pe 14-16 martie, Cracovia pe 14-20 martie, și la Opole. S-au format un comitet studențesc de la Universitatea din Varșovia (11 martie) și comitetul inter-universități de la Cracovia (13 martie); încercările de a organiza ceva similar s-au făcut și la Łódź și Wrocław. Eforturile îndreptate spre implicarea muncitorilor industriali, de exemplu angajații întreprinderilor de stat din Gdańsk, din Wrocław și din Nowa Huta de la Cracovia, nu au produs efecte concrete. Pe 15 martie însă, în Gdańsk, 20.000 de studenți și muncitori au mărșăluit și s-au luptat cu mai multe unități ale forțelor de securitate în efective totale de 3.700 de oameni, până seara târziu.

Studenții reprezentau mai puțin de 25% dintre cei arestați pentru participarea la activități de opoziție în martie și aprilie 1968 (predominanț lor numerică în mișcare a fost o parte ulterioară a mitului, scrie istoricul ). Rolul principal în răspândirea protestelor de stradă la nivel național a fost jucat de tineri muncitori și elevi de liceu.

Represiuni
O campanie mass-media de denigrare a grupurilor și persoanelor implicate a fost efectuată începând cu 11 martie. Rădăcinile staliniste și evreiești ("nepoloneze") au fost "demascate" și majoritatea presei tipărite a participat la propagarea de calomnii, cu excepțiile notabile ale publicațiilor Polityka și . S-au ținut mitinguri "spontane" de masă, la locurile de muncă și în piețele marilor orașe. Participanții au cerut ca "elevii își reia studiile, și scriitorii scrisul", "Sioniștii să plece în Sion!", și amenințau că "Vom tăia capul hidrei anti-poloneze". Pe 14 martie, secretarul de partid regional Edward Gierek din Katowice a folosit un limbaj puternic într-o cuvântare adresată publicului din Silezia Superioară: (persoanele care doresc să) "tulbure apele noastre liniștite din Silezia ... acei , , Słonimski și ai lui  și neamurile lui  ... revizioniști, sioniști, lacheii imperialismului ... apele Sileziei le vor zdrobi oasele ...". Gierek a introdus un element nou în discursul său: o declarație de sprijin pentru prim-secretarul Gomułka, care până atunci nu spusese nimic despre protestele studențești, sionism și alte probleme presante.

Această reținere inițială a conducerii de la nivel înalt de a-și exprima poziția aluat sfârșit cu un discurs ținut de Gomułka la 19 martie. El a eliminat posibilitatea negocierilor guvernului cu greviștii, distrugând speranțele participanților pentru o rezolvare favorabilă rapidă. Discursul lui Gomułka ținut în fața a trei mii de activiști de partid ("remarcabili în niște zile dificile"), era plin de acuzații antiintelectualiste. El a precizat că conducerea de partid înțelesese că este prea timpuriu să înțeleagă pe deplin și să evalueze natura și anvergura dificultăților actuale. Gomułka a atacat virulent liderii de opoziție și a dat numele câtorva autori pe care îi detesta în mod deosebit (Kisielewski, Jasienica și ), dar a oferit o analiză complexă și diferențiată a situației din Polonia (Słonimski a fost dat ca exemplu de cetățean polonez cu sentimente "cosmopolite"). Prim-secretarul a încercat să liniștească valul antisemit crescând, afirmând că toți cetățenii de origine evreiască sunt credincioși Poloniei și nu reprezintă o amenințare. Loialitatea față de Polonia și față de socialism, și nu etnia, este unicul criteriu, partidul îi prețuia pe cei care contribuiseră și se opuseseră oricărui fenomen de natură antisemită. Se înțelegea că unii oameni pot avea sentimente ambivalente față de apartenența lor, și dacă unii se simțeau categoric mai strâns legați de Israel, Gomułka se aștepta ca ei să emigreze până la urmă. Era însă prea târziu pentru asemenea argumente raționale și audiența atent selecționată nu a reacționat pozitiv: manifestările lor colective de ură au fost difuzate la televiziunea națională. Remarcile lui Gomułka (revizuite, corectate și aprobate dinainte de membrii Biroului Politic al Comitetului Central) au fost criticate după câteva zile la ședința prim-secretarilor comitetelor regionale de partid și campania antievreiască a continuat nestingherită. Buletinul intern al Ministerului de Interne al lui  vorbea de lipsa unei declarații clare despre sionism din partea lui Gomułka și de "ascunderea publică a criminalilor". Asemenea critici ale principalului lider al partidului erau nemaiauzite și indicau creșterea influenței și hotărârii facțiunii lui Moczar. În public, Moczar se concentra pe condamnarea comuniștilor care veniseră după război din Uniunea Sovietică și persecutaseră patrioții polonezi (inclusiv, după 1948, Gomułka însuși, ceea ce ar putea explica parțial faptul că prim-secretarul nu s-a distanțat și a aprobat tacit excesele antievreiești). Epurările și tentativele de a rezolva lupta pentru putere în eșaloanele cele mai înalte ale partidului au intrat într-o fază accelerată.

Mișcarea de protest și represiunile au continuat toate lunile martie și aprilie. Revolta a fost întâmpinată cu dizolvarea unor întregi catedre universitare, exmatricularea a mii de studenți și înlăturarea multor profesori simpatizanți (între care , Leszek Kołakowski și Stefan Żółkiewski), arestări și procese. S-a încercat o coordonare națională a studenților printr-o ședință ținută la Wrocław în 25 martie; majoritatea participanților erau închiși deja la sfârșitul lui aprilie. La 28 martie, studenții de la Universitatea din Varșovia au reacționat la concedierea unor importanți profesori adoptând Declarația Mișcării Studențești, care enumera o serie de reforme structurale necesare pentru Polonia. Documentul a formulat un nou cadru pentru activitățile opoziției și a stabilit un precedent conceptual pentru viitoarele repere ale . Autoritățile au răspuns eliminând mai multe catedre universitare și încorporând mulți studenți în armată. Activitățile studențești de protest, planificate pentru 22 aprilie, au fost împiedicate de campania de arestări efectuată la Varșovia, Cracovia și Wrocław.

Cel puțin 2725 de persoane au fost arestate între 7 martie și 6 aprilie. Conform unor rapoarte guvernamentale interne, suprimarea lor a fost eficace, deși studenții au reușit totuși să perturbe ceremoniile de  din Wrocław. Cu excepția relativ puținilor lideri  recunoscuți ai protestatarilor, cunoscuți de participanții la revoltele din 1968 nu au mai  reapărut în valurile ulterioare ale mișcărilor de opoziție din Polonia.

Până la jumătatea lunii martie, campania de proteste se răspândise și în orașele mai mici. S-au semnalat distribuiri de pliante în o sută de orașe în martie, în patruzeci în aprilie, și, în ciuda numeroaselor arestări, a continuat chiar și în lunile ulterioare. În martie au avut loc demonstrații de stradă în mai multe localități. În diferite orașe, arestările și procesele au înaintat în ritmuri diferite, în parte din cauza gradului diferit de reținere exercitată de către autoritățile locale. Gdańskul a avut, de departe, cea mai mare rată atât de "proceduri penal-administrative", cât și de dosare trimise în judecată. Cea mai mare parte a arestaților și reținuților la nivel național în timpul tulburărilor din martie/aprilie aparțineau categoriei "muncitorilor".

Puțini au îndrăznit să-i apere deschis pe studenți, inclusiv unii scriitori, episcopi, și micul grup parlamentar al deputaților catolici , condus de Jerzy Zawieyski. Znak a depus o interpelare pe 11 martie, adresată prim-ministrului. Ei chestionau intervențiile brutale ale miliției împotriva studenților și întrebau care sunt intențiile guvernului cu privire la solicitările democratice ale acestora și ale "largii opinii publice".

După ședința Biroului Politic din data de 8 aprilie, în care  a criticat puternic campani antisemită, dar majoritatea participanților a exprimat un punct de vedere opus, sau au sprijinit "calea de mijloc" a lui Gomułka, o ședință a Sejmului a tratat indirect criza în perioada 9-11 aprilie. Prim-ministrul Józef Cyrankiewicz a afirmat că Radio Europa Liberă a folosit interpelarea Znak pentru propaganda sa. Alți vorbitori au susținut că interpelarea a avut ca scop principal implicarea intereselor străine ostile în treburile Poloniei. Zawieyski a vorbit pe un ton conciliator, comentând despre și făcând apel la Gomułka și , recunoscându-i ca victime ale persecuțiilor politice (staliniste) din trecut. El a interpretat lovirea recentă de către niște "necunoscuți" a lui , un publicist catolic, ca un atac asupra unui reprezentant al culturii poloneze. Liderii de partid au răspuns excluzându-l pe Zawieyski din , organul colectiv cu atribuțiile șefului de stat, și interzicându-i să mai dețină o funcție politică în viitor. Participanții la dezbaterea publică din Sejm s-au concentrat pe atacarea grupului Znak și au evitat cu totul să discute evenimentele și aspectele legate de protestele din martie și de suprimarea lor (subiectele interpelării).

Eficacitatea intervențiilor ORMO în campusurile universitare și persistența exploziilor de nemulțumire ale cetățenilor (vezi protestele din Polonia din 1970) au determinat  să se angajeze într-o extindere masivă a forțelor, care la apogeul lor în 1979 a ajuns la peste 450.000 de membri.

Mobilizarea și epurările antievreiești, politica de partid

În martie 1968, campania de defăimare antievreiască, propaganda zgomotoasă și mobilizarea maselor s-au intensificat foarte mult. Procesul de epurare a evreilor și a altor oficiali, foști staliniști, lideri comuniști rivali și susținători morali ai mișcării liberale de opoziție, a fost accelerat. , , Edward Ochab, Adam Rapacki și Marian Spychalski au fost printre liderii din primul eșalon al partidului care au fost eliminați sau neutralizați. Zambrowski, evreu veteran al , a fost izolat și epurat din partid primul (13 martie), chiar dacă fusese inactiv politic de mai mulți ani și nu avea nimic de-a face cu criza actuală. Fostul prim-secretar Ochab a demisionat din mai multe funcții pentru a protesta "împotriva campaniei antisemite". Pe 11 aprilie 1968, Sejmul a impus schimbări majore în funcțiile de conducere. Spychalski, renunțând la Ministerul Apărării, i-a luat locul lui Ochab în rolul mai important de președinte al Consiliului de Stat. Wojciech Jaruzelski a devenit noul ministru al apărării. Rapacki, un alt adversar epurărilor antisemite, a fost înlocuit de  la Ministerul Afacerilor Externe. O nouă lege a învățământului superior a fost concepută pentru a oferi guvernului un control mai mare asupra mediului academic.

Gomułka însuși considera revizionismul, și nu "sionismul" a fi principalul "pericol". Conform istoricului , primul secretar, a cărui soție era evreică, nu avea prejudecăți antisemite. Cu toate acestea, el a permis și a acceptat, oportunist și instrumental, inițiativele antievreiești ale ministrului Moczar și ale serviciilor secrete controlate de Moczar. Campania i-a furnizat lui Gomułka instrumentele de care avea nevoie pentru a combate rebeliunea intelectualilor, pentru a preveni răspândirea ei în rândul maselor muncitorești (prin "mobilizarea" lor și canalizarea frustrărilor lor împotriva "inamicului străin" invizibil), pentru a rezolva rivalitățile din partid în favoarea lui și a stabiliza situația din Polonia, în perioada periculoasă pentru partid a mișcării liberale Primăvara de la Praga din Cehoslovacia. Mulți polonezi (indiferent de etnie) au fost acuzați de sionism. Ei au fost expulzați din partid și/sau concediați din funcții în urma unor politici cinice, arbitrare, sau ambele. Lungi (uneori desfășurat pe mai multe zile) ședințe de partid, întâlniri și discuții au avut loc la sfârșitul lunii martie și începutul lunii aprilie în cadrul diferitelor instituții de stat și întreprinderi. Ele tratau problema "sionistă" și au fost dedicate identificării celor responsabili și vinovați (în rândurile instituției respective), expulzării lor din partid și cererilor de îndepărtare a lor din funcțiile deținute.

S-au făcut încercări de a manipula atenția publicului, și a o îndepărta de mișcarea studențească și de cererile de reformă socială, centrate în jurul apărării libertății de exprimare pentru intelectuali și artiști și a dreptului de a critica regimul și politicile sale. Moczar, liderul facțiunii extremiste staliniste a partidului, a dat vina pentru protestele studențești pe "sioniști" și s-a folosit de proteste ca pretext pentru o mai mare campanie antisemită (oficial descrisă ca fiind "antisionistă") și pentru epurări în partid. În realitate, protestele studențești și intelectuale nu erau, în general, legate de sionism sau alte probleme evreiești. Ideea "inspirației sioniste" a revoltei studenților își avea originea, în parte, în prezența copiilor de comuniști evrei printre cei care contestau ordinea politică, inclusiv, în special, membrii grupului Komandosi. Pentru le exagera numărul, se foloseau figuri de stil, cum ar fi enumerații cu nume proprii la plural, cum ar fi "Michnikii, Szlajferii, Zambrowskii". Apelurile la grevă națională din Varșovia (13 martie) se opuneau atât antisemitismului cât și sionismului. Pe o pancartă afișată la un liceu din Rzeszów pe 27 aprilie scria: "Salutăm pe tovarășii noștri sioniști".

Cu toate acestea, Gomułka avertiza că "sionismul și antisemitismul sunt două fețe ale aceleiași monede naționaliste" și insista că comunismul respinge toate formele de naționalism. Potrivit lui Gomułka, care respingea acuzațiile de antisemitism venite din Occident, "cercurile oficiale din Statele Unite s-au implicat în campania antipoloneză făcând declarații prin care acuzau Polonia de antisemitism. Propunem ca cercurile conducătoare din Statele Unite să verifice dacă cetățenii americani de origine poloneză au avut vreodată sau dacă au acum aceleași oportunități ca și cetățenii polonezi de origine evreiască pentru condiții de trai și de educație și de ocupare a pozițiilor de responsabilitate. Atunci s-ar vedea clar cine pe cine poate să acuze de discriminare națională." El a continuat să spună că "centrele sioniste occidentale care astăzi ne acuză de antisemitism nu au ridicat un deget când politicile de genocid ale lui Hitler exterminau evreii în Polonia subjugată, pedepsindu-i cu moartea pe polonezii care i-au ascuns și i-au ajutat pe evrei." Liderul partidului răspundea unui val de critici din Occident și a profitat de unele rapoarte publicate care erau incompatibile cu memoria colectivă poloneză a evenimentelor istorice din al Doilea Război Mondial, în special a Holocaustului.

Provocarea lui Moczar, de multe ori prezentată în termeni de viziuni politice concurente (el era șeful neoficial al facțiunii naționaliste din partidul comunist, cunoscută sub numele de "Partizanii"), reflectă, potrivit istoricului Andrzej Chojnowski, în primul rând, un impuls pentru schimbarea de generații la conducerea partidului și la alte niveluri, în întreaga țară. Prin 1968, Gomułka, ale cărui competențe în relațiile publice erau modeste, era nepopular și pierduse legătura cu populația pe care o conducea. Schimbările de personal, cărora Gomułka li s-a opus, erau, în general, dorite și așteptate, și în partid generalul Moczar era alternativa. Un număr mare de funcționari mai tineri se mobilizau în spatele lui, motivați de posibilitatea promovării în carierele lor aflate în stagnare. Găsirea de țapi ispășitori (eventual doar susținând că cineva se bucura de victoria israelienilor) pentru a le lua locul însemna pentru ei în 1968 un progres în această direcție. Activitatea facțiunii lui Moczar a fost unul dintre factorii majori care au contribuit la agitațiile din 1968, dar schimbarea întârziată de generație în partid s-a materializat pe deplin numai atunci când Edward Gierek l-a înlocuit Gomułka în decembrie 1970. Moczar însuși a dus o campanie nemiloasă într-o ultimă încercare nereușită de a deveni înlocuitorul sau succesorul lui Gomułka.

Emigrarea cetățenilor polonezi de origine evreiască
Într-un discurs parlamentar, la 11 aprilie 1968, prim-ministrul Cyrankiewicz a enunțat poziția oficială a guvernului: "Nu este posibil să fii simultan credincios Poloniei socialiste și Israelului imperialist. ... Cine vrea să rezolve aceste consecințe sub forma emigrării nu va întâlni niciun obstacol." Celor plecați li s-a retras cetățenia poloneză.

Istoricul  de la Institutul  scria: "Ministerul de Interne a întocmit un indice cu toți cetățenii polonezi de origine evreiască, chiar și cei care se depărtaseră de viața organizată a comunității evreiești de generații. Evreii au fost concediați din posturile publice, inclusiv din posturile didactice din școli și universități. Ei au fost presați să părăsească țara prin acțiuni birocratice care vizau subminarea resurselor lor de trai și, uneori, chiar prin brutalități fizice." Potrivit lui  de la Academia Poloneză de Științe, "termenul de  «campanie antisionistă» este dublu înșelător, deoarece campania a început ca politică antiisraeliană, dar s-a transformat repede într-una antievreiască, iar acest caracter antievreiesc a rămas trăsătura ei distinctivă". Propaganda punea semnul egal între originile evreiești și simpatiile sioniste și, prin urmare, lipsa de loialitate pentru Polonia comunistă. La mitinguri s-au folosit sloganuri antisemite. Elitele evreiești, suspectate de convingeri sioniste, inclusiv cadrele didactice universitare, directori și jurnaliști, și-au pierdut slujbele. Potrivit  al statului polonez, care a cercetat evenimentele care au avut loc în 1968-69 la Łodź, "în fiecare caz, decizia de concediere a fost precedată de o hotărâre de excludere din partid".

Potrivit lui Jonathan Ornstein, din 3,5 milioane de evrei polonezi, după  mai rămăseseră cel mult . Majoritatea supraviețuitorilor care își declarau naționalitatea evreiască la sfârșitul celui de al Doilea Război Mondial, inclusiv cei înregistrați la  în 1945, emigraseră deja din Polonia postbelică în primii săi ani de existență. Potrivit estimărilor lui David Engel, din mai puțin de 281.000 de evrei prezenți în Polonia, la momente diferite, înainte de iulie 1946, numai aproximativ 90.000 mai rămăseseră în țară la mijlocul anului 1947. Mai puțin de 80.000 rămăseseră în 1951, când guvernul a interzis emigrarea în Israel. Alți 30.000 au ajuns din Uniunea Sovietică în 1957, dar aproape 50.000, de obicei persoane care își exprimau activ identitatea evreiască, au părăsit Polonia în 1957-59, în timpul lui Gomułka și cu încurajarea guvernului acestuia. În 1967, mai trăiau în Polonia aproximativ 25.000–30.000 de evrei. Ca grup, ei erau din ce în ce mai asimilați și nereligioși și aveau instituții laice evreiești bine dezvoltate și funcționale. Din evreii rămași în Polonia, mulți rămăseseră din motive politice și profesionale. Situația lor s-a schimbat după Războiul Arabo–Israelian din 1967 și după revoltele din 1968, când evreii au fost folosiți ca țapi ispășitori de către facțiunile beligerante ale partidului și au fost obligați din nou să emigreze în masă. Potrivit lui Engel, circa 25.000 de evrei au părăsit Polonia în anii 1968-1970, lăsând în țară între 5.000 și 10.000 de evrei.

După sfârșitul celui de al Doilea Război Mondial, guvernul impus de sovietici în Polonia, lipsit de susținere populară, a găsit că este mai simplu să se bazeze în mod disproporționat pe evrei pentru sarcinile administrative și funcționărești, și mulți evrei au ajuns în posturi importante în rândul administrației și serviciilor de securitate. Ca urmare, așa cum observa istoricul  – "profilul lor de grup se asemăna din ce în ce mai mult cu legendara " (vezi și Iudeo-bolșevism). Din motive istorice complexe, evreii dețineau multe posturi de autoritate în administrațiile comuniste postbelice din Polonia. În martie 1968, unii dintre acești oficiali au devenit ținta unei campanii organizate de echivalare a originilor evreiești cu simpatiile și cu crimele staliniste. Epurările politice, uneori îndreptate declarativ spre funcționarii epocii staliniste, i-au afectat pe toți evreii polonezi indiferent de background.

Înainte de evenimentele din 1967-1968, relațiile polono-evreiești erau subiect tabu în Polonia comunistă. Informațiile disponibile se limitau la difuzarea unor versiuni oficiale superficiale și deformate ale evenimentelor istorice, în timp ce mare parte din resentimentele sociale antisemite tradiționale continuau să mocnească, în ciuda dispariției multor dintre evreii spre care erau ele îndreptate. Antisemitismul popular din anii de după război era strâns legat de atitudinile anticomuniste și antisovietice și, ca atare, autoritățile i se opuneau. Din această orientare istorică de dreapta a antisemitismului polonez, evreii se simțeau, în general, în siguranță în Polonia comunistă și au suferit un "șoc al lui Martie" când mulți din regimul de la putere au adoptat ideile antisemite ale naționaliștilor polonezi antebelici pentru a-și justifica propaganda agresivă și teroarea psihologică. Caracterul, în multe aspecte stalinist, al campaniei s-a combinat, paradoxal, cu retorică antistalinistă și anti-Żydokomuna. Mass-media a "dezvăluit" diferite conspirații evreiești trecute și prezente îndreptate împotriva Poloniei socialiste, folosind de multe ori prejudecăți despre evrei și stereotipuri ale acestora, care se combinau într-un presupus plan evreiesc antipolonez. Erau "dezvăluite" și blocurile antipolone vest-germano-israelian și americano-sionist. În Polonia, se afirma, vechi staliniști evrei își pregăteau în secret revenirea la putere, pentru a contracara victoriile lui Octombrie Polonez. Puținii evrei rămași în Polonia au fost supuși unor presiuni insuportabile generate de către mass-media monopolizată de stat, dominată adesea de simpatizanți ai ministrului Moczar. Mulți evrei și neevrei au fost denigrați și înlăturați de Organizațiile Locale de Partid (POP), după care trebuia să fie concediați de la locurile lor de muncă. A căzut victimă și mulți profesioniști și persoane care nu erau membri de partid.

Majoritatea celor din ultimul val (1968-1969) de emigranți au ales alte destinații decât Israelul, ceea ce contrazicea afirmațiile guvernului despre loialitatea lor față de Israel. În societatea poloneză, ei reprezentau o proporție deosebit de mare a persoanelor foarte educate, profesioniste și realizate. Unii activiști comuniști de partid percepuseră în trecut acest factor ca o "densitate" nejustificată de evrei în poziții importante, o rămășiță a vremurilor staliniste, ceea ce a dus la cereri de marginalizare și scoatere a lor din țară.

Biserica Catolică și  s-au angajat în apărarea studenților care protestau, dar nu au vorbit despre problema campaniei antievreiești și nici, în consecință, despre exodul evreilor polonezi.

Peste o mie de foști extremiști staliniști de origine evreiască au plecat din Polonia după 1968, printre care fosta procuroare  și judecătorul . Institutul Memoriei Naționale avea să cerceteze  comise de unii din emigranții din martie 1968, inclusiv Michnik, care s-a stabilit în Suedia, și Wolińska-Brus, care locuia în Regatul Unit. Ambii au fost acuzați de "complicitate la crimă în tribunal". S-a cerut extrădarea lor în baza unor .

Între 1961 și 1967, rata medie de emigrare a evreilor din Polonia a fost 500-900 de persoane pe an. În 1968, un total de 3.900 de evrei au cerut să părăsească țara. Între ianuarie și august 1969, numărul de evreilor emigrați a fost de aproape 7.300, în conformitate cu arhivele Ministerului Afacerilor Interne. Organele de securitate au menținut date cuprinzătoare despre persoanele cu "familie în Israel" sau de origine evreiască, inclusiv cei concediați din funcțiile lor și cei care nu dețineau nicio funcție oficială, dar au cerut să emigreze în Israel.

Încetarea campaniei "antisioniste"

Pe , secretarul Comitetului Central Artur Starewicz i-a înmânat lui Gomułka o scrisoare cuprinzătoare, în care sublinia pagubele provocate de demagogie, de obsesia antievreiască și alte aspecte ale campaniei. La sfârșitul lunii aprilie, Gomułka și-a dat seama că campanie pe care a permis-o nu mai este utila și că scăpase de sub control; mulți participanți făcuseră exces de zel și plângerile diverselor cercuri se înmulțiseră. Cu toate acestea, încheierea ei și restabilirea controlului și disciplinei normale de partid a avut nevoie de mai multe săptămâni de avertismente repetate și alte eforturi. Pe 24 iunie, Gomułka l-a criticat dur pe , șeful propagandei de partid, și rolul jucat de publicațiile . Aceștia se implicaseră puternic în campania "antisionistă" dar și "nationalistă" din mass-media după 11 martie. Pe 1 iulie, Leopold Domb (), fostul președinte al Asociației Socioculturale a Evreilor (din Polonia), a scris o scrisoare șefului său de partid Gomułka. Domb s-a plâns cu amărăciune de lichidarea progresivă a celor o mie de ani de realizări ale civilizației polono-evreiești și a enumerat multe cazuri de astfel de distrugere a societății și culturii ce aveau loc în Polonia comunistă contemporană.

Pe 5 iulie, Gomułka a recunoscut "anumite probleme" cu Ministerul Afacerilor Interne și a anunțat demiterea ministrului Moczar din postul său din cabinet, ceea ce l-a deconectat de baza lui de putere din acel departament. Marginalizarea lui Moczar a fost prezentată ca o promovare: el a devenit secretar al Comitetului Central și membru supleant al Biroului Politic. "Tovarășul Moczar este un om disciplinat și va face ce i se spune", credea Gomułka despre această hotărâre. Abilitatea lui Gomułka de a demonta decisiv campania de denigrare antievreiască a Ministerului de Interne și de a-i pedepsi pe autorii ei (pentru contestarea conducerii partidului) arată că el ar fi putut face acest lucru mai devreme, dar a ales să acționeze la momentul oportun. În timpul celei de a XII-a  a Comitetului Central (8-9 iulie), Zenon Kliszko a închis oficial campania "antisionistă". Atacurile interne și obstrucționarea din partid, armată și serviciile de securitate (), acum îndreptate împotriva lui Gomułka și Kliszko, au mai continuat o vreme. În realitate, activitățile "antisioniste" ale SB nu au fost niciodată complet abandonate. În anii 1970-80, generalul Jaruzelski a retrogradat la grad de soldat 1348 de ofițeri evrei emigraseră, nu nu doar în preajma lui 1968. Aceste activități s-au desfășurat în continuare în secret.

Mașina de propagandă mass-media era la începutul verii preocupată cu denunțarea Primăverii de la Praga. În august, Armata Populară Poloneză a participat la invazia Cehoslovaciei de către Pactul de la Varșovia.

Consecințele evenimentelor din 1968
Cel de-al V-lea Congres al PZPR a avut loc în noiembrie, sub conducerea activă a lui Gomułka. El a fost confirmat în funcție. Adunarea, dominată numeric de susținătorii lui Moczar, a fost manipulată să se conformeze cu hotărârile de personal ale facțiunii lui Gomułka. Partidul avea acum 2,1 milioane de membri (numai 40% erau muncitori), după recenta epurare a peste 230.000 de persoane. Activiștii evrei plecaseră, dar mulți alți veterani rămăseseră, în timp ce începea să aibă loc schimbul de generații în conducerea comunistă. Gomułka a reușit să continue să domine partidul împreună cu câțiva asociați apropiați până în decembrie 1970, dar prestigiul său a suferit în Polonia, și în străinătate, și chiar și în rândul altor conducători sovietici și din Blocul Răsăritean.

O consecință a protestelor și a represiunii acestora a fost înstrăinarea de regim a intelectualității de stânga, care a fost dezgustată de promovarea oficială a antisemitismului și de adoptarea retoricii naționaliste. Mulți intelectuali polonezi s-au opus campaniei guvernului, de multe ori deschis. Un alt efect a fost activitatea emigranților polonezi din Occident, în organizații care au încurajat opoziția din Polonia.

Înstrăinarea intelectualității poloneze a fost una pe termen lung și în cele din urmă a contribuit la căderea dictaturii comuniste: evenimentele din 1968 au fost un punct de cotitură a evoluției ideologice a celor care aveau să conteste sistemul în anii următori. Jacek Kuroń, de exemplu, de două ori membru de partid și activist închis pentru participarea sa la evenimentele din 1968 a jucat mai târziu un rol important în  și în mișcarea Solidaritatea. Evenimentele din 1968, precedate de cele din 1956 și urmate de cele din 1970, 1976 și 1980, au arătat că Polonia, cu puternice tradiții naționaliste, cu societate civilă, și cu puternica Biserică Catolică, era o sursă de instabilitate și slăbiciune în Blocul Răsăritean. Pericolele reprezentate pentru PZPR de coaliția "reacționară" din 1968, împotriva căreia deja apăruseră avertismente, s-a dovedit a nu fi una imaginară, dar înțelegerea acestui fapt a mai durat încă două decenii.

Campania antisemită, antiintelectuală și antistudențească a deteriorat reputația Poloniei, mai ales în Occident. În condamnării cvasiuniversale a represiunilor din martie 1968, mulți ani guvernele comuniste nu au recunoscut natura antisemită a campaniei "antisioniste", deși unele ziare au publicat articole critice. În februarie și martie 1988, guvernul polonez a transmis oficial scuze pentru excesele antisemite din 1968: mai întâi în Israel, la o conferință despre evreii polonezi, și apoi într-o declarație tipărită în . Un raport al Comitetului Central a sugerat chiar introducerea dublei cetățenii pentru a îmbunătăți relațiile cu evreii care părăsiseră Polonia.

Urmări

După căderea regimului comunist, Sejmul a emis în 1998 o condamnare oficială a antisemitismului evenimentelor din martie 1968. În 2000, președintele Aleksander Kwaśniewski a cerut și el scuze unui grup de studenți evrei "în calitate de președinte al Poloniei și polonez".

La comemorarea a 30 de ani de la plecarea lor, în gara Warszawa Gdańska, de unde mulți polonezi exilați au luat trenurile către Viena, s-a dezvelit o placă memorială.

Pe 8 martie 2018, președintele Andrzej Duda s-a adresat participanților adunați la Universitatea din Varșovia, pentru a comemora 50 de ani de la evenimentele din martie 1968. Remarcile președintelui vin după controversele provocate de modificările , adoptate de ambele camere ale Parlamentului și semnate de către președinte. Președintele a salutat "eroii" din martie 1968, menționând grupul Komandosi și în mod special pe Karol Modzelewski și Adam Michnik. Referindu-se la cei 15.000 de evrei expulzați, președintele Duda a cerut scuze: "vă rog să iertați, să iertați Republica Polonă, vă rog să-i iertați pe polonezi, vă rog să iertați Polonia acelei vremi pentru că a comis asemenea fapte rușinoase".

Note

Crize politice
Istoria Poloniei (1945–1989)
1968 în politică

Criza politică din Polonia din 1968


El espolín (Stipa pennata) es una especie de la familia de las poáceas.

Descripción
Puede alcanzar 1 m de altura, amacollada, muchos tallos juntos, derechos y redondos. Es una planta perenne. Tiene 4-6 espículas apiñadas y cubiertas por la hoja superior. Glumas estrechas, acanaladas o rayadas, blanquecinas, verdosas o amarillentas, casi iguales, de 8 cm de longitud, incluida la arista o argaña y el largo rabillo. Un fruto plumosos, largo, redondo y estrecho, con arista de unos 25 cm de longitud, retorcida y acodada en un tramo de la base, luego como una pluma rodeada de numerosos pelos finos, largos y de color blanco plateado, formando curvas o bucles dispuestos caprichosamente. Hojas enrolladas, rayadas y estrechas, de color verde amarillento o verde azulado, cambiando con la madurez. De 5 mm de anchura la vaina, que se enrolla de principio sobre las espículas y los tallos, hasta 10 cm de longitud, derechas y enrolladas, de 1 mm de diámetro. La hoja superior entre las aristas o argañas, sin llegar a su longitud. Se dice que son setáceas porque terminan en una larga y fina punta.

Distribución y hábitat
En España (Castilla y León). Se encuentra en vallonadas con pasto duro, en robadillos de caminos, declives y bordes secos, bargadas. Es escasa. Florece a final de primavera.

Taxonomía
Stipa pennata fue descrita por Carlos Linneo y publicado en Species Plantarum 1: 78. 1753.
Etimología
Stipa: nombre genérico que deriva del griego stupe (estopa, estopa) o stuppeion (fibra), aludiendo a las aristas plumosas de las especies euroasiáticas, o (más probablemente) a la fibra obtenida de pastos de esparto.

pennata: epíteto latíno que significa "emplumada".
Sinonimia
 Aristida pennata var. rigida Roshev.
 Stipa anomala P.A.Smirn. ex Roshev.
 Stipa appendiculata Celak.
 Stipa austriaca (Beck) Klokov
 Stipa austroitalica subsp. appendiculata (Celak.) Moraldo
 Stipa austroitalica var. appendiculata (Celak.) Martinovský
 Stipa balcanica (Martinovský) Kožuharov
 Stipa borysthenica Prokudin
 Stipa disjuncta Klokov
 Stipa dvorakii (Martinovský & Moraldo) Landolt
 Stipa eriocaulis Borbás
 Stipa gallica (Steven) Celak.
 Stipa germanica (Endtm.) Klokov
 Stipa graniticola Klokov
 Stipa iberica f. laevis Martinovský
 Stipa iberica var. pygmaea Martinovský
 Stipa joannis Čelak.
 Stipa lejophylla P.A.Smirn.
 Stipa mediterranea subsp. gallica (Čelak.) Asch. & Graebn.
 Stipa oligotricha Moraldo
 Stipa pulcherrima var. austriaca (Beck) Podp.
 Stipa pulcherrima var. gallica (Steven) Podp.
 Stipa sabulosa (Pacz.) Sljuss.
 Stipa sabulosa subsp. germanica (Endtm.) Martinovský Rauschert
 Stipa tauricola Celak.
 Stipa veneta Moraldo
 Stipa vulgaris Gueldenst.

Véase también
 Terminología descriptiva de las plantas
 Anexo:Cronología de la botánica
 Historia de la Botánica
 Características de las poáceas

Referencias

Bibliografía
  Darke, R. 1999. Color Encycl. Ornam. Grasses 1–325. Timber Press, Portland.
 Gonzalo Estébanez, R., C. Aedo & M. A. Garcia. 2013. Taxonomic revision of the Eurasian Stipa subsections Stipa and Tirsae (Poaceae). Syst. Bot. 38(2): 344–378.
 Hitchcock, A. S. 1951. Man. Grasses U.S. (ed. 2) 1–1051. U.S. Department of Agriculture, Washington, D.C.
 Soreng, R. J. 2003. Stipa. 48: 617–650. In R. J. Soreng, P. M. Peterson, G. Davidse, E. J. Judziewicz, F. O. Zuloaga, T. S. Filgueiras & O. Morrone (eds.) Catalogue of New World Grasses (Poaceae): IV. Subfamily Pooideae, Contr. U.S. Natl. Herb.. Smithsonian Institution, Washington, D.C.
 Soreng, R. J., G. Davidse, P. M. Peterson, F. O. Zuloaga, E. J. Judziewicz, T. S. Filgueiras & O. Morrone. 2003 and onwards. On-line taxonomic novelties and updates, distributional additions and corrections, and editorial changes since the four published volumes of the Catalogue of New World Grasses (Poaceae) published in Contr. U.S. Natl. Herb. vols. 39, 41, 46, and 48. http://www.tropicos.org/Project/CNWG:. In R. J. Soreng, G. Davidse, P. M. Peterson, F. O. Zuloaga, T. S. Filgueiras, E. J. Judziewicz & O. Morrone (eds.) Internet Cat. New World Grasses. Missouri Botanical Garden, St. Louis.
 Soreng, R. J., J. Valdés-Reyna & A. M. Cialdella. 2002. Stipeae. ined. In R. J. Soreng, G. Davidse, P. M. Peterson, F. O. Zuloaga, T. S. Filgueiras, E. J. Judziewicz & O. Morrone (eds.) Internet Cat. New World Grasses. Missouri Botanical Garden, St. Louis.

Enlaces externos

pennata
Flora de la península ibérica
Plantas herbáceas
Plantas descritas en 1753
Plantas descritas por Linnaeus

Stipa pennata


Gateway to the Savage Frontier ist ein Computer-Rollenspiel von SSI auf Grundlage des Rollenspiel-Regelwerks Advanced Dungeons & Dragons. Das von Beyond Software entwickelte Spiel verwendet die mit Pool of Radiance erstmals genutzte Spiel-Engine und eröffnet innerhalb der Gold-Box-Reihe die neue Unterreihe A Savage Frontier Fantasy Role-Playing Epic. Es erschien 1991 für Amiga, DOS und Commodore 64. 1992 wurde es mit Treasures of the Savage Frontier abschließend fortgesetzt.

Handlung
Wie auch die Reihe um Pool of Radiance spielt Gateway to the Savage Frontier in der Kampagnenwelt der Vergessenen Reiche. Das Spiel verlegt den Schauplatz der Erzählung jedoch vom Mondsee und den Tallanden an die im Westen gelegene Schwertküste, in eine Region, die auch als Der Wilde Norden (engl.: Savage Frontier) bezeichnet wird. Die Heldengruppe des Spielers bemerkt nach durchzechter Nacht, dass ihnen ihr gesamtes Hab und Gut gestohlen worden. Mit den wenigen verbliebenen finanziellen Reserven müssen sie sich neu ausrüsten und erhalten den Auftrag, in der Stadt Yartar einen Priester des Tyrannos (engl.: Bane), Gott der Tyrannei, auszuschalten. Dies erweist sich jedoch als fataler Irrtum, da mit seinem Tod der Widerstand gegen einen Eroberungszug der ebenfalls bösartigen Kraken entscheidend geschwächt wurde. Wie sich dann im weiteren Verlauf des Spiels herausstellt, ist dies nur ein Baustein im Versuch der Zhentarim und ihres Generals Vaalgamon, ihren Einfluss auf die Region auszudehnen. Die Helden müssen vier magische Statuen vor den Zhentarim in ihren Besitz bringen und sich im Finale in der untergangenen Stadt Ascore den Urhebern des Komplotts in den Weg stellen.

Rezeption

Wie auch bei anderen Gold-Box-Spielen führte die bei Gateway to the Savage Frontier mittlerweile drei Jahre alte Technik zu zunehmender Kritik, auch wenn die inhaltliche Ausgestaltung weiterhin auf positive Resonanz stieß.

Laut einer Retrospektive von Allen Rausch und Miguel Lopez 2004 für Gamespy "war es eine ausgefeilte Überarbeitung der frühen Spiele der Goldbox-Reihe und fühlte sich für diejenigen, die der weitschweifigen Konventionen der letzten Teile überdrüssig geworden waren, sehr willkommen an".

SSI konnte von Gateway to the Savage Frontier rund 62.500 Kopien absetzen. Im August 1991 führte es die nordamerikanischen DOS-Verkaufscharts an.

In Kooperation mit dem Onlineanbieter AOL entwickelten Beyond Software und SSI auf derselben technischen Grundlage das MMORPG Neverwinter Nights, das noch im gleichen Jahr wie Gateway to the Savage Frontier erschien und ebenfalls in der Savage Frontier spielt. Es gilt als das erste grafische MMORPG. Im Folgejahr erschien die Fortsetzung Treasures of the Savage Frontier.

Weblinks

Einzelnachweise

Computerspiel 1991
Computer-Rollenspiel
Amiga-Spiel
C64-Spiel
DOS-Spiel
Dungeons & Dragons

Gateway to the Savage Frontier


Totenkopf (, i.e. skull, literally "dead person's head") is the German word for skull. The word is often used to denote a figurative, graphic or sculptural symbol, common in Western culture, consisting of the representation of a human skull- usually frontal, more rarely in profile with or without the mandible. In some cases, other human skeletal parts may be added, often including two crossed long bones (femurs) depicted below or behind the skull. The human skull is an internationally used symbol for death, the defiance of death, danger, or the dead, as well as piracy or toxicity.

In English, the term Totenkopf is commonly associated with 19th- and 20th-century German military use, particularly in Nazi Germany.

Naval use
In early modern sea warfare, buccaneers used the Totenkopf as a pirate flag: a skull or other skeletal parts as a death threat and as a demand to hand over a ship. The symbol continues to be used by modern navies.

German military

Prussia

Use of the Totenkopf as a military emblem began under Frederick the Great, who formed a regiment of Hussar cavalry in the Prussian army commanded by Colonel von Ruesch, the Husaren-Regiment Nr. 5 (von Ruesch). It adopted a black uniform with a Totenkopf emblazoned on the front of its mirlitons and wore it on the field in the War of Austrian Succession and in the Seven Years' War. The Totenkopf remained a part of the uniform when the regiment was reformed into Leib-Husaren Regiments Nr.1 and Nr.2 in 1808.

Brunswick

In 1809, during the War of the Fifth Coalition, Frederick William, Duke of Brunswick-Wolfenbüttel raised a force of volunteers to fight Napoleon Bonaparte, who had conquered the Duke's lands. The Brunswick corps was provided with black uniforms, giving rise to their nickname, the Black Brunswickers. Both hussar cavalry and infantry in the force wore a Totenkopf badge, either in mourning for the duke's father, Charles William Ferdinand, Duke of Brunswick-Wolfenbüttel, who had been killed at the Battle of Jena–Auerstedt in 1806, or according to some sources, as a sign of revenge against the French. After fighting their way through Germany, the Black Brunswickers entered British service and fought with them in the Peninsular War and at the Battle of Waterloo. The Brunswick corps was eventually incorporated into the Prussian Army in 1866.

German Empire

The skull continued to be used by the Prussian and Brunswick armed forces until 1918, and some of the stormtroopers that led the last German offensives on the Western Front in 1918 used skull badges. Luftstreitkräfte fighter pilots Georg von Hantelmann and Kurt Adolf Monnington are just two of a number of Central Powers military pilots who used the Totenkopf as their personal aircraft insignia.

Weimar Republic

The Totenkopf was used in Germany throughout the interwar period, most prominently by the Freikorps. In 1933, it was in use by the regimental staff and the 1st, 5th, and 11th squadrons of the Reichswehrs 5th Cavalry Regiment as a continuation of a tradition from the Kaiserreich.

Nazi Germany
In the early days of the Nazi Party, Julius Schreck, the leader of the Stabswache (Adolf Hitler's bodyguard unit), resurrected the use of the Totenkopf as the unit's insignia. This unit grew into the Schutzstaffel (SS), which continued to use the Totenkopf as insignia throughout its history. According to a writing by Reichsführer-SS Heinrich Himmler, the Totenkopf had the following meaning:

The Skull is the reminder that you shall always be willing to put your self at stake for the life of the whole community.

SS-Totenkopfverbände ('Death's Head Units') was the Schutzstaffel (SS) organization responsible for administering the Nazi concentration camps and extermination camps for Nazi Germany, among similar duties. While the Totenkopf was the universal cap badge of the SS, the SS-TV also wore this insignia on the right collar tab to distinguish itself from other SS formations.

The Totenkopf was also used as the unit insignia of the Panzer forces of the German Heer (Army), and also by the Panzer units of the Luftwaffe, including those of the elite Fallschirm-Panzer Division 1 Hermann Göring.

Both the 3rd SS Panzer Division of the Waffen-SS, and the World War II era Luftwaffe's 54th Bomber Wing Kampfgeschwader 54 were given the unit name "Totenkopf", and used a strikingly similar-looking graphic skull-crossbones insignia as the SS units of the same name. The 3rd SS Panzer Division also had skull patches on their uniform collars instead of the SS sieg rune.

Non-German military

 A skull and crossbones has often been a symbol of pirates, especially in the form of the Jolly Roger, but usually having the crossbones below the skull's lower mandibile (if present) rather than behind it, as used by pirate Samuel Bellamy in one example.
 The uniform of the Spanish Army's Lusitania Dragoon Regiment during part of the 18th century included three skull and crossbones in the cuffs, and in 1902 the skull and crossbones insignia was authorized again to replace the regiment number on the sides of the collar.
 It was used as the emblem on the uniforms of Greek revolutionaries of Alexander Ypsilantis' Sacred Band (1821) during the Wallachian uprising of 1821
 Armenian fedayis, during the First World War against the Ottoman Empire, used a skull with two bolt rifles under the words "revenge revenge" in their flags.
 The British Army's Royal Lancers continue to use the skull and crossbones in their emblem, inherited from its use by the 17th Lancers, a unit raised in 1759 following General Wolfe's death in Quebec. The emblem contains an image of a death's head, and the words 'Or Glory', chosen in commemoration of Wolfe.
 In 1792, a regiment of Hussards de la Mort (Death Hussars) was formed during the French Revolution by the French National Assembly and were organized and named by Kellerman. The group of 200 volunteers were from wealthy families and their horses were supplied from the King's Stables. They were formed to defend against various other European states in the wake of the revolution. They participated in the Battle of Valmy and its members also participated in the Battle of Fleurus (1794). They had the following mottos: ,  and  – Victory or death; Freedom or death; and Live free or die.
 Although not exactly a Totenkopf per se, the Chilean guerrilla leader Manuel Rodríguez used the symbol on his elite forces called  ("Hussars of death"). It is still used by the Chilean Army's 3rd Cavalry Regiment.
 The primarily Prussian 41st Regiment New York Volunteer Infantry (mustered on 6 June 1861; mustered out 9 December 1865) wore a skull insignia.
 The Vengeurs de la Mort ("death avengers"), an irregular unit of Commune de Paris, 1871.
 The Portuguese Army Police 2nd Lancers Regiment use a skull-and-crossbones image in their emblem, similar to the one used by the Queen's Royal Lancers.
 The Kingdom of Sweden's Hussar Regiments wore a death's head emblem in the Prussian Style on the front of the mirleton.
 Ramón Cabrera's regiment adopted in 1838 a skull with crossbones flanked by an olive branch and a sword on a black flag during the Spanish Carlist Wars.
 Serbian Chetniks wore a death's head emblem in several conflicts: guerrilla in Old Serbia, First and Second Balkan Wars, World War I (both defense and resistance) and World War II.
 Some Macedonian-Bulgarian komitas that were members of the Internal Macedonian Revolutionary Organization wore a death's head emblem, usually with crossed revolver and qama below the skull and crossbones (similar to the Serbian ones) throughout the existence of the organization in several conflicts: Macedonian Struggle (Ilinden–Preobrazhenie Uprising, the Balkan Wars), World War I, during the interwar period in Macedonia, Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes, and in World War II. The most prominent example being Pitu Guli who wears one in his only known photo, and his son Steryu Gulev.
 The Italian elite storm-troopers of the Arditi used a skull with a dagger between its teeth as a symbol during World War I. Various versions of skulls were also later used by the Italian Fascists.
 The Russian Kornilov's Shock Detachment (8th Army) adopted a death's head emblem in 1917. Then after World War I, the unit became Kornilov's Shock Regiment as a part of the White Russian Volunteer Army during the Russian Civil War. Also a death's head emblem was depicted on Don 17th Cossack regiment and Mariupol 4th Hussar regiment badges of Russian Imperial Army.
 The Estonian Kuperjanov's Partisan Battalion used the skull-and-crossbones as their insignia (since 1918); the  Infantry Battalion continues to use the skull and crossbones as their insignia today.
 Two Polish small cavalry units used death's head emblem during Polish–Ukrainian War and Polish–Soviet War –  (also known as  i.e. Death Hussars) and .
 During 1943–1945 the Italian Black Brigades and numerous other forces fighting for the Italian Social Republic wore various versions of skulls on their uniforms, berets, and caps.
 The United States Marine Corps Reconnaissance Battalions use the skull-and-crossbones symbol in their emblem.
 The No. 100 Squadron RAF (Royal Air Force) continue to use a flag depicting a skull and crossbones, supposedly in reference to a flag stolen from a French brothel in 1918.
 The Batalhão de Operações Policiais Especiais, a special unit within the military police of Rio de Janeiro state, Brazil, uses the skull emblem to differentiate their team from the regular units.
 South Korea's 3rd Infantry Division (백골부대) have a skull-and-crossbones in their emblem.
 Many United States Cavalry reconnaissance troops or squadrons utilize a skull insignia, often wearing the traditional Stetson hat, and backed by either crossed cavalry sabers, crossed rifles, or some other variation, as an unofficial unit logo. These logos are incorporated into troop T-shirts, challenge coins, or other items designed to enhance morale and esprit de corps.
 Members of the Azov Regiment of the Ukrainian National Guard have used the totenkopf.

Police use
The uniform of the Ordnungspolizei -- Nazi Germany's uniformed police could feature the totenkopf. Peaked visor cap of the Sicherheitsdienst SD with skull emblem.
 "Punisher" variations of the totenkopf appear on police vehicles.
 Challenge coins as used by the Firearms Training Team for the Calgary, Canada police force.

Commercial use
 Craft International logo, military training company founded by Chris Kyle
 Wilhelm "Deathshead" Strasse, a major antagonist in the Wolfenstein series
 Sometimes placed within a circle next to a 6 to represent Death in June

Other uses
The skull and crossbones symbol is used internationally to indicate poisonous substances (See: Hazard symbol).

Etymology
Toten-Kopf translates literally to "Dead's Head", meaning exactly "dead person's head". Semantically, it refers to a skull, literally a Schädel. As a term, Totenkopf connotes the human skull as a symbol, typically one with crossed thigh bones as part of a grouping.

The common translation of "Totenkopf" as death's head is incorrect; it would be Todeskopf, but no such word is in use -- the English term death squad is called Todesschwadron, not Totenschwadron. It would be a logical fallacy to conclude that usage varies only because of the German naming of the death's-head hawkmoth, which is called skull hawkmoth (Totenkopfschwärmer) in German, in the same way that it would be a fallacy to conclude that the German word for night candle (i.e. Nachtkerze) would mean willowherb, just because the willowherb hawkmoth (Proserpinus proserpina) is called night candle hawkmoth (Nachtkerzenschwärmer, Proserpinus proserpina
) in German.

Contemporary German language meaning of the word Totenkopf has not changed for at least two centuries. For example, the German poet Clemens Brentano (1778–1842) wrote in the story "Baron Hüpfenstich": "Lauter Totenbeine und Totenköpfe, die standen oben herum ..." (i.e. "A lot of bones and skulls, they were placed above ...").

See also

 3rd SS Division Totenkopf
 Fascist symbolism
 Human skull symbolism
 Kampfgeschwader 54
 Black Brunswickers
 Jolly Roger
 Kuperjanov Battalion
 Memento mori
 The Punisher
 Skull and Bones
 SS-Totenkopfverbände

References

Bibliography
 Klaus D. Patzwall: Der SS-Totenkopfring. 5th edition: Patzwall, Melbeck 2010, .
 Joost Hølscher (Author, Illustrator): Death's Head, The History of the Military Skull & Crossbones Badge (The History of Uniform). 1st edition: Éditions Chamerelle 2013,

Symbols
Military insignia
Military heraldry
Nazi symbolism
Fascist symbols
Heraldic charges

Totenkopf


Fetele din piața Spaniei (titlul original: în )  este un film de comedie dramatică italian, realizat în 1952 de regizorul Luciano Emmer, protagoniști fiind actorii Lucia Bosè, Cosetta Greco, Liliana Bonfatti.

Conținut

Trei croitorese frumoase de la unul dintre saloanele vestimentare de modă de lângă Piazza di Spagna din Roma, se adună pe treptele Scării Spaniole pentru a mânca prânzul și a vorbi despre viața și dragostea lor. Marisa este frumoasă, înaltă și zveltă, cea mai în vârstă dintr-o familie numeroasă, este logodită cu un șofer de camion; Elena locuiește cu mama ei văduvă și este îndrăgostită de un oportunist, Alberto, care este, amorezat pe fiica șefului; Lucia locuiește la periferia Romei, unde un jocheu mic de statură o venerează, dar ea, cu toate acestea, are ochi doar pentru bărbați înalți și îi ține pe mulți dintre aceștia în lesă. Apoi intră în viața lor taximetristul, care zilnic le observă de la distanță...

Distribuție
 Lucia Bosè – Marisa
 Cosetta Greco – Elena
 Liliana Bonfatti – Lucia
 Marcello Mastroianni – Marcello, taximetristul
 Renato Salvatori – Augusto
 Mario Silvani – Alberto
 Ave Ninchi – mama lui Marisa
 Leda Gloria – mama lui Elena
 Eduardo De Filippo – Vittorio, feroviarul
 Anna Maria Bugliari – Leda
 Giorgio Bassani – profesorul/ naratorul
 Galeazzo Benti – bogatul care a condus-o pe Marisa acasă

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1952
Filme regizate de Luciano Emmer
Filme în limba italiană
Filme alb-negru
Filme de comedie

Fetele din piața Spaniei


بالون الاستطلاع هو عبارة عن منطاد استعمل في العمليات العسكرية قديما قبل اختراع الطائرة للتجسس والاستطلاع على احوال العدو وتمركز قواته قصد الاعداد للعمليات العسكرية البرية . عوض منطاد الاستطلاع بطائرات الاستطلاع ومن ثم بطائرة دون طيار.

راجع أيضا
 منطاد المراقبة

مراجع

رصد
طائرات استطلاع
مناطيد

منطاد استطلاع


Diese Liste zeigt die Straßen in Tansania auf. Es gibt zwei Typen von Straßen: zum ersten die Fernstraßen beginnend mit T und zum zweiten die Regionalstraßen beginnend mit einem R. Wobei auf den meisten Karten noch die alte Bezeichnung mit A- bzw. B-Straßen zu finden ist. Bis in die 1980er Jahre hatte Tansania mit Kenia und Uganda ein einheitliches Nummern-System.

Nationalstraßen

Siehe auch
 Liste der Städte in Tansania

Weblinks

!Tansania
Fernstrassen Tansania
!Fernstrassen

Liste der Fernstraßen in Tansania


Wiluna ist eine Stadt in der Mid-West-Region von Western Australia. Sie liegt 947 Kilometer von Perth und 182 Kilometer von Meekatharra entfernt. Die Stadt liegt in einem Gebiet mit großen Erzvorkommen, dem Norseman-Wiluna-Grünsteingürtel, darunter Gold und Uran. Die Zuwegung nach Wiluna erfolgt über unbefestigte Straßen, die Canning Stock Route und durch den Gunbarrel Highway.

Der Ort hat Bedeutung für die lokalen Aborigines, für die lokale Milchwirtschaft und die Bergwerke. Die Bergleute, die in der Umgebung von Wiluna arbeiten, werden zur 14-tägigen Schichtarbeit mit Flugzeugen eingeflogen.

Name
Der Name des Orts wurde von Weeloona abgeleitet, was in der Sprache der Aborigines windiger Platz bedeutet.

Geschichte

1896 wurde im Wiluna-Gebiet Gold entdeckt, und innerhalb weniger Monate kamen mehr als 300 Prospektoren dorthin. Zur Stadt wurde Wiluna 1898 ernannt. In den 1930er Jahren hatte sie über 9000 Einwohner. als allerdings der Zweite Weltkrieg begann, wurden zahlreiche Minen geschlossen. Um 1963 fiel die Einwohnerzahl auf unter 100. Der Abbau von Gold wurde nach 1981 wieder aufgenommen.

Ort
Wiluna liegt am Rande der Western Desert. Dort leben zahlreiche Aborigines in ihrem traditionellen Land. Ihre Zahl in Wiluna schwankt je nach Jahreszeit, weil ein Teil von ihnen nomadisch lebt. Infolge der britischen Kolonisation wurde in den 1950er Jahren in Wiluna eine Aborigines-Missionsstation mit Hilfe der Regierung durch die Kirche errichtet, da in Maralinga ein Nukleartestgelände errichtet wurde und die dortigen Aboriginesstämme aus diesem Gebiet vertrieben wurden.

Im Oktober 1960 ging der Millbillillie-Meteorit elf Kilometer von Wiluna entfernt nieder.

Im Ort gibt es einen Pub, ein Handelsgeschäft, einen Caravanpark, eine Sportanlage, eine Schule und eine Klinik. Etwa drei Kilometer südlich von Wiluna befindet sich die Wiluna-Goldmine.

Im Wiluna-Gebiet befindet sich in einem Umkreis von 100 Kilometern die Lake-Maitland-Uranlagerstätte, die bereits 2012 ihre Produktion aufnehmen soll, in der Centipede-Lake-Way-Uranlagerstätte soll der Uranabbau 2014 beginnen und in der Yeelirrie-Uran-Lagerstätte von BHP Billiton im August 2014.

Söhne und Töchter der Stadt
 Michael Jeffery, AC, CVO, MC (1937–2020), Politiker und der 24. Generalgouverneur des Landes

Literatur
 Phil R. Heydon: Wiluna: Edge of the Desert, Hesperian Press 1996. ISBN 0-85905-216-8

Weblinks
 Shire of Wiluna homepage
 Australia Resources and Information

Einzelnachweise

Ort in Western Australia

Wiluna


Tomás de Ávila puede referirse a:

Santo Tomás de Ávila, monasterio en Ávila, España; o
Tomás Sánchez de Ávila, teólogo jesuita español.

Tomás de Ávila


Die Biathlon-Juniorenweltmeisterschaften 2012 (offiziell: IBU Youth/Junior World Championships Biathlon 2012) fanden vom 20. bis 26. Februar 2012 im finnischen Wintersportort Kontiolahti statt. Ursprünglich war die Wahl im Juni 2009 auf Lahti als Austragungsort gefallen, man nahm jedoch einen Wechsel vor. Kontiolahti war zuvor bereits (Ko-)Austragungsort der Weltmeisterschaften 1990 und 1999, der Europameisterschaften 1994 und 2002 sowie der Juniorenweltmeisterschaften 1996 und 2005. Darüber hinaus ist die Gemeinde in der Landschaft Nordkarelien regelmäßig Station im Biathlon-Weltcup – zuletzt wenige Tage vor dem Beginn der Veranstaltung im Februar 2012.

An den Wettbewerben nahmen 458 Athleten aus 37 Ländern teil, mehr als je zuvor bei Juniorenweltmeisterschaften. Die größten Teams stellten Russland, Belarus, Finnland (20), Estland und Deutschland (16); die kleinsten Mannschaften kamen aus der Türkei und den Niederlanden.

Medaillenspiegel

Zeitplan

Ergebnisse

Männliche Jugend

Weibliche Jugend

Junioren

Juniorinnen

Weblinks
 Internetpräsenz der IBU Youth/Junior World Championships Biathlon 2012 auf der Gemeinschaftsseite biathlon-kontiolahti.fi (archiviert)
 Resultate im IBU-Datacenter

Einzelnachweise

2012
Juniorenweltmeisterschaften
Juniorenweltmeisterschaften 2012


El topónimo Picones puede hacer referencia a:

 Picones (Asturias), lugar de la parroquia de Nueva, concejo de Llanes, Asturias, España.
 Picones (Salamanca), localidad del municipio de Encinasola de los Comendadores, provincia de Salamanca, España.
 Picones o Promaucaes es el nombre dado por los historiadores a las poblaciones de habla mapuche que, al momento de la colonización española, habitaron entre los ríos Maipo (cuenca de Santiago) y Maule, en el actual territorio de Chile.

Picones


علم قوس قزح  هو علم متعدد الألوان يضم ألوان قوس قزح. ورغم اختلاف ألوانه أحياناً إلا أن الألوان الثابتة فيه هي الأحمر البرتقالي الأصفر الأخضر الأزرق النيلي والبنفسجي. وأحيانا يضاف إليه السماوي.
استخدم علم قوس قزح يعود لثقافات مختلفة حيث اتخذ شعارا يشمل التنوع والشمولية للأمل والتطلع.

هناك العديد من الأعلام التي ترتبط بشكل مباشر بعلم قوس قزح في يومنا هذا، ومن أشهرها علم فخر الإل جي بي تي المستخدم من قبل المثليات والمثليون وثنائيو الميول الجنسي والمتحولون جنسياً حيث تستخدم في مسيرات فخر المثليين  أو علم السلام والذي تتعدد أشكاله ومن بينها علم قوس قزح للسلام الذي استخدم للمرة الأولى في مظاهرة سلام بإيطاليا عام 1961. أو الذي يستخدمه التحالف الدولي التعاوني  كما يستخدمه أيضا الأمريكيون الأصليون (الأنديزيون) في أمريكا اللاتينية تعبيرا عن تراث حضارة الإنكا ويعرف باسم وبهالا .

معرض صور أعلام قوس قزح

مراجع

أنواع الأعلام
رموز سلام
رموز مجتمع الميم

علم قوس قزح (راية)


Dark Adrenaline es el sexto álbum de estudio de la banda italiana de metal gótico/alternativo Lacuna Coil. El álbum Dark Adrenaline, es el sucesor de Shallow Life. Para muchos críticos, la banda vuelve a sus orígenes con este disco, y fue producido por Don Gilmore (Linkin Park, Bullet For My Valentine)

Lista de canciones

Listas musicales

Personal
Banda
 Cristina Scabbia - Vocales
 Andrea Ferro - Vocales
 Cristiano "Pizza" Migliore - guitarra
 Marco "Maus" Biazzi - guitarra
 Marco Coti Zelati - bajo
 Cristiano "Criz" Mozzati - batería

Producción
 Don Gilmore - Productor

Referencias

Álbumes de 2012
Álbumes de Lacuna Coil
Álbumes de Century Media Records
Álbumes en inglés

Dark Adrenaline


Astley es una parroquia civil y un pueblo del distrito de North Warwickshire, en el condado de Warwickshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Astley tiene una superficie de 9,64 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Astley tenía 219 habitantes (47,95% varones, 52,05% mujeres) y una densidad de población de 22,72 hab/km². El 17,35% eran menores de 16 años, el 66,67% tenían entre 16 y 74 y el 15,98% eran mayores de 74. La media de edad era de 45,9 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 16,02% estaban solteros, el 59,67% casados y el 24,31% divorciados o viudos.

El 94,04% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 4,13% de la población, mientras que el 1,83% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 98,17% eran blancos y el 1,83% asiáticos. El cristianismo era profesado por el 83,94% y el hinduismo por el 1,83%, mientras que el 7,34% no eran religiosos y el 6,88% no marcaron ninguna opción en el censo.

97 habitantes eran económicamente activos, todos ellos empleados. Había 77 hogares con residentes y 3 vacíos.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Warwickshire
Parroquias civiles de Warwickshire

Astley (Warwickshire)


Liouville ist ein kleiner Einschlagkrater am östlichsten Rand der Mondvorderseite, südöstlich des Mare Undarum und östlich des etwa gleich großen Kraters Respighi.
Der Krater ist schüsselförmig und nur wenig erodiert.

Der Krater wurde 1973 von der IAU nach dem französischen Mathematiker Joseph Liouville offiziell benannt.

Weblinks

 Liouville auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Liouville (Mondkrater)


Såner Station (Såner stasjon) var en jernbanestation, der lå i landsbyen Såner i Vestby kommune på Østfoldbanens vestre linje i Norge.

Stationen åbnede sammen med banen 2. januar 1879 under navnet Soner men skiftede navn til Saaner i april 1894 og til Såner i april 1921. 15. maj 1893 blev det besluttet at anskaffe et morseapparat til stationen. 23. januar 1900 blev det besluttet at installere centralt betjente sporskifter og signaler for at få erfaring med dette. Stationen blev fjernstyret 8. december 1972 og gjort ubemandet 1. januar 1973. Den blev nedlagt 21. juni 1996, da banen blev omlagt mellem Rustad og Kambo.

Bygningerne på Såner Station var tegnet af Peter Andreas Blix i schweizerstil.  Hovedbygningen blev opført i to etager med tilhørende kælder med et samlet areal på 180 m². I 2003 blev stationen med hovedbygningen købt af en familie for 1,3 mio. NOK.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Østfoldbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1879
Ophørt i 1996
Jernbanestationer i Viken

Såner Station


Andora (* 7. Juni 1958 in Ost-Berlin; bürgerlich Andreas Hoge) ist ein deutscher Künstler und Maler der Pop Art.

Leben

Andora wuchs in einfachen Verhältnissen mit sechs Geschwistern in der DDR auf. Sein Vater war Anstreicher, die Mutter Köchin. Nach Beendigung der Schule in Berlin-Friedrichshain übte er von 1977 bis 1980 verschiedenste Berufe aus, unter anderem als Friedhofsgärtner, Heizer, Küster und Stationshelfer. 1980 wurde er aus der DDR ausgebürgert. So kam er völlig unvermögend nach West-Berlin, wo er bis 1984 ein Fachschulstudium als Sozialpädagoge absolvierte.

Auf Seitenwegen gelangte er zur Kunst. Ab 1983 malte er Alltagssituationen, angeregt durch Zeitungsmeldungen und umgesetzt in neoexpressionistischen Tafelbildern, in Öl auf Leinwand. Von 1986 bis 1988 bemalte er Schuhe im eigenen Design. Alfred Biolek entdeckte diese in einem Magazin und förderte seine Karriere. Andora bemalte ausgesuchte Alltagsgegenstände, wie Schuhe, Uhren, Champagnerflaschen. 1988 designte er die Wintersportkollektionen für die Firma Reusch.

Im Juni 1988 trat die Reemtsma AG Hamburg an den Künstler heran und bat ihn um die Bemalung eines Rennwagens. In den Jahren 1989 bis 1991 entstand die West-Welt – die Gestaltung des Formel 1 Rennwagens Zakspeed 871 und eines AMG-Mercedes 190 E 2.5-16 Evolution II der Deutschen Tourenwagen Meisterschaft in Kooperation mit der Marke WEST als seine bis zu diesem Zeitpunkt komplexesten Kunstwerke.

Von 1984 bis 1992 lebte er hauptsächlich in Hamburg. In dieser Zeit entstand auch sein erster Katalog German Stocks #1, der sein künstlerisches Schaffen bis 1992 widerspiegelt.

In der Zeit von 1992 und 1999 pendelte Andora zwischen New York und Moskau. Im Anschluss an das WEST-Projekt bemalte er auf Wunsch der russischen Raumfahrt 1992 eine Rakete, welche anschließend in das Weltall geschossen wurde. Somit ist er bisher der einzige Künstler, dessen Kunst im All die Erde umkreist. Fasziniert von der Wissenschaft absolvierte er, parallel zu seiner kreativen Arbeit, eine Kosmonautenausbildung.

Im Jahr 1999 kehrte er zurück nach Hamburg und widmete sich verschiedenen Projekten, wie der Gestaltung von Porzellan für Fürstenberg. Zwischen 2000 und 2006 entstanden viele Werke und Objekte, welche im Folgekatalog German Stocks #2 zusammengefasst sind. Mitte 2007 zog er nach Österreich und es entstanden die Wiener Tagebücher, eine Kunstserie der anderen Art. Der Künstler befasste sich in der Phase mit einem anderen Kunststil und mit Keramiken. Von 2009 bis 2011 pendelte er zwischen Hannover und Hamburg.

Seit 2012 lebt und arbeitet er in seiner Geburtsstadt Berlin.

Kunststil Pop Art
Eines seiner ersten Projekte als Künstler waren Schuhe mit bunten Figuren. Rote, grüne, blaue Gesichter, mal mit zwei, mal mit fünf Augen. Später gestaltete er andere Alltagsgegenstände, wie zum Beispiel Mopeds oder den Boxmantel von Henry Maske. Zu seinem künstlerischen Repertoire gehören auch die Gestaltung von Bildern, Collagen, Keramiken, Installationen, Skulpturen und Fashion. Prägend im Laufe seiner künstlerischen Laufbahn sind seine Arbeiten auf US-Dollar-Noten. Donald Trump konnte er mit seinen Dollararbeiten so begeistern, dass dieser ihn nach Atlantic City einlud und ein Bild von ihm erwarb, welches bereits damals einen Wert von 50.000 DM hatte. Die damalige US-Regierung reagierte scharf auf den Berliner Künstler und seine Art, das Symbol für den Kapitalismus (den US-Dollar) und die Leichtigkeit der Kunst (Pop Art) miteinander zu verbinden. Er wurde mit einem Einreiseverbot belegt, was für den damals in New York lebenden Künstler äußerst schmerzlich ist. Derzeit besteht direkter Kontakt zwischen Andoras Management und den US-Behörden bezüglich einer Begnadigung.

Werke
 Hannover Expo 2000: Gestaltung eines circa 6 Meter hohen bunten Niedersachsen-Pferdes als Skulptur.
 Mont Blanc (2001): Sonderedition, bestehend aus Füller und Timer, im Auftrag von Mont Blanc.
 Meyers Großes Taschenlexikon in 26 Bänden (2003): Gestaltung der Titelseiten, mit einer Auflage von 10.000 Exemplaren, im Auftrag von Brockhaus-Meyers.
 Steigenberger Hotel (2004): Briefpapier für die Hotelkette.
 Fortis Uhren Brain Time (2004): Serie von Armbanduhren mit verschiedenfarbigen auswechselbaren Armbändern, limitierte Edition.
 Fortis Uhren Lebensuhr Andora (2011): das comicartige Motiv erstreckt sich nicht nur auf das Zifferblatt, sondern auch auf das Armband, die Lünette ist mit Aufforderungen wie "Fühle" oder "Lebe" beschriftet. Die auf 52 Exemplare limitierte Edition der Künstleruhr aus Titan ist mit 6.500 Euro deutlich teurer als entsprechende "unbemalte" Fortis-Uhren.
 Mitsubishi (Installationen von Elektronik)
 Panasonic (Bemalung Videorecorder)
 Siemens (Bemalung Computer)
 Bosch (Bemalung von Telefonen)
 Philips (Bemalung Schallplattenspieler)
 MTV (Logo)
 Vivil (Gestaltung, Verpackungen für Süßigkeiten)
 WM 2006 (Gestaltung vom Stempel für die Weltmeisterschaft)
 Deppe (Zahnarztserie)
 Lotto
 ars mundi (Gestaltung des Wächters und vieles mehr)

Ausstellungen
1988
 "Ausstellung mit Objekten", Hannover im Hause Bock mit Ulf Moritz und Peter May
 "Fotovison", Hannover, Sprengel Museum & in Wien, Messepalast
 "Berlin-Design 1988", Berlin
 "Niedersächsische Videotage", Salzgitter, Kunstverein
 "Eurovideo", Le Mans mit Nobert Meissner

1989
 "Bildersturm", Frankfurt/M., ECG Studio, unter der Mitwirkung von Nobert Meissner, Brian Eno und Nan Hoover
 "Fotovision", Zürich, Museum für Gestaltung
 "Deutsche Videokunst", Dänemark
 "Kunst auf Flaschen", Lausanne, Musée des Arts und Décoratifs
 "Videofest ´89", Berlin, 39. Internationale Filmfestspiele unter der Mitarbeit von Norbert Meissner
1991
 "2. Berliner Maisalon", Berlin, Ephraim – Palais
 "the big print", in verschiedenen Städten in den USA
 "accrochage object", Maastrich, Galeria Henn

1992
 "Informationsstürme", Leipzig, Stadtgeschichtliches Museum

2005
 "Hannover Gallery", Hannover

2007
 "Wiener Tagebücher", Galerie Prisma, Wien

2008
 "Legenden sterben nicht im Bett", Festival im 3-Raum-Anatomietheater, Wien

Literatur
 Sabine Dyller, Matthias Flügge, Frank G. Kurzhals, Dieter Ronte, Michael Stoeber: German Stocks # 1. Reison Verlag, Berlin 1992, ISBN 3-929473-00-3.
 Ludwig Rauch, Micha Reich: Postschließfach – Weltraumbahnhof Baikonur. Reison Verlag, Berlin 1993, ISBN 3-929473-01-1.
 Michael Stachera: Andora, in Tigo Zeyen, Anne Weber-Ploemacher (Hrsg.), Joachim Giesel (Fotos): 100 hannoversche Köpfe,  Hameln: CW Niemeyer Buchverlage, 2006, ISBN 978-3-8271-9251-6 und ISBN 3-8271-9251-X, S. 8f.

Weblinks

Offizielle Internetseite: www.andora-art.com

Einzelnachweise

Maler (Deutschland)
Installationskünstler (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1958
Mann

Andora (Künstler)


El parque nacional Dinder es un parque nacional y reserva de la biosfera en el este del país africano de Sudán, en la frontera de esta última nación con Etiopía.

Se trata de un territorio a aproximadamente 400 kilómetros al sureste de Jartum, la capital. Fue establecido como parque en 1935 y designado en 1979 como miembro de la Red Mundial de Reservas de la Biosfera.

El parque nacional Dinder es ecológicamente importante, ya que está en el ecotono entre el Sahel y las ecorregiones de tierras altas de Etiopía. El parque es el hogar de 27 especies de grandes mamíferos, más de 160 especies de aves, 32 especies de peces y pequeños mamíferos, murciélagos, reptiles y anfibios.

Véase también
Geografía de Sudán
Geografía de África

Referencias

Dinder
Reservas de la biosfera de África
Áreas protegidas establecidas en 1935
Sudán en 1935

Parque nacional Dinder


أندرياس هينكل
ولد في 26 مارس 1982 في باكنانغ في ألمانيا، لاعب كرة قدم ألماني.

بدأ مسيرته الكروية مع نادي شتوتغارت في سنة 2000، ولعب معهم حتى سنة 2006، وشارك معهم في 156 مباراة وسجل هدف واحد، ومن سنة 2006 حتي 2008 لعب مع نادي إشبيلية الإسباني وانتقل منه الي نادي سيلتك الاسكتلندي.

و قد بدأ باللعب مع منتخب ألمانيا لكرة القدم في سنة 2003.

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إسكتلندا
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من باكنانغ
أظهرة كرة قدم
رياضيون ألمان مغتربون في إسبانيا
رياضيون ألمان مغتربون في إسكتلندا
رياضيون ألمان مغتربون في روسيا
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإسكتلندي الممتاز
لاعبو إشبيلية
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2004
لاعبو شتوتغارت
لاعبو شتوتغارت 2
لاعبو فرايبورغ
لاعبو كأس القارات 2005
لاعبو كرة قدم ألمان
لاعبو كرة قدم رجالية ألمان مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية ألمانيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون ألمان
لاعبو كرة قدم مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إسكتلندا
لاعبو كرة قدم من بادن-فورتمبيرغ
لاعبو منتخب ألمانيا بي لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي سلتيك
لاعبو نادي شتوتغارت
لاعبون فائزون بكأس الاتحاد الأوروبي
مدربو شتوتغارت 2
مدربو كرة قدم ألمان
مدربو كرة قدم ألمان مغتربون
مدربو كرة قدم مغتربون في روسيا
مغتربون ألمان في إسبانيا
مواليد 1982

أندرياس هينكل


Algea is a Norwegian multinational company operating in the chemical industry and manufacturing seaweed-based fertilizer ingredients.

History

Algea Produckter As was founded in 1937 by Haakon Torgersen. The Neptune's trident logo identified the company until 1987.

Algea was acquired by Protan, when its international level was already evident: it exported 50% of its production of seaweed meal to the Netherlands, United Kingdom, France, and the United States. In 10 years, from 1960 onward, Algea built several plants along the Norwegian coast, including that of Brønnøysund, which still exists today. The commercial results also made it possible for the company to invest in research and develop a new method of production that would revolutionize the market. In the 1980s, supported by proven beneficial properties of its products, Algea diversified production, extending it to animal feed, including fish food, and cosmetics. Protan was in turn acquired by the Securus group. The logo of the latter, a double "S", was used by Algea from 1987 to 1994.

In 2000, the company acquired Maxicrop, an English company specializing in the production of seaweed extracts, as well as Frøytang, a Norwegian company at the time leader in production of seaweed products for human and animal consumption. In 2002 the Valagro group, a manufacturer of biostimulants, acquired Algea and started a process of restructuring and development of its image. Following the restructuring, Algea entered the functional food and food supplement ingredients markets as well as the cosmetic ingredients market.

Algea Businesses
 Ingredients for Functional Foods and Food Supplements
 Ingredients for cosmetic products
 Ingredients for special fertilizers
 Ingredients for animal feeds

External links
 Algea As website
 Facebook Official page
 Twitter Official page
 Valagro website
 Valagro Facebook Official page
 Valagro SpA Twitter Official page

Chemical companies of Norway

Algea


Matičin iseljenički kalendar (još i Iseljenički kalendar) bio je godišnjak Matice iseljenika Hrvatske koji je izlazio od 1955. do 1991. u Zagrebu. Nastavljen je kao Hrvatski iseljenički zbornik. Obrađivao je teme vezane uz hrvatsko iseljeništvo.

Urednici (nepotpun potpis)
 Šime Balen (1955. - 1959.)
 Ivo Smoljan (1981. - 1990.)

Izvori

Zagrebački tisak
Hrvatsko iseljeništvo

Matičin iseljenički kalendar


C önişlemcisi (preprocessor), program dosyalarını, işlemciye hazır hale getiren programın adıdır. Eğer bir yazılım dosyası diğer bir dosyayı çağırıyorsa (#include) önişlemci kullanılan dosyanın içeriğini kullanan dosyaya döker. Eğer önceden tanımlı makrolar varsa onları da açar.

Genel komut (Microsoft Derleyicisi, cl): cl /p yaz.cpp

Önişlemci

C önişlemcisi


The natural rate of unemployment is the name that was given to a key concept in the study of economic activity. Milton Friedman and Edmund Phelps, tackling this 'human' problem in the 1960s, both received the Nobel Memorial Prize in Economic Sciences for their work, and the development of the concept is cited as a main motivation behind the prize. A simplistic summary of the concept is: 'The natural rate of unemployment, when an economy is in a steady state of "full employment", is the proportion of the workforce who are unemployed'. Put another way, this concept clarifies that the economic term "full employment" does not mean "zero unemployment".  It represents the hypothetical unemployment rate consistent with aggregate production being at the "long-run" level. This level is consistent with aggregate production in the absence of various temporary frictions such as incomplete price adjustment in labor and goods markets. The natural rate of unemployment therefore corresponds to the unemployment rate prevailing under a classical view of determination of activity.

The natural unemployment rate is mainly determined by the economy's supply side, and hence production possibilities and economic institutions. If these institutional features involve permanent mismatches in the labor market or real wage rigidities, the natural rate of unemployment may feature involuntary unemployment. The natural rate of unemployment is a combination of frictional and structural unemployment that persists in an efficient, expanding economy when labor and resource markets are in equilibrium.

Occurrence of disturbances (e.g., cyclical shifts in investment sentiments) will cause actual unemployment to continuously deviate from the natural rate, and be partly determined by aggregate demand factors as under a Keynesian view of output determination. The policy implication is that the natural rate of unemployment cannot permanently be reduced by demand management policies (including monetary policy), but that such policies can play a role in stabilizing variations in actual unemployment.
Reductions in the natural rate of unemployment must, according to the concept, be achieved through structural policies directed towards an economy's supply side. According to multiple surveys, two-thirds to three-quarters of economists generally agree with the statement, "There is a natural rate of unemployment to which the economy tends in the long run."

Development
While Friedrich von Hayek had argued attempts to create full employment might trigger uncontrollable inflation, and David Hume noted that increases to the money supply would raise the price of labour as early as 1752, the classic statement regarding the natural rate appeared in Milton Friedman's 1968 Presidential Address to the American Economic Association:

"At any moment of time, there is some level of unemployment which has the property that it is consistent with equilibrium in the structure of real wages ... The 'natural rate of unemployment' ... is the level that would be ground out by the Walrasian system of general equilibrium equations, provided there is embedded in them the actual structural characteristics of the labour and commodity markets, including market imperfections, stochastic variability in demands and supplies, the costs of gathering information about job vacancies, and labor availabilities, the costs of mobility, and so on."

However, this remained a vision – Friedman never wrote down a model with all of these properties. When he illustrated the idea of the Natural Rate he simply used the standard text-book labor market demand and supply model  that was essentially the same as Don Patinkin's model of full employment. In this there is a competitive labor market with both labor supply and demand depend on the real wage and the natural rate is simply the competitive equilibrium where demand equals supply.  Implicit in his vision is the notion that the natural rate is Unique: there is only one level of output and employment that is consistent with equilibrium.

Phillips curve
Milton Friedman argued that a natural rate of inflation followed from the Phillips curve. This showed wages tend to rise when unemployment is low. Friedman argued that inflation was the same as wage rises, and built his argument upon a widely believed idea, that a stable negative relation between inflation and unemployment existed. This belief had the policy implication that unemployment could be permanently reduced by expansive demand policy and thus higher inflation.

Friedman and Phelps opposed this idea on theoretical grounds, as they noted that if unemployment were to be permanently lower, some real variable in the economy, like the real wage, would have changed permanently. That this should be the case because inflation was higher appeared to rely on systematic irrationality in the labor market. As Friedman remarked, wage inflation would eventually catch up and leave the real wage, and unemployment, unchanged. Hence, lower unemployment could only be attained as long as wage inflation and inflation expectations lagged behind actual inflation. This was seen to be only a temporary outcome. Eventually, unemployment would return to the rate determined by real factors independent of the inflation rate. According to Friedman and Phelps, the Phillips curve was therefore vertical in the long run, and expansive demand policies would only be a cause of inflation, not a cause of permanently lower unemployment.

Milton Friedman emphasized expectations errors as the main cause of deviation in unemployment from the natural rate. For Friedman, the notion that there was a unique Natural rate was equivalent to his assertion that there is only one level of unemployment at which inflation can be fully anticipated (when actual and expected inflation are the same). Edmund Phelps focused more in detail on the labor market structures and frictions that would cause aggregate demand changes to feed into inflation, and for sluggish expectations, into the determination of the unemployment rate. Also, his theories gave insights into the causes of a too high natural rate of unemployment (i.e., why unemployment could be structural or classical).

Criticisms
The major criticism of a natural rate is that there is no credible evidence for it, as Milton Friedman himself said we "cannot know what the 'natural' rate is". The natural rate hypothesis makes the fundamental assumption that there exists a unique equilibrium level of unemployment. Importantly, Friedman himself never wrote down an explicit model of the natural rate; in his Nobel Lecture, he just uses the simple labor supply and demand model. Others have argued that there might be multiple equilibria, for example due to search externalities as in the Diamond coconut model or that there might exist a natural range of unemployment levels rather than a unique equilibrium. According to Roger Farmer of UCLA, the assumption that, after a shock, the unemployment rate returns to its natural rate does not hold in the data.

See also
Classical dichotomy
Diamond coconut model
Frictional unemployment
NAIRU
NAIBER
Phillips curve
Reserve army of labour

Notes

References
K Clark and L Summers, 'Labour Force Participation: Timing and Persistence' (1982) 49(5) Review of Economic Studies 825
M Friedman, 'The Role of Monetary Policy' (1968) 58(1) American Economic Review 1
SP Hargreaves Heap, 'Choosing the Wrong 'Natural' Rate: Accelerating Inflation or Decelerating Employment and Growth?' (1980) 90(359) Economic Journal 611.
FA Hayek, 'Full Employment, Planning and Inflation' (1950) 4(6) Institute of Public Affairs Review 174
E McGaughey, 'Will Robots Automate Your Job Away? Full Employment, Basic Income, and Economic Democracy' (2018) SSRN, part 2(1)

External links
 U.S. Natural Rate of Unemployment (Long-Term), 1949–present
 U.S. Natural Rate of Unemployment (Short-Term), 1949–present

Social science indices
Unemployment

Natural rate of unemployment


سبايرو: ميراث الظل  لعبة فيديو تعتبر الجزء الخامس من سلسلة سبايرو والثالث وهي اللعبة الوحيدة من أجزاء سبايرو التي صنعت حصرياً لجهاز النينتندو دي إس اصدرت اللعبة في 8 أكتوبر2005.

انظر أيضًا
 سبايرو (سلسلة)

مراجع

وصلات خارجية

ألعاب أمايز إنترتيمنت
ألعاب سبايرو
ألعاب سييرا إنترتينمنت
ألعاب نينتندو دي أس الحصرية
ألعاب فيديو 2005
ألعاب فيديو أكشن تقمص أدوار
ألعاب فيديو حركة
ألعاب فيديو فردية
ألعاب فيديو مطورة في الولايات المتحدة
ألعاب فيفندي جيمز
ألعاب منصات ثلاثية الأبعاد
ألعاب نينتندو دي أس

سبايرو: ميراث الظل


LeMan, 1991 yılından beri yayınlanmakta olan haftalık mizah dergisi.

Tarihçe
LeMan, Türkiye'nin en eski ve köklü mizah dergilerinden biridir. 1985'te Gırgır'dan ayrılan bir ekibin kurduğu Limon dergisinin 1991 yılında kapanmasından sonra aynı ekip tarafından kurulduğu için, başlangıcı 1985 sayılabilir. Gırgır ve sonrasındaki benzeri bütün mizah dergileri (Limon da dâhil olmak üzere) büyük bir medya kuruluşuna aitken LeMan dergisi Mehmet Çağçağ ve Tuncay Akgün ortaklığında bağımsız bir dergi olarak kuruldu. Bu yönüyle kendisinden sonra gelen mizah dergileri için (Penguen, Uykusuz ve CafCaf gibi) de model oldu. Limon'dan gelen sol muhalif duruşunu Nihat Genç, Ender Özkahraman, Cezmi Ersöz gibi yazar çizerlerle ve Can Yücel, Eşber Yağmurdereli gibi politik ve kültürel figürlere sahip çıkarak güçlendiren ve daha da popülerleştirerek devam ettiren dergi, uzun bir dönem en çok satan ve sevilen mizah dergisi olarak kalmayı başardı. Kendi yayın evinden pek çok başka mizah ve mizah dışı konuda dergi çıkartarak bir yayın grubuna dönüştü. 2000'li yıllarda kadrosunda yaşanan büyük çaplı kopuşlarla zayıflayarak etkisini ve tirajını yitirmiştir. Ayrılan ekipler Penguen ve Lombak gibi alternatif mizah dergilerini kurmuştur. Zayıflamasına rağmen 2010 yılında 1000. sayısını yayınlamayı başarmıştır.

LeMan Kültür

LeMan Dergisi, kuruluşundan kısa süre sonra Beyoğlu'nda bulunan ofis binasının alt katlarını "LeMan Kültür Merkezi" olarak düzenledi. Dekorasyonuyla LeMan'ın karikatür dünyasını yansıtan ve Cem Yılmaz'ın ilk gösterisini gerçekleştirerek komedyen olarak adını duyurduğu bu mekân, LeMan dergisi ürünlerinin satıldığı küçük bir dükkân ve sergi alanları barındırmakta, konserler, söyleşiler, stand-up gösterileri yapılabilen bir kafe-bar olarak hâlen hizmet vermektedir. Son yıllarda başka pek çok şehirde şubeleri açılan LeMan Kültür, bir kafeler zincirine dönüşmüş durumdadır.

LeMan grubu dergileri
(LeMan dergi grubundan çıkan bu dergilerin bazıları kapanmış, bazıları hâlen yayın hayatını sürdürmektedir)
 L-Manyak
 Öküz
 Atom
 Git
 Yeni Harman
 Red
 O-Haa
 Kaçak Yayın
 Bayan Yanı

Yazar ve çizerleri
 Güneri İçoğlu
 Kaan Ertem
 Bahadır Baruter
 Can Barslan
 Selçuk Erdem
 Erdil Yaşaroğlu
 Cem Yılmaz
 Behiç Pek
 Tuncay Akgün
 Kemal Aratan
 Atilla Atalay
 Ahmet Yılmaz
 Suat Özkan
 Mehmet Çağçağ
 Bahadır Boysal
 Gökhan Dabak
 Metin Fidan
 Sefer Selvi
 Feyhan Güver
 Ramize Erer
 Betül Yılmaz
 Nihat Genç
 Mesud Ata
 Erhan Candan
 Felat Delibalta
 İpek Özsüslü
 Mahmut Tibet
 Zehra Ömeroğlu
 Utku Can Akyol
 Barış Yavaş
 Ozan Süslü

Dış bağlantılar
 Derginin resmî sitesi
 LeMan Paf Takımı

Türk mizah dergileri
1991'de kurulan dergiler
Türkçe dergiler

Leman


Superliga je predstavljala prvi razred odbojkaškog prvenstva Hrvatske za muškarce u sezoni 2021./22.
U "Superligi" je sudjelovalo 12 klubova, a prvak je postala "Mladost" iz Zagreba.

Sustav natjecanja
Natjecanje u "Superligi" se igralo u dva dijela:
 Prvi dio – 12 klubova je igralo dvokružnu ligu (22 kola)
 Doigravanje – igraju prve 4 ekipe iz "Prvog dijela", poluzavršnica i završnica na dvije pobjede

Sudionici

 Centrometal – Črečan, Nedelišće
 Gorica, Velika Gorica
 Kitro Varaždin – Varaždin
 Marsonia – Slavonski Brod
 Mladost – Zagreb
 Mursa – Osijek – Osijek
 Ribola Kaštela – Kaštel Lukšić, Kaštela
 Rijeka – Rijeka
 Rovinj – Rovinj
 Sisak – Sisak
 Split – Split
 Zadar – Zadar

Ljestvice i rezultati

Prvi dio

Ljestvica

Rezultatska križaljka
Ažurirano: 31. svibnja 2022.

Doigravanje za prvaka
 – domaća utakmica za klub1
 – gostujuća utakmica za klub1

 igrano od 13. do 27. travnja 2022.

Povezani članci
 Prvenstvo Hrvatske u odbojci
 Kup Hrvatske 2021./22.

Vanjske poveznice
 m.superliga.hr
 hos-cvf.hr, Hrvatski odbojkaški savez
 natjecanja.hos-cvf.hr

Izvori

 natjecanja.hos-cvf.hr, SUPERLIGA – seniori, pristupljeno 31. svibnja 2022.
 natjecanja.hos-cvf.hr, SUPERLIGA – seniori, wayback arhiva
 m.superliga.hr, ''Superliga M (2021./22.) / Prvi krug natjecanja / Poredak / Rezultati / Raspored, wayback arhiva
 hos-web.dataproject.com, SUPERLIGA (M) 2021./2022. / Prvi krug natjecanja / Matches, pristupljeno 31. svibnja 2022.
 hos-web.dataproject.com, SUPERLIGA (M) 2021./2022. / Drugi krug natjecanja – Doigravanje za prvaka Republike Hrvatske / Matches, pristupljeno 31. svibnja 2022.
 hos-web.dataproject.com, SUPERLIGA (M) 2021./2022. / Prvi krug natjecanja / Standing, pristupljeno 31. svibnja 2022.

2021-22

Superliga Hrvatske u odbojci za muškarce 2021./22.