Who Watches the Watchers este cel de-al patrulea episod al celui de-al treilea sezon al serialului științifico-fantastic "Star Trek: Generația următoare", cel de-al 52-lea episod, difuzat pentru prima dată pe 16 octombrie 1989.

Povestea

Nava stelară Enterprise a Federației, sub comanda căpitanul Picard (Patrick Stewart), sosește pe planeta Mintaka III pentru a reaprovizona și a repara un avanpost al Federației care este folosit pentru a monitoriza poporul Mintakan, o rasă proto-vulcaniană, aflată la nivel cultural apropiat epocii bronzului. În timp ce Enterprise ajută avanpostul, un accident provoacă dispariția stâncii holografice, expunând avanpostul lui Liko, un Mintakan. Liko încearcă să se apropie și este lovit de un șoc electric, care îl face să cadă de pe stâncă și să suporte leziuni critice. Atunci când doctorul Crusher se grăbește să ofere ajutor, își dă seama că leziunile sunt prea grave pentru a se trata acolo și îl transportă pe Enterprise pentru tratament, în ciuda faptului că acest lucru încalcă Prima Directivă. Liko devine conștient și observă tot ceea ce se întâmplă la infirmerie fiind atent la Picard care dă ordine. Dr. Crusher reușește să-l vindece pe Liko și încearcă să-i șteargă din memorie incidentul înainte ca acesta să se întoarcă pe planetă. Primul ofițer Riker sugerează că el și consilierul Troi să se deghizeze ca mintakani pentru a-l căuta Palmer, un membru dispărut al echipei antropologice și pentru a-l monitoriza pe Liko, pentru a se asigura că memoria i-a fost ștearsă. Ei descoperă îngrijorați că ștergerea memoriei nu a reușit, astfel că Liko își amintește o imagine a "Picardului" convingând alți mintakani că Picardul trebuie să fie zeul lor.

Troi și Riker încearcă să risipească mitul Picardului, care câștigă teren atunci când un grup de vânătoare, se întoarce cu Palmer capturat. În timp ce Troi provoacă o diversiune, spunând clanului că o altă persoană asemănătoare cu Palmer se îndreaptă spre peșteri, Riker leagă un bărbat în vârstă care a fost lăsat să îl supravegheze pe Palmer, iar Riker și Palmer fug și ajung pe Enterprise. Din păcate, Troi este capturată și ținut captivă pentru ajutorul acordat celor evadați, astfel că lui Picard nu îi mai rămâne decât să se implice pentru a rectifica situația fără a încălca în continuare prima directivă. El o transportă pe Nuria, liderul satului în care se află Troi, pe Enterprise și încearcă să-i arate că el și restul echipajului sunt muritori, fiind martori chiar și la moartea unui membru al echipajului aflat la infirmerie. Picard se întoarce cu Nuria la suprafață, în mijlocul unei furtuni, pe care Liko o ia ca semn al furiei lui Picard. Nuria încearcă să raționalizeze cu Liko, dar Liko cere o dovadă a mortalității lui Picard și țintește o săgeată către Picard. Picard insistă că, dacă aceasta este singura dovadă pe care Liko o va accepta, atunci Liko ar trebui să tragă. Liko o face, dar fiica lui îl împinge și săgeata doar îl rănește pe Picard. Nuria îi arată lui Liko sângele lui Picard, iar Liko și ceilalți acceptă că Picard nu este un zeu. Picard și Troi se întorc pe Enterprise, iar după ce este tratat, Picard se întoarce la suprafață pentru ultima oară și explică mintakanilor că vor elimina avanpostul și le vor permite să se dezvolte singuri. Înainte de plecarea lui Picard, Nuria îi dă lui Picard în dar o tapițerie mintakană.

Legături externe

Vezi și
 1989 în științifico-fantastic

Episoade din Star Trek: Generația următoare
Episoade de televiziune din 1989
1989 în științifico-fantastic

Observatori observați (Star Trek: Generația următoare)


Jankeja (lat. Jancaea, Jankaea), monotipski biljni rod iz porodice gesnerijevki. Jedini predstavnik je trajnica J. heldreichii, nekad uključivana i u rod ramondija (Ramonda).

Rod je dobio ime u čast mađarskog botaničara V. Bulcsa (1837 – 1890). Vrsta raste u Grčkoj gdje je zaštičena.

Sinonimi
 Haberlea heldreichii Boiss.
 Ramonda heldreichii (Boiss.) Benth. & Hook. f. ex C.B. Clarke
 Ramonda heldreichii Janka ex Boiss.

Izvori

Vanjske poveznice

Gesnerijevke
Flora Grčke

Jankeja


صالح رضوان خريسات هو أديب أردني، وكاتب صحفي، ومعد برامج على الإذاعة والتلفزيون الأردني. ولد في 10 مارس 1960، في مدينة السلط.

نشأته وحياته
نشأ وترعرع صالح خريسات في مدينة السلط و كان مثالا للرجل الذكي كما ورد عن أقربائه وعائلته وأصدقائه، أنهى مسيرته التعليمية الثانوية في الأردن.  بعدها قام بالسفر إلى العراق حيث اندلعت حرب العراق مع الخليج، بعدها سافر إلى سورية ليجد نفسه منضما إلى حزب البعث، الأمر الذي دفع أهله بالضغط عليه حتى يعود إلى الأردن . وبحكم حبه الزائد لأبيه وأمه وإخوته، استجاب لهم وعاد إلى الأردن، ملقيا بكل أحلامه وطموحاته وراء ظهره نزولا عند رغبتهم، ليجد نفسه ملقا القبض عليه على الحدود، تم حظره من السفر خارج البلاد بعد خروجه من السجن، وكان جواز سفره مع المخابرات الأردنية.
تزوج في عام 1986، أنجب أولى بناته التي أسمى دار نشره على اسمها، فكان عنده من الأولاد الصبيان ثلاثة، ومن البنات اثنتين، كان أولاده من أولوياته، وكان التعليم أولى الأولويات، فما كان يسمح لأي ابن أو بنت بأن يوقف مسيرته التعليمية قبل الحصول على شهادة البكالوريوس، فكان حازما جدا في مسألة التعليم.كما وكان يعمل المسابقات في عطلة أولاده الصيفية محفزا إياهم على القراءة والمطالعة، فكان يملك مكتبة خاصة في منزله، يتجاوز عدد الكتب فيها 250 كتابا في شتى مجالات الأدب والفكر.
عمل خريسات في مجمع اللغة العربية في العاصمة عمان، وكان محبا لعاصمته وبلده. اشتهر بقلمه الحاد الذي لم يعرف الظلم أو السكوت عن الحق، كما واشتهرت مقالاته وكتاباته بالجرأة وكسر جميع قيود الخوف. كان كاتبا متعدد المجالات في قراءاته، متخصصا في كتاباته عن تراثنا العريق ومشاكلنا المعاصرة. فقام باصدار العديد من الكتب طول مسيرته الثقافية ومنها: كتاب تقاليد الزواج في الأردن، وكتاب الحماة والكنة، وكتاب الرأي العام الأردني، وكتاب تهذيب تاريخ الأمم والملوك، وكتاب جنوح الفكر، وكتاب سيكولوجية الضحك، و، وكتاب مشكلة الحرب، وكتاب المسرات والاحزان وكان هذا آخر مؤلفاته.
توفي في 02 يناير 2013 على سريره إثر نوبة قلبية .

أعماله

انشأ في عمان  دار آفاق للنشر والتوزيع،  وهي مؤسسة ثقافية توعوية، وتنويرية، ساهمت في تألق الفكر، وازدهار العرفان، وعملت على التقارب بين الافراد والشعوب من خلال الكتابات الحرة. اصدرت دار آفاق منذ تأسيسها في العام 1992م العديد من الكتب والمؤلفات، في مختلف ضروب الفكر والمعرفة.

مؤلفاته
 كتاب تقاليد الزواج في الأردن،
 كتاب الحماة والكنة،
 كتاب الرأي العام الأردني،
 كتاب تهذيب تاريخ الأمم والملوك،
 كتاب جنوح الفكر،
 كتاب سيكولوجية الضحك،
 كتاب المسرات والاحزان،
 كتاب مشكلة الحرب

وصلات داخلية
 الأردن
 دار آفاق للنشر والتوزيع
 عمان

روابط خارجية

مصادر

كتاب أردنيون
مذيعون أردنيون
مواليد 1379 هـ
مواليد 1960
مواليد في السلط
وفيات 1434 هـ

صالح خريسات


Victoria (del latín victoria) es un término, originalmente aplicado a la guerra, dado al éxito alcanzado en el combate personal, después de las operaciones militares en general o, por extensión, en cualquier competencia.

En términos de emoción humana, la victoria se manifiesta por fuertes sentimientos de euforia y en el comportamiento humano es acompañada a menudo con movimientos y amenazantes, asociados con el exceso de endorfinas segregadas antes y durante el combate. Las danzas de victoria son similares a las danzas de guerra que anteceden a la violencia física. Ejemplos de comportamiento de Victoria informados en la Antigua Roma, donde se origina el término, son las canciones de victoria de los mercenarios batavios al mando de Cayo Julio Civilis después de la victoria sobre el Quinto Petilio Cerial en la rebelión de los bátavos de 69 d. C. (según Tácito) y también la canción abominable a Odín, cantada por los lombardos al celebrar la victoria en 579. El animal sacrificial era una cabra, alrededor de cuya cabeza los langobardos bailaban en un círculo cantando el himno de Victoria. En la República romana, las victorias se celebraban con ceremonias de triunfo y monumentos como columnas de Victoria (como la Columna Trajana). Un trofeo es un elemento tomado del bando derrotado simbolizando la victoria.

En la mitología clásica, la victoria está identificada con la Diosa griega Niké y con la romana homónima. Victorias arquetípicas del bien sobre el mal son a menudo representadas en la mitología y los cuentos de hadas.

El triunfo sólo llega para quien lo persigue y marca metas con trabajo, esfuerzo y dedicación.

Véase también

 Victoria pírrica

Referencias
 Victory: definición, idea y fenómeno (en inglés).

Enlaces externos

Juegos
Terminología militar
Terminología deportiva
Conflictos

Victoria (triunfo)


Mariano Fontana est un mathématicien italien, né a Casalmaggiore le  et mort à Milan le .

Biographie
Mariano Fontana naquit de parents obscurs dans la petite ville de Casalmaggiore en 1746, les uns disent le 15 janvier, les autres, avec plus de vraisemblance, le 18 février. À seize ans, il entra dans la congrégation des clercs réguliers de Saint-Paul, appelés Barnabites à cause de l'église de Saint-Barnabé dans laquelle ils s'étaient établis à Milan, dès leur origine. Ses progrès brillants et rapides dans leurs écoles en cette ville annoncèrent un beau talent : on l'envoya en 1771 professer la philosophie dans le collège public de Sainte-Lucie à Bologne. Il acquit dans cette chaire une réputation qui le fit connaître en d'autres pays. Le grand-duc de Toscane Léopold l'appela à Livourne pour y enseigner la même science. Mais le comte de Firmian, plénipotentiaire de l'empereur près le gouvernement général de la Lombardie, y ramena bientôt Fontana, en flattant son goût particulier pour les mathématiques, dont il le nomma professeur pour le collège de Mantoue en 1780. Celui-ci accepta d'autant plus volontiers, que la nature l'avait en quelque sorte créé pour être mathématicien. Lorsqu'après la restauration des études de Pavie, le comte de Wilczek, qui avait succédé au comte de Firmian, s'occupa de faire revivre les bonnes études à Milan, il y appela Fontana pour enseigner dans le célèbre collège de la Bréra les mathématiques appliquées à la mécanique et à la statique. Ce fut alors qu'il composa son cours de dynamique, qui servait de texte à ses leçons publiques. L'Université de Pavie ayant besoin d'un professeur des mathématiques appliquées à la mécanique, etc., Fontana fut nommé à cette chaire en 1785 ; il passa ensuite à celle de géométrie et d'algèbre, par suite de quelques tracasseries ; et il continua d'enseigner en cette université jusqu'en 1802, où, ayant droit à la pension d'émérite, il se retira à Milan, dans le couvent de Saint-Barnabé, et c'est là qu'il finit paisiblement ses jours. Sa passion pour les mathématiques ne le détourna jamais de ses devoirs de religieux ; elle ne l'empêcha pas même de se livrer au goût qu'il avait pour d'autres études et pour les arts. Il s'était formé une bibliothèque précieuse et possédait de vastes connaissances en bibliographie. Il avait en outre recueilli un grand nombre de cartons de grands peintres ; et il avait tellement étudié leurs manières diverses, qu'il était en état de fixer les incertitudes des artistes mêmes dans l'attribution d'un tableau à tel grand maître plutôt qu'à tel autre. Cet avantage, ainsi que celui d'être très-versé dans l'histoire de l'art, le rendirent souvent l'oracle de ceux qui cultivent la peinture. Il montra fréquemment qu'il s'était aussi adonné à l'étude de l'anatomie ; et c'était lors des thèses publiques des professeurs de cette science, qu'il venait argumenter comme s'il eût été l'un d'entre eux. Plusieurs Académies, tant étrangères qu'italiennes, se l'étaient associé ; il devint membre de l'Institut national des sciences, lettres et arts du royaume d'Italie, où il était en outre du collège électoral des Dotti. Son principal ouvrage imprimé est son Corso di dinamica, Pavie, 1790, 1792 et 1795 , 3 vol. ou parties in-4°. Les Atti de cet Institut national offrent, dans la  partie de leur premier volume, donné au public en 1806, un mémoire par lequel Mariano Fontana essaya de réfuter le Traité analytique da la résistance des solides d'égale résistance, etc., publié à Paris, en 1798, par M. Girard, ingénieur des ponts et chaussées ; et dans le tome second, des Osserrazioni storiche sopra l'aritmetica di Francesco Maurolico. Il résulte de ces observations historiques que ce fut ce mathématicien de Messine, à peine nommé dans l'histoire des mathématiques, qui au  introduisit dans les calculs, au lieu de chiffres, des signes plus généraux et les lettres de l'alphabet, et que c'est lui qui a fixé les premières règles de l'algorithme algébrique. On aurait dit que Mariano Fontana craignait que les modernes ne s'enorgueillissent trop de leurs découvertes ; car il chercha plus d'une fois à prouver que ce qu'ils inventaient l'avait été en des temps antérieurs. C'est ainsi qu'il fait honneur aux anciens de plusieurs des méthodes que son ami Mascheroni avait publiées comme neuves dans sa Géométrie du compas ; et il fait voir que le plan même de cet ouvrage n'était pas nouveau, ayant déjà été donné depuis longtemps par Giovanni Battista Benedetti, dans un petit livre qui a pour titre : Resolutio omnium Euclidis problematum aliorumque ad hoc necessarie inventorum, una tantummodo circini data apertura, per Joannem Baptistam de Benedictis inventa, Venise, 1555, apud Barth. Cæsanum.

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Mathématicien italien du XVIIIe siècle
Naissance en janvier 1746
Décès en novembre 1808
Décès à 62 ans
Naissance à Casalmaggiore

Mariano Fontana


In mathematics, homological conjectures have been a focus of research activity in commutative algebra since the early 1960s. They concern a number of interrelated (sometimes surprisingly so) conjectures relating various homological properties of a commutative ring to its internal ring structure, particularly its Krull dimension and depth.

The following list given by Melvin Hochster is considered definitive for this area. In the sequel, , and  refer to Noetherian commutative rings;  will be a local ring with maximal ideal , and  and  are finitely generated -modules.

 The Zero Divisor Theorem. If  has finite projective dimension and  is not a zero divisor on , then  is not a zero divisor on .
 Bass's Question. If  has a finite injective resolution then  is a Cohen–Macaulay ring.
 The Intersection Theorem. If  has finite length, then the Krull dimension of N (i.e., the dimension of R modulo the annihilator of N) is at most the projective dimension of M.
 The New Intersection Theorem. Let  denote a finite complex of free R-modules such that  has finite length but is not 0. Then the (Krull dimension) .
 The Improved New Intersection Conjecture. Let  denote a finite complex of free R-modules such that  has finite length for  and  has a minimal generator that is killed by a power of the maximal ideal of R. Then .
 The Direct Summand Conjecture. If  is a module-finite ring extension with R regular (here, R need not be local but the problem reduces at once to the local case), then R is a direct summand of S as an R-module. The conjecture was proven by Yves André using a theory of perfectoid spaces.
 The Canonical Element Conjecture. Let  be a system of parameters for R, let  be a free R-resolution of the residue field of R with , and let  denote the Koszul complex of R with respect to . Lift the identity map  to a map of complexes. Then no matter what the choice of system of parameters or lifting, the last map from  is not 0.
 Existence of Balanced Big Cohen–Macaulay Modules Conjecture. There exists a (not necessarily finitely generated) R-module W such that mRW ≠ W and every system of parameters for R is a regular sequence on W.
 Cohen-Macaulayness of Direct Summands Conjecture. If R is a direct summand of a regular ring S as an R-module, then R is Cohen–Macaulay (R need not be local, but the result reduces at once to the case where R is local).
 The Vanishing Conjecture for Maps of Tor. Let  be homomorphisms where R is not necessarily local (one can reduce to that case however), with A, S regular and R finitely generated as an A-module. Let W be any A-module. Then the map  is zero for all .
 The Strong Direct Summand Conjecture. Let  be a map of complete local domains, and let Q be a height one prime ideal of S lying over , where R and  are both regular. Then  is a direct summand of Q considered as R-modules.
 Existence of Weakly Functorial Big Cohen-Macaulay Algebras Conjecture. Let  be a local homomorphism of complete local domains. Then there exists an R-algebra BR that is a balanced big Cohen–Macaulay algebra for R, an S-algebra  that is a balanced big Cohen-Macaulay algebra for S, and a homomorphism BR → BS such that the natural square given by these maps commutes.
 Serre's Conjecture on Multiplicities. (cf. Serre's multiplicity conjectures.) Suppose that R is regular of dimension d and that  has finite length.  Then , defined as the alternating sum of the lengths of the modules  is 0 if , and is positive if the sum is equal to d. (N.B. Jean-Pierre Serre proved that the sum cannot exceed d.)
 Small Cohen–Macaulay Modules Conjecture. If R is complete, then there exists a finitely-generated R-module  such that some (equivalently every) system of parameters for R is a regular sequence on M.

References

 Homological conjectures, old and new, Melvin Hochster, Illinois Journal of Mathematics Volume 51, Number 1 (2007), 151-169.
 On the direct summand conjecture and its derived variant by Bhargav Bhatt.

Commutative algebra
Homological algebra
Conjectures
Unsolved problems in mathematics

Homological conjectures in commutative algebra


Józef Wróbel SCI (* 18. Oktober 1952 in Bestwina) ist ein polnischer Ordensgeistlicher und römisch-katholischer Weihbischof in Lublin.

Leben
Józef Wróbel trat der Ordensgemeinschaft der Dehonianer bei, legte am 28. Dezember 1974 die Profess ab und der Erzbischof von Krakau, Franciszek Kardinal Macharski, weihte ihn am 12. Juni 1980 zum Priester. Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 30. November 2000 zum Bischof von Helsinki.

Der Präsident des Päpstlichen Rat zur Förderung der Einheit der Christen, Edward Idris Kardinal Cassidy, spendete ihm am 27. Januar des nächsten Jahres die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Piero Biggio, Apostolischer Nuntius in Island, Finnland, Norwegen, Schweden und Dänemark, und Gerhard Schwenzer SSCC, Bischof von Oslo.

Als Wahlspruch wählte er Omnia mea tua sunt.

Rücktritt
Am 28. Juni 2008 wurde er zum Weihbischof in Lublin und Titularbischof von Suas ernannt. Bischof Wróbel wurde auf eigenen Wunsch von seinem Amt als Bischof von Helsinki entbunden. Er wurde auf sein Bitten hin zum Weihbischof in Lublin berufen und bekleidet an der Katholischen Universität Lublin eine Professur. Der Rücktritt Wróbels lässt sich auf einen alten kirchlichen Richtungsstreit zwischen dem jetzigen Bischof Teemu Sippo SCI von Helsinki und ihm zurückführen. Der damalige Pater Sippo wurde vom amtierenden Bischof Wróbel in früheren Jahren als Dompfarrer abgelöst.

Weblinks

Einzelnachweise

Moraltheologe
Hochschullehrer (Katholische Universität Lublin)
Bischof von Helsinki (römisch-katholisch)
Weihbischof in Lublin
Titularbischof
Römisch-katholischer Theologe (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Theologe (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Dehonianer
Pole
Geboren 1952
Mann

Józef Wróbel


Le Philtre (título original en francés; en español, El filtro) es una ópera en dos actos, con música de Daniel-François-Esprit Auber y libreto de Eugène Scribe. Se basa en "Il filtro" de Silvio Malaperta, publicada en una adaptación francesa en la Revue de París realizada por Stendhal en el año 1830. Se estrenó en Théâtre de l'Académie Royale de Musique el 15 de junio de 1831.

Historia
La ópera se ambienta en Mauléon, en el . Desde el punto de vista técnico, Le Philtre es una comedia, parecida a otras óperas cómicas del autor, pero su tono no es tan ligero como Fra Diavolo.

Le Philtre se estrenó en Théâtre de l'Académie Royale de Musique (Opéra, Salle de la rue Le Peletier) el 15 de junio de 1831, con escenografía de Pierre-Luc-Charles Cicéri. Tuvo un gran éxito, hasta el punto de que permaneció en el repertorio de la Ópera hasta 1862. Se tradujo a otros idiomas y se produjo en otras capitales europeas, como Berlín, Bruselas, Londres o Milán, llegando incluso a Nueva York. Pronto hizo Gaetano Donizetti rápidamente hizo la versión en italiano, El elixir de amor (1832). Después de que esta segunda ópera se hiciera muy popular, la música de ambas óperas se mezcló en un pastiche que se cantó en alemán en San Petersburgo en 1836.

Personajes

Referencias
Daniel Auber en operone.de

Óperas de Daniel-François Auber
Óperas en francés
Óperas de 1831
Óperas estrenadas en París

Le philtre


El convidado de piedra (en ruso, Каменный гость / Kámenny gost) es una ópera en tres actos con música de Aleksandr Dargomyzhski y libreto en ruso tomado de forma casi literal del drama homónimo de Aleksandr Pushkin en verso blanco (parte de su colección Pequeñas tragedias), con ligeros cambios en las palabras y la interpolación de dos canciones indicadas en la obra. Se estrenó en el Teatro Mariinski, de San Petersburgo, el 16 de febrero de 1872.

Según los deseos del compositor, los últimos versos de la escena primera fueron compuestos por César Cui, y el conjunto fue orquestado por Nikolái Rimski-Kórsakov. Muchos años después, Rimski-Kórsakov revisó su propia orquestación de la ópera, reescribió unos pocos pasajes originales de Dargomyzhski, y añadió un preludio orquestal. Esta versión, terminada en 1903 y estrenada en 1907 en el Teatro Bolshói, se considera actualmente la versión estándar.

Esta ópera rara vez se representa en la actualidad; en las estadísticas de Operabase no aparece entre las óperas representadas en el período 2005-2010.

Argumento

La acción, que se desarrolla en la España del , trata el tema del personaje de Don Juan.

Personajes

Grabaciones

 Fedoséyev
 VHS 1979, (DVD 2010) Grabación en vivo, Vladímir Atlántov (Don Juan), Tamara Miláshkina (Donna Anna), Alexander Vedérnikov (Leporello), Tamara Sinyávskaya (Laura), Vladímir Valaitis (Don Carlos), Vladímir Filíppov (Un monje/Estatua del Comendador), Andréi Sokolov, Petr Glubokiy (invitados de Laura). Orquesta y coro del Teatro Bolshói, Mark Ermler.

Notas y referencias

 TARUSKIN, Richard: «The Stone Guest» (El convidado de piedra), en Grove Music Online; ed. L. Macy. Consultado el 26-06-2005

 TARUSKIN, Richard: «The Stone Guest and its Progeny» (El convidado de piedra y su prole) en Opera and Drama in Russia as Preached and Practiced in the 1860s (La ópera y el drama en Rusia: su teoría y su práctica en la década de los 60 del siglo XIX). Rochester (NY). University of Rochester Press (Publicaciones de la Universidad de Rochester). 1981.

Enlaces externos

Libreto en ruso en archivo .zip para Word

Óperas basadas en piezas de teatro
Óperas de Aleksandr Dargomizhski
Óperas en ruso
Óperas de 1872
Óperas estrenadas en San Petersburgo
Óperas ambientadas en España
Obras de ficción ambientadas en el siglo XVII
Óperas inacabadas
Adaptaciones de obras de Aleksandr Pushkin
Obras basadas en la leyenda de Don Juan

El convidado de piedra


أسانوما إنجيرو (باليابانية: 浅沼稲次郎؛ بالكانا: あさぬま いねじろう) باليابانية 浅沼稲次郎) من مواليد 27 ديسمبر 1898 ، وقتل في 12 أكتوبر سنة 1960 ، سياسي ياباني وخطيب مفوه ورئيس سابق للحزب الاشتراكي الياباني توفيت والدته أثناء ولادته وتوفي والده بالسرطان بعد ذلك، أغتيل طعنًا أثناء إلقاء خطاب تليفزيوني ضمن الحملة الانتخابية للبرلمان، على يد أوتويا ياماغوتشي وهو يميني متطرف لم يتجاوز الـ17 من عمره، عامت اليابان مظاهرات احتجاجية بعد الاغتيال اشتهر بمهاجمة الولايات المتحدة الأمريكية والعالم الغربي في خطاباته.

طالع أيضاً

 كازوتاكا كوموري

مراجع

وصلات خارجية

 Find-A-Grave Bio.- Inejiro Asanuma

أحداث أكتوبر 1960 في آسيا
أشخاص اشتهروا لكونهم موضوع صور محددة
أشخاص قتلوا في اليابان
أعضاء مجلس النواب الياباني
اشتراكيون
اشتراكيون يابانيون
اغتيالات مصورة
جرائم 1960 في اليابان
جرائم قتل في آسيا 1960
جرائم قتل في اليابان عقد 1960
خريجو جامعة واسيدا
سياسيون من طوكيو
سياسيون يابانيون مغتالون
سياسة يسارية متطرفة في اليابان
ضحايا قتل ذكور
ماركسيون يابانيون
مواليد 1898
مواليد في طوكيو
وفيات 1960
وفيات بالطعن في اليابان
جرائم قتل في اليابان 1960
اشتراكيون قتلوا

أسانوما إنيجيرو


Andrea Feldman (April 1, 1948 – August 8, 1972) was an American actress and Warhol superstar. She committed suicide in 1972.

Career
Andrea Feldman was a native New Yorker. She attended Quintano's School for Young Professionals, a high school for the performing arts. She starred in three Warhol films; Imitation of Christ, Trash and Heat.
A regular in the back room of Max's Kansas City, she pioneered a performance which she called "Showtime", in which she performed a striptease on the round table, at the center of the room. She became known for her dependence on drugs, particularly amphetamines.

Feldman was featured in a 1970 documentary called Groupies, where she referred to herself by a nickname given to her by the Warhol crowd; Andrea "Whips" Feldman. She also often referred to herself as "Andrea Warhol". She was known by her friends as "Crazy Andy".

"A lot of people in the Warhol scene pretended to be crazy, but Andrea really was. She had endless money for everything but mental health. When she had nervous breakdowns, her parents would send her to state hospitals. Just before Heat came out and she knew—she was about to be a star, she had a nervous breakdown, and her physician told her parents that what she needed was a job. I remember her saying "What am I supposed to do? Be a waitress?!" - Penny Arcade.

Death
In August 1972, several days after returning from Europe, Feldman summoned several ex-boyfriends, including poet Jim Carroll, to the New York City apartment of her parents to witness what she called her "final starring role". "She left a note that said, "I'm headed for the big time. I'm on my way up there with James Dean and Marilyn Monroe"".

"Andrea and I were engaged at the time and we were going to get married. It was sort of a ploy at first but it started to get serious. Her parents would commit her to Bellevue now and then to keep her under their thumb. Things seemed a little strange between us when I got back from doing Pork, a play we were performing in England. It was real wild for a while there, and Andrea was acting very strange toward me, like she didn't trust me. All of a sudden in the middle of all the mayhem, Andrea stood up on a chair and held a picture of Marilyn Monroe over her head, and she just stood there. And a couple of people at other tables said, "Oh, it's Showtime!" After a long time of just standing there, she said, "Marilyn died; love me while you can!" The next day, she jumped from the fourteenth-floor window of her uncle's apartment" - Leee Black Childers.

Feldman jumped to her death on August 8, 1972, a few days after the tenth anniversary of Marilyn Monroe's death. Geraldine Smith, who had appeared in Flesh and was a close friend of Feldman, wrote in her obituary for The Village Voice:

"Andrea Feldman, one of Andy Warhol's superstars, jumped to her death on August 8 at 4:30 pm from a 14th floor window at 51 Fifth Avenue, taking with her a crucifix and Bible she found in a church a few days before... Andrea left a note addressed to everyone she knew, saying she loved us all, but 'I'm going for the big time, I hit the jackpot!"

Rumors spread that the note that Feldman left behind wasn't as kind as Smith's obituary implied.

"Andrea had apparently made dates for that afternoon with half a dozen guys she had gone out with, including the poet and diarist Jim Carroll, so that they would all be down on the sidewalk when she flew out the window... In the back room of Max's the old Superstars were saying that Geraldine had been kind in print - the note wasn't to everyone and it wasn't about love; it was to Andy and it was very, very nasty." - Bob Colacello.

Her suicide preceded the release of Warhol's Heat, in which she had a much larger role than in previous Warhol films. Feldman's performance garnered positive reviews. Judith Crist, a critic for New York magazine wrote: "The most striking performance, in large part non-performance, comes from the late Andrea Feldman, as the flat-voiced, freaked-out daughter, a mass of psychotic confusion, infantile and heart-breaking."

In 1976, Lou Reed and Jeffrey Morgan discussed Feldman.

REED: It's like when Andrea Feldman committed suicide, she jumped out the window and said she was trying for the big time. And she... Like, the only thing anybody in New York ever had to mention about her was that she landed so hard in the sidewalk that she left footprints. I was gonna say hoofprints, I dunno why. But it must've been 'cause it was a tragedy for a cow or a horse. Andrea Feldman. That's not romantic. She changed it to Andrea Warhol.

MORGAN: Wasn't it "Whips"?

REED: [surprised] Yeah, as a matter of fact. Andrea "Whips" Feldman.

Filmography
Imitation of Christ (1967) - Son's girlfriend
**** (Four Stars) aka 24 Hour Movie (1967)
Groupies (1970, documentary) - Herself
Trash (1970) - Rich Girl
Heat (1972) - Jessica Todd

References

External links

1948 births
1972 suicides
20th-century American actresses
Actresses from New York City
American film actresses
Suicides by jumping in New York City
People associated with The Factory
1972 deaths

Andrea Feldman


Waterfront station is a major intermodal public transportation facility and the main transit terminus in Vancouver, British Columbia, Canada. It is on West Cordova Street in Downtown Vancouver, between Granville and Seymour Street. The station is also accessible via two other street-level entrances, one on Howe Street to the west for direct access to the Expo Line and another on Granville Street to the south for direct access to the Canada Line.

The station is within walking distance of Vancouver's historical Gastown district, Canada Place, Vancouver Convention Centre, Harbour Centre, Sinclair Centre, and the Vancouver Harbour Flight Centre float plane terminal. A heliport operated by Helijet, along with the downtown campuses for Simon Fraser University and the British Columbia Institute of Technology, are also located within the vicinity of the station.

History

Waterfront station was built by the Canadian Pacific Railway (CPR) and opened on August 1, 1914. It was the Pacific terminus for the CPR's transcontinental passenger trains to Montreal, Quebec, and Toronto, Ontario. The current station is the third CPR station. The previous CPR station was located one block west, at the foot of Granville and, unlike the current classical-styled Waterfront station, was built in "railway gothic" like the CPR's many railway hotels.

In 1978, when Via Rail took over the passenger operations of the CPR and the Canadian National Railway, it continued using both railways' stations in Vancouver, but a year later, Via consolidated its Vancouver operations at Pacific Central Station, the CN station near False Creek, and ceased using the CPR station. The last scheduled Via passenger train to use Waterfront station departed on October 27, 1979.

Waterfront station's transformation into a public intermodal transit facility began in 1977. That year, the SeaBus began operating out of a purpose-built floating pier that was connected to the main terminal building via an overhead walkway above the CPR tracks. The CPR's passenger platform and some of its tracks were torn up in the early 1980s to make way for the guideway of the original SkyTrain line (Expo Line), which opened on December 11, 1985. During Expo 86, SkyTrain operated special shuttle trains between Waterfront station and Stadium–Chinatown station (then named Stadium station), connecting the Canadian Pavilion at Canada Place to the main Expo site along False Creek.

A private ferry company, Royal SeaLink Express, ran passenger ferries from a new dock on the west side of the SeaBus terminal to Victoria and Nanaimo in the early 1990s, but ultimately folded. In 2003, HarbourLynx began operating out of Royal Sealink's old facility at the SeaBus terminal. In 2006, following major engine problems with their only vessel, they folded as well.

In 1995, platforms were built adjacent to the SkyTrain station for the West Coast Express, which uses the existing CPR tracks. The platforms for the West Coast Express were built in the same location as the old CPR platforms.

In 2002, Millennium Line trains began to share tracks with the Expo Line at Waterfront station. The lines continued to share tracks until late 2016, when an Expo Line branch to Production Way–University station was created in replacement of the Millennium Line service between VCC–Clark and Waterfront stations.

In 2009, the Canada Line opened with separate platforms which are accessible via the main station building, but require leaving the fare-paid zone when transferring between other modes. Waterfront station serves as a common terminus point for both the Expo Line and the Canada Line.

Waterfront station was one of the first stations to receive TransLink's "T" signage, denoting a transit station. This signage was originally installed in the downtown core of Vancouver to help visitors during the 2010 Olympics.

In 2018, TransLink announced that Waterfront's Canada Line platforms, as well as two other stations on the line within downtown Vancouver, would receive an accessibility upgrade including additional escalators, as most Canada Line stations were built with only up-escalators initially. Construction began in early 2019 and was completed in December.

In 2020, TransLink started work on replacing the escalators connecting to the Expo Line. The first step in this project was to close access to the Expo Line from Cordova Street for three weeks in June. The closure forced passengers to access the Expo Line from the Howe Street entrance. Because the construction blocked access to the elevators to the Expo Line platforms, a temporary shuttle bus service between the SeaBus terminal, the main concourse area, and Burrard station was instated.

In 2022, TransLink relocated the in-person service centre at Stadium–Chinatown station and opened a new  customer service centre at Waterfront station on September 23.

Architecture

Waterfront's main station building was designed in a neoclassical style, with a symmetrical red-brick facade dominated by a row of smooth, white Ionic order columns. The Ionic columns are repeated in the grand interior hall, flanking the perimeter of the space. The main hall features two large clocks facing each other high on the east and west walls. Paintings depicting various scenic Canadian landscapes, completed in 1916 by Adelaide Langford, line the walls above the columns. The Montreal architecture firm Barott, Blackader and Webster was responsible for designing the main station building.

The station building is owned by Cadillac Fairview and underwent renovations in 2015 to restore its brick facade.

Services
SkyTrain Expo Line through Vancouver to northeast/south Burnaby, New Westminster and Surrey
SkyTrain Canada Line, through Vancouver to central Richmond and Vancouver International Airport
West Coast Express commuter rail Port Moody, Coquitlam, Port Coquitlam, Pitt Meadows, Maple Ridge, and Mission
SeaBus passenger ferry to Lonsdale Quay in North Vancouver
Various local, suburban, and express bus services provided by TransLink
HeliJet's heliport is adjacent to the SeaBus concourse, therefore allowing passengers to connect to Waterfront station's main terminal building
Vancouver Harbour Flight Centre float plane terminal is located approximately two blocks west of Canada Place

Station information

Station layout

Entrances
 Cordova Street entrance (terminal building) : a fully accessible entrance connecting all services at Waterfront station. The entrance is at the east end of platforms 1 and 2 (Expo Line) and north end of platform 3 and 4 (Canada Line).
 Howe Street entrance: serves Canada Place, with underground connection to Sinclair Centre and Waterfront Centre at concourse level. No elevator is available at this entrance.
 Granville Street entrance : a new entrance opened 2009 in conjunction to the opening of the Canada Line. Located at the south end of platform 3 and 4 (Canada Line).

Transit connections

Bus services load on Cordova Street. Additional stops are on Hastings Street, adjacent to the Canada Line entrance near Granville Street for the R5 RapidBus service.

See also
List of heritage buildings in Vancouver
Pan Pacific Vancouver Hotel
Fairmont Pacific Rim

References

External links

Buildings and structures in Vancouver
Heritage buildings in Vancouver
Canadian Pacific Railway stations in British Columbia
SeaBus
Expo Line (SkyTrain) stations
Canada Line stations
West Coast Express stations
Transport in Greater Vancouver
Transit centers
Ferry terminals in British Columbia
1914 establishments in British Columbia
Railway stations in Canada opened in 1914
Railway stations in Canada opened in 2009

Waterfront station (Vancouver)


Knyttet til floderne Xe-Pian og Xe-Namnoi (Xe Namnoy, på engelsk) findes et projekt for at bygge et vandkraftværk i Laos som produserer 480 Megawatt. Anlægget ligger delvis i Champasak provins og delvis i Attapeuprovins; Dæmningerne ligger i Champasak provins. Det formelle navn på projektet er Xe-Pian Xe-Namnoy Hydroelectric Power Project.

Bygherren er Xe-Pian Xe-Namnoy Power - et aksjeselskap.

Historie

Byggingen startede i februar 2013.

En av dæmningene på anlægget kollapset den 23. juli 2018 - Dæmning-kollapset i Laos i 2018.

Tekniske data

Dæmningern er blandt annet
 Xe-Namnoi-dæmningen (Xe-Namnoy-, på engelsk) – 73,7 m højde, 1600 m lengde, 522 km2 nedslagsfelt; volum på vassmagasin - 1,043 milliarder kubikkmeter (type: [ steinfyllingsdam, eller] Clay Core Rock Fill Dam)
 Xe-Pian-dæmningen – 48 m højde, 1307 m lengde, 217 km2 nedslagsfelt, 28,72 millioner kubikkmeter vassmagasin-volum (type: Clay Core Rock Fill Dam kombinert med gravitasjonsdemning i betong)
 Houay Makchanh-dæmningen – 81 km2 nedslagsfelt,

Et av reguleringsmagasinerne har [i juni 2018]
 [«fjellovergang-demning D», eller] Saddle 'D' [eller «sadel D»]; Demningen er 1 av 3 «earth-filled auxiliary dams», skrev media.

Referansar

Xe-Pian Xe-Namnoy

Vandkraft-projektet Xe-Pian Xe-Namnoy


.

التصميم

يصنع القميص من أقمشة متعددة وأكثرها شيوعاً قماش القطن ويكون ذو عدة أزرار حسب الرغبة.
وهي ذات ألوان متعددة حسب الرغبة أيضاً. وتختلف الأقمصة الرسمية من بلد إلى آخر. ولكن الأكثر شيوعاً هو المصطحب بالبدلة وربطة العنق.

الاستعمالات
يستعمل القميص الرسمي في جميع المناسبات وفي العمل وتكون البدلة الرسمية مرافقة له وأحياناً ربطة العنق.

مراجع

وصلات خارجية

قمصان
تاريخ الملابس (موضة غربية)
تاريخ الموضة
ملابس علوية

قميص رسمي


1875 ජුලි 26 වන දින උපන් ස්විට්සර්ලන්ත ජාතික මනෝ චිකිත්සකයෙක් වන කාල් යුං විශ්ලේෂණාත්මක මනෝවිද්‍යාවේ පුරෝගාමියෙක් ලෙස සලකයි.මොහු විසින් මනෝවිද්‍යාව අද්විතීය මෙහෙය යුරෝපය, ඇමරිකා එක්සත් ජනපදය සහ අනෙකුත් ප්‍රදේශ අන්තර් සංස්කෘතික බලපෑම් ඇති කිරීමට සමත් විය. ඔහු සිහින, චිත්‍ර, මිත්‍යා විශ්වාස පිළිබඳ අධ්‍යයන, ආගමික දර්ශනය, දර්ශනවාදය වැනි ක්ෂේත්‍ර විශ්ලේෂණ මගින් ආත්මය පිළිබඳ අවබෝධය අවධාරණය කරන ලදී. ඔහු සෛද්ධාන්තික මනෝ විද්‍යාඥයෙක් සහ ප්‍රායෝගික වෛද්‍යවරයෙක් වුව ද ඔහුගේ ජීවිතයේ වැඩි කාලයක් වැය කළේ බටහිර සහ නැගෙනහිර දර්ශනවාදය, තාරකා විද්‍යාව, සාමාජ විද්‍යාව, සාහිත්‍යය, චිත්‍ර කලාව වැනි ක්ෂේත්‍ර අධ්‍යයනය සඳහාය. ඔහුගේ ප්‍රසිද්ධ මත ලෙස මූලාකෘති පිළිබඳ සංකල්පය, සාමූහික අවිඥානය  හැඳින්විය හැක.යුං විසින් සමතුලිතතාවයේ සහ සුසංගමයේ වැදගත්කම අවධාරණය කරන ලදී. ඔහු විසින් නූතන මිනිසා විද්‍යාව සහ තර්කනය එල්බ සිටීම ගැන අනතුරු හැඟවූ අතර එයට අධ්‍යාත්මික බව සහ විඥාණක මත එක් කර ගැනීමෙන් වඩා ඵලදායී කර ගත හැකි බව පෙන්වා දුණි.

ළමාවිය හා අධ්‍යාපනය
කාල් ගුස්ටව් යුං 1875 ජූලි 26 දින ස්විස්ටර්ලන්තයේදී උපත ලැබීය.යුංගේ පියා දේවගැතිවරයෙකු මෙන්ම ප්‍රකට වාග් විද්‍යඥයෙකුද විය.කාල් යුං ලොව බිහිවූ ශේෂ්ඨතම මනෝවිද්‍යාඥයා වූ සිග්මන්ඩ් ෆ්‍රොයිඩ්ගේ ප්‍රතම අනුගාමිකයාද විය.යුං ගේ දෙමාපියන් උගත් බුද්ධිමත් යුවලක්වූහ.කාල් යුං ගේ ළමා අවධිය විවිධ අසනීප මධ්‍යෙය් දිවිගෙවන්නට සිදුවිය.ඔහුගේ පියා ඉතා කාරුණික ගති ඇති අයකු වූ අතර තම පියා ඇසුරේ සතුටින් දිවිගෙවු බව සදහන්වේ.එහෙත් ඔහුගේ මව තරමක් අසාමාන්‍ය හැසිරීම් රටාවක් දක්වා ඇත.දිවා කාලයේ ඉතා යහපත්ව ගත කලද රාත්‍රී කාලයේදී දී ඇගේ අසාමාන්‍ය හැසිරීම් ඇතිවන බව ඔහු අද්දැක ඇත.කෙසේ වෙතත් මෙම සිදුවීම් පසුව ඔහු අධිමනෝවිද්‍යාව කෙරේ රුචිකත්වයක් දැරීමට හේතු වන්නට ඇත.වරක් යුං තම මවගේ කාමරය දෙසින් ඉතා අද්භුත යමක් දුටුබව පවසයි.ඇගේ කාමරයේ සිට දීප්තිමත් සිරුරකින් හෙබි යමෙක් පිටතට පැමිනි බවත් එම අද්භුත සිරුරේ හිස කදින් වෙන්වී අහසේ පාවෙමින් තිබුන බවත් පවසා ඇත.ඔහු අධිමනෝවිද්‍යාව වැඩි නැඹුරුවක් දැක්වීමට හේතුව තමා කුඩා කල ලැබූ මෙම අද්භූත සිදුවීම් විද්‍යාත්මකව විවරණය කිරීමට සුදුසු එකම විෂය අධිමනෝවිද්‍යාව යන්න තේරුම් ගත්නිසා වියහැක.කෙසේ නමුත් ෆ්‍රොයිඩ් අධිමනෝවිද්‍යා විෂය කෙරේ නැඹුරුවක් නොදැක්වීය.යුං ගේ පියාගේ අභිප්‍රායවූයේ තම පුතුද තමාමෙන් දේවගැතිවරයකු වනවා දකින්නටය.එහෙත් යුං සම්ප්‍රධායික ආගමික විශ්වාස එකහෙලා ප්‍රතික්ෂේප කරන්නටත් තම පියා සමග මෙහි සත්‍ය අසත්‍යතාවය පිළිබද තර්ක කරන්නටත් පෙළබඹින.එහෙත් කරුණාවන්ත අන් අයගේ මතවාද ඉවසීමේ පුරුද්දකින් හෙබි යුං ගේ පියා තම පුතුගේ තර්ක හමුවේ උරණ නොවීය.ඔහුගේ නිදහස් අදහස් ගරු කළේය.මෙම නිසාම ඔහු දේවගැතිවරයකු කිරීමේ සිහිනය පසෙකතබා තම පුතුගේ නිදහස් මතවාදයන්ට අවනතවිය.යුං වෛද්‍ය විද්‍යාව වෙත යොමු වූ අතර බාසෙල් සුරිචි යන විශ්ව විද්‍යාලවලින් වෛද්‍ය විද්‍යාව හැදෑරීය.වෛද්‍යවරයෙකු වූ යුං ඉ්‍යුජින් නම් වෛද්‍යවරයෙකු සමග එක්වී මොළයේ ආබාධ පිළිබද පර්යේෂණ පැවැත්වීය.ඉ්‍යුජින් නම් වෛද්‍යවරයා ගෙන් ඔහු සිග්මන්ඩ් ෆොයිඩ් ගැන අසා තිබිනි.සුරිචි විශ්ව විද්‍යාලයෙන් මනෝ චිකිත්සනය පිළිබද උගත් යුං එම විශ්ව විද්‍යාලයේම මනෝ චිකිස්සනය පිළිබද කතිකාචාර්‍යවරයකු ලෙස ක්‍රියා කළේය.මේ අතර සිග්මන්ඩ් ෆොයිඩ් ගේ සිහින විශ්ලේෂණය පොත කියවීමත් සමග ඔහු ෆ්‍රොයිඩ් හමුවී මනෝ විශ්ලේෂණය පිළිබද ඉගෙගෙන ෆොයිඩ්ගේ ප්‍රධානතම අනුගාමිකයා බවට පත්වේ.එම නිසාම කාල් යුං ෆොයිඩ්ගේ මනෝ විශ්ලේෂණවාදයේ ඹටුන්න හිමි කුමාරයා ලෙසත් ෆොයිඩ්ගේ ආදරණිය පුත්‍රයා ලෙසත් අන්වර්ත නාමයන් ගෙන් හදුන්වයි.

විවාහය
වර්ෂ 1903 පෙබරවාරි 14 වන දින යුං එම්මා රුචෙන්බර නම් තරුණියක හා විවාහ වෙයි.එම්මා කාල් යුංට වඩා වසර 7 කින් බාල තැනැත්තියකවිය.ඇය එවක ස්විස්ටර්ලන්තයේ විසූ දෙවන ධනවත්ම කාන්තාව වූවාය.යුං හා එම්මා අතර ප්‍රේමය ආරම්භ වන්නේ පාසැල් වයසේදීමය.මෙම විවාහය සිදුවී වසර දෙකක් ඇතුලත යුංගේ බිරිඳ එම්මාගේ පියා මියයි.එම්මා යුං තම සැමියාගේ කටයුතුවලට ඉතා සතුටින් උපකාර කළාය.ඔවුන් දෙපලට දරුවන් 5 දෙනකු ගේ දෙමාපියන්වූහ.ඔවුන්ගේ බාලම දරුවා 1914 දී මෙලොවට බිහිවිය.මෙයින් පසු යුං විසින් තමාගේ සේවාදායිකාවකවූ ඇන්තෝනියෝ වුල්ෆ් සමග අනියම් පෙමක පැටලිණ.පසුව එම්මා යුං හා කාල් යුං විරසක වුවද පසුව යලිත් සමාදානවිය.සැබීනා පියරින් නම් කාන්තාව සමගද යුං අනියම් සබදතා පවත්වා ඇත.

සිග්මන්ඩ් ෆ්‍රොයිඩ් හා සම්භන්ධතාව

චාරිකා

විපත

විශ්ලේෂණවාදී මනෝ විද්‍යාව
සිංග්මන් ෆොයිඩ් විසින් ඉදිරිපත් කල මනෝ විශ්ලේෂණවාදයට සුළු වෙනස්කම් ඇතිකරමින් කාල් යුං විසින් විශ්ලේෂණවාදී මනෝවිද්‍යාව ගොඩනැගුවේය මේ සදහා පදනම සකස්වූයේ 1912 දී ෆොයිඩ් විසින් රචිත the psychology of unconscious නම් ග්‍රන්තයයි මෙහි ෆොයිඩ් විසින් විස්තර කර ඇති ලිංගිකත්වය පිළිබද මතවාදය එවක උග්‍ර විවේචනයට බදුන්විය ඊට සමගාමීව ෆොඩ්හැම් විශ්ව විද්‍යාලයේදී පැවති ආරාධිත දේශනයකදී කාල් යුං විසින් ෆොයිඩියානු ඇතැම් මතවාද දැඩිව චිවේචනය කළේය පසුව සිග්මන් ෆොයිඩ් ගේ හොදම අනුගාමිකයාවූ කාල් යුං 1914 දී වෙන්විය එයින්පසු යුං විසින් මනෝ විශ්ලේෂණවාදයේ ඇතැම් අංග සංශෝධනය කරමින් විශ්ලේෂණවාදී මනෝ විද්‍යාව බිහිකළේය

ලුබ්ධි ශක්තිය
ෆොයිඩ් විසින් හදුන්වාදුන් ලුබ්ධි ශක්තිය නම් සංකල්පයට කාල් යුං විසින් නව අර්ථකතනයක් ගෙනඑන ලදී.මෙහි දී ෆ්‍රොයිඩ් විසින් ලිංගිකත්වයට ලබාදුන් ප්‍රමුඛබව පිළි නොගත් ඔහු මානව ලිංගික ආශය යනු පුද්ගල ශක්ති විශේෂයක එක් අංගයක් පමණක් පව පැවසීය.කාල් යුංට අනුව ලුබ්ධිය යනු පොදු ජීවන ශක්තියකි.යම් මොහොතකදී කුමක් කලයුතුද යන්න පුද්ගලයා තේරුම් ගන්නේ මෙම දුබ්ධි ශක්තිය ඇසුරිනි.ෆ්‍රොයිඩ් ගේ මතයට පටහැනිව යමින් යුං ලුබ්ධි ශක්තිය හුදු ලිංගිකත්වයට සීමා නොකර ආගම විද්‍යාව කලාව දර්ශනය සාහිත්‍ය ආදී විවිධ විෂයන් කෙරේ යොමුකල හැකිබව පැවසීය.

පෞරුෂ ව්‍යුහය
ෆොයිඩ්ගේ මනො විශ්ලේෂණවාදී පෞරුෂ සංකල්පය තරමක් සංශෝධන සහිතව යුං ඉදිරිපත් කළේය.

පෞරුෂ වර්ගය
කාල් යුං ගේ තවත් ජනප්‍රිය ඉදිරිපත් කිරීමක් වන්නේ පෞරුෂ වර්ගය  සංකල්පයයි.යම් පුද්ගලයෙකුගේ පෞරුෂය ප්‍රධාන වශයෙන් කොටස් දෙකකට බෙදා දක්වයි.එ් අන්තර්වර්තික හා බහිර්වරතික වශයෙනි.    ලුබ්ධි ශක්තිය තමාවෙත හරවා ජීවත්වන පුද්ගලයා අන්තරවර්තිකයෙකි.මොවුන් තමා වෙතටම නැමුනු ආත්මීය ස්වභාවයක් දරයි.සැම විටම තනිව කටයුතු කිරීමට කැමැත්තක් දක්වයි.සබකෝලයෙන් යුක්කවෙයි.බාහිර සමාජය සමග ඇසුර අඩුය.සමාජ ඇසුරට ලැජ්ජාශීලී බවක් හා බියක් දක්වයි.බාහිර ලොකය දෙස අවදානය යොමු නොකරන අන්තර්වර්තිකයා තම සිතුවිලි වේදයිතාවන් සමගින් හුදෙකලාව වෙසෙයි.ආදිකල්පිත මනෝමූල ලෝකයක ජීවත්වෙයි.වැරැද්දක් සිදුවූවිට එය අනෙකෙකු විසින් සිදුකල වරදක් වුවද තමාගේ වරදින් වූ දෙයක් ලෙස සලකා පසුතැවිලිවෙයි.නිතර තම පෞද්ගලිකත්වය අගයයි.තම රහස් පිටතට නොදෙයි.සමාජයේ වැරදි හරි වැරදි නොසොයයි.තමා විසින් සිදුකල ක්‍රියා පිළිබද ආත්ම විනිශ්චයක යෙදෙයි.තීරණාත්මක මත නිගමනවලට එළැඹෙන්නේ පුද්ගල නිශ්‍රිත සාධක පදනම් කරගෙනය.    බහිර්වර්තික පුද්ගලයා තම ලුබ්ධි ශක්තිය බාහිරය යොමුකරයි.මොනුන් සමාජශ්‍ීලී හා සභාහීලී අයවෙති.නිතර බාහිර ලොකය හා අන්‍යන්ගැන අවධානයෙන් සිටී.පෞද්ගලිකත්වයට වඩා පොදුබව අගය කරයි.තමා අතින් සිදුවූ වරදක් වුවද බාහිර පුද්ගලයෙකුට පවරයි.සමාජ සංසිද්ධි හමුවේ නිහඩව නොසිටී.යුතුකම හෝ වගකීම පිළිබද හඩනගයි.සාමූහිකව වැඩ කිරීමට කැමතිය.සමාජ ඇසුර වැඩිය.නිතර තම අදහස් අන්අය සමග බෙදාගනී.    යුං දැක්වූ මෙම පෞරුෂ වර්ගය  පුද්ගලයා විෂයෙහි බද්ධ කිරීමේ දී සමුපූර්ණයෙන් අන්තරවර්තික හෝ බහිර්වර්තිව පෞරුෂ සහිත අය ප්‍රාෙයා්ගිකව දක්නට නොලැබේ.කෙසේ වෙතත් යම් පුද්ගලයෙකු සතුව අන්තරවර්තික ලක්ෂණ බහුලවත් බහිරිවර්තික ලක්ෂණ අවමවත් තිබිය හැකිය.එයාකාරයෙන්ම බහිර්වර්තික ලක්ෂණ බහුලවත් අන්තර්වරතික ලක්ෂණ අවමවත් පුද්ගලයෙකු තුල විද්‍යමාව විය හැක.

මෙවාත් බලන්න

මූලාශ්‍ර

යොමුව
මනෝ විද්‍යාව
චරිත කතා
විද්‍යාඥයෝ
1875 උපත්
මනෝ විද්‍යාඥයන්

කාල් යුං


Buchholz er en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Lauenburgische Seen under Kreis Herzogtum Lauenburg. Kreis Herzogtum Lauenburg ligger i delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Buchholz ligger på vestbredden af Ratzeburger See i Naturpark Lauenburgische Seen, ca. 4 km nord for Ratzeburg og ca. 14 km syd for Lübeck. Kommunen krydses af Bundesstraße 207 der er nutidens version af Alte Salzstraße fra Lüneburg til Lübeck.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Herzogtum Lauenburg

Buchholz (Herzogtum Lauenburg)


Wildenholz ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Schnelldorf im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Das Pfarrdorf liegt am Schwarzenbach, einem rechten Zufluss der Wörnitz. Im Norden grenzt das Flurgebiet Röthlein an, im Südosten liegt der Vogelbuck. 0,5 km südwestlich erhebt sich der Pfeifbuck (), 1,5 km südlich der Schloßberg (). Beides sind Erhebungen der Schnelldorfer Hardt, die Teil der Frankenhöhe ist.

Die Kreisstraße AN 27 führt nach Steinbach an der Holzecke (1,4 km nordwestlich) bzw. zur AN 4 (2,1 km südöstlich). Eine Gemeindeverbindungsstraße führt zur AN 5 nördlich von Bottenweiler (1,7 km östlich).

Geschichte
Wildenholz lag im Fraischbezirk des ansbachischen Oberamtes Feuchtwangen. Im Jahre 1732 bestand der Ort aus 31 Anwesen (2 Höfe, 1 Anwesen mit Wirtschaft, 1 Mühle, 3 Anwesen mit Backrecht, 1 Anwesen mit Badstube, 1 Anwesen mit Schmiede, 13 Gütlein, 9 Söldenhäuslein) und aus 1 Kirche, 1 Pfarrhaus, 1 Schulhaus, 1 Hirtenhaus. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft und die Grundherrschaft über alle Anwesen hatte die Grafschaft Hohenlohe-Schillingsfürst. 1804 gab es 63 Haushalte, die alle Hohenlohe-Schillingsfürst untertan waren.

Mit dem Gemeindeedikt (frühes 18. Jahrhundert) wurde das Steuerdistrikt und die Ruralgemeinde Wildenholz gebildet, zu dem die Orte Bottenweiler, Großmühlen, Steinbach a.d.Holzecke und Waldhausen gehörten. Sie unterstand in Verwaltung und Gerichtsbarkeit dem Landgericht Feuchtwangen. Spätestens 1840 löste sich Bottenweiler mit Mühlen und Waldhausen und bildete eine eigene Ruralgemeinde. Die Gemeinde Wildenholz hatte 1961 eine Gebietsfläche von 8,690 km². Im Zuge der Gebietsreform wurde am 1. Juli 1972 Wildenholz nach Schnelldorf eingemeindet.

Baudenkmäler
 Am Kirchbuck 3: eingeschossiges Wohnstallhaus, Fachwerk, frühes 19. Jahrhundert
 Am Kirchbuck 9: evangelisch-lutherische Pfarrkirche St. Jakobus, ehemalige Chorturmanlage mit abgewalmtem Satteldach, um 1300, neuer Ostturm mit Zeltdach 1818 angefügt; mit Ausstattung; Friedhofsmauer, im Kern wohl mittelalterlich
 Neugasse 1: Gasthaus, zweigeschossiger Satteldachbau mit Fachwerk-Obergeschoss, 18. Jahrhundert.

Bodendenkmäler
In der Gemarkung Wildenholz gibt es vier Bodendenkmäler.

Einwohnerentwicklung
Gemeinde Wildenholz

Ort Wildenholz

Religion
Der Ort ist Sitz der Pfarrei St. Jakobus und seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach Kreuzerhöhung (Schillingsfürst) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Schnelldorf)
Ort im Landkreis Ansbach
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Ansbach)
Gemeindeauflösung 1972
Kirchdorf (Siedlungstyp)

Wildenholz


Ahmet Yıldırım Benayyat kısaca Yıldo (d. 18 Ekim 1945, Ereğli, Konya), Türk şovmen, dizi oyuncusu, eski futbolcu ve voleybolcudur.

Hayatı
Asıl adı Ahmet Yıldırım Benayyat olan Yıldo, Konya ilinin Ereğli ilçesinde doğdu. Ömer Reşit adında bir abisi, 1983 doğumlu Alihan adında bir oğlu vardır. Öğrenim hayatı, babasının mesleği dolayısıyla Anadolu'nun değişik şehirlerinde geçti. Ankara Cumhuriyet Lisesi'nde voleybol oynarken 1965 yılında Boluspor'a futbolcu olarak transfer olduğu için Bolu Lisesi'nde lise eğitimini tamamladı. Daha sonra, 1973 yılında üniversite eğitimini İstanbul İktisadi ve Ticari İlimler Akademisi (bugünkü Marmara Üniversitesi)'nde tamamladı.

Spor hayatı
Spor hayatında ilk defa 1962 yılında gençler Türkiye 400 metre engelli rekorunu kırarak adını duyurdu. 1965 yılında lisede voleybol oynarken Boluspor'a futbolcu olarak transfer oldu. 1967 yılında futbol oynarken tekrar voleybola dönen Yıldo, Galatasaray Spor Kulübü'nün voleybol takımında oynadı. "Yıldo" lakabı ilk defa arkadaşı millî voleybolcu Yavuz Işılay tarafından Galatasaray voleybol takımında oynarken takıldı. Daha sonra yeniden futbola dönen Yıldo, Şekerspor, Galatasaray, İstanbulspor, Sarıyer, Şekerspor ve Gaziantepspor'da futbol oynadı.

İş ve TV hayatı
Futbolun ardından plastik torba ticareti yapan Yıldo, 1980'li yıllarda Türkiye'de yeni yeni gelişen plastik torba sektörünün öncülerinden biri oldu. 1993 yılında davranışları ve kişiliğiyle dikkatleri üzerine çeken Yıldo, Star TV ile televizyon dünyasına girdi. Bu kanalda Süper Turnike yarışma programını sundu. Yıldo, daha sonra Star TV ve Kral TV'de gece programları yapmaya başladı. Böylece Türkiye ilk gece showmen'iyle tanışmış oldu. Bu programlarda kitlelerin ilgisini çeken Yıldo, Türkçe argoya "kafadan koparma" deyimini soktu. Yıldo aynı zamanda çeşitli dizilerde de oyunculuk yaptı. Ayrıca, Hemşo ve Dansöz filmlerinde rol aldı. Aşk hayatıyla da magazin gündeminde yer almış olan Yıldo birden fazla evlilik yaptı. Şu anda çeşitli televizyon programlarına konuk olmaktadır.

Dış bağlantılar
 Yıldo hakkında bilgi

1945 doğumlular
Ereğli, Konya doğumlular
İstanbul İktisadi ve Ticari İlimler Akademisinde öğrenim görenler
Galatasaray SK futbolcuları
Yaşayan insanlar
Resim aranan futbolcular
Orta saha futbolcuları
Konya doğumlu futbolcular

Yıldo


En kreditformidler er en fysisk eller juridisk person, der ikke optræder som kreditgiver, og som mod betaling af et honorar som led i udøvelsen af sin erhvervsmæssige virksomhed:
 præsenterer kreditaftaler for forbrugere eller tilbyder kreditaftaler til forbrugere,
 bistår forbrugere ved at udføre andet forberedende arbejde med henblik på at indgå en kreditaftale, eller
 indgår kreditaftaler med forbrugere på kreditgiverens vegne.
Begrebet er meget velkendt i England samt Sverige og Norge, hvor størstedelen af forbrugslån optages via online-kreditformidlere.

I forbindelse med en ændring i retsplejeloven ultimo 2014, der gjorde det muligt at tvangsfuldbyrde digitalt underskrevne dokumenter uden behov for, at en låntager skal underskrive et fysisk gældsbrev, er brugen af onlinebaserede kreditformidlere taget til på det danske marked.

Typer af kreditformidlere
Der findes to typer kreditformidlere: fysiske og online-kreditformidlere.

Fysiske kreditformidlere
Fysiske kreditformidlere markedsfører andre virksomheders kreditprodukter mod at få betaling eller anden aftalt finansiel modydelse. Kreditformidlere kan fx være bilforhandlere, håndværkere, tandlæger, kirurgiske klinikker, detailhandlere, internetbutikker og andre, som markedsfører lån til køb af deres varer eller tjenesteydelser. Det kan blandt andet ske i annoncer, tilbudsaviser, brochurer, på hjemmesider eller i et fysisk butikslokale.

Online kreditformidlere
En online kreditformidler tilbyder en service, typisk via en hjemmeside. Der findes flere former. I en variant bliver låntager oplyst om lånevilkårene, anmoder herefter via en långivers system om lån og får direkte besked fra långiver. I en anden udgave får en låntager mulighed for at indhente tilbud fra en række långivere med henblik på at finde det bedste lån.

Afgrænsning

Grænsen for, hvornår en virksomhed beskæftiger sig med kreditformidling, kan være flydende. I januar 2016 afgjorde Forbrugerombudsmanden, at en dansk prisportal var en kreditformidler, fordi portalen markedsfører kreditaftaler i form af forbrugslån. Afgørelsen havde betydning, fordi kreditformidlere er omfattet af en række krav om finansielle oplysninger, som prisportalen på det pågældende tidspunkt ikke levede op til. Prisportalen var uenig i afgørelsen, men tilpassede dog sin hjemmeside i overensstemmelse med forbrugerombudsmandens afgørelse.

Referencer

Formidler
Juridiske begreber

Kreditformidler


Fidancık, Samsun ilinin Salıpazarı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 63 km, Salıpazarı ilçesine 13 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Salıpazarı'nın mahalleleri

Fidancık, Salıpazarı


Stefanaconi ist eine süditalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Vibo Valentia in Kalabrien. Die Gemeinde liegt etwa 3 Kilometer westlich von Vibo Valentia. Die Mesima fließt durch die Stefanaconi.

Verkehr
Die südöstliche Gemeindegrenze bildet die Autostrada A2 von Salerno nach Reggio di Calabria.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Kalabrien

Stefanaconi


An Phaius longibracteatus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Spencer Le Marchant Moore, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Frappier och Eugène Jacob de Cordemoy. An Phaius longibracteatus in nahilalakip ha genus nga Phaius, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Phaius

Phaius longibracteatus


(24967) Frištenský, denumire internațională (24967) Fristensky, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
24967 Frištenský este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul din Ondřejov de Lenka Šarounová. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,08 ua, o excentricitate de 0,28 și o înclinație de 2,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 24001-25000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

24967 Frištenský


Emerson-Franklin est une municipalité rurale située dans la province du Manitoba, au Canada.

Géographie
La municipalité s'étend sur  dans l'extrémité sud du Manitoba, le long de la frontière avec les États-Unis.

Histoire
La municipalité est créée le  par la fusion d'Emerson et de Franklin.

Politique et administration
La municipalité est administrée par un conseil de sept membres élus.

Références

Lien externe

Municipalité au Manitoba

Emerson-Franklin


An Triphora heringeri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Guido Frederico João Pabst. An Triphora heringeri in nahilalakip ha genus nga Triphora, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Triphora (Orchidaceae)

Triphora heringeri


Tuğba Özerk (d. 4 Haziran 1980), Türk şarkıcı-şarkı yazarıdır.

Yaşamı

4 Haziran 1980'de İzmir'de doğdu. Melih Özakat İlkokuluna, Özel Çakabey Lisesinde ortaokula ve konservatuvarda liseye gitti. 7 yaşında okul hayatına başlamasıyla TRT ve İzmir Devlet Konservatuvarı'nın çocuk korolarında müzik eğitimine başlaması aynı zamana denk gelir. İlk geri vokal deneyimini 12 yaşında Sezen Aksu'yla beraber 1992 yılında gerçekleştirdi. Sezen Aksu'nun yanında solo ve vokal çalışmaları devam ederken okul hayatı İzmir'de devam etmekteydi.

İlk TV programına yine Sezen Aksu'yla 1992 yılında TRT'de çıktı. Geri vokal çalışmalarının yanı sıra bu programda solo bir şarkı da seslendirmesi kamuoyunda büyük ilgi gördü. Büyük yetenek olarak lanse edilen Tuğba Özerk'in sahne ve müzik hayatı tam anlamıyla böyle başladı denilebilir. Okul hayatı bittikten sonra İstanbul'a taşınan sanatçı, aralarında Ege, Deniz Seki gibi isimler bulunan sanatçılara geri vokal yaptı. Daha sonra solo sahne çalışmalarına başlayan Özerk, 2002 yılının Aralık ayında "Dün Gibi" adlı ilk solo albümünü çıkardı. 10 ay içersinde hazırlanan albümden, 'Aşk Yarası' adlı şarkısıyla uzun süre radyolarda liste başlarında yer aldı. Çiçek Taksi dizisinde yorumladı 'Kurnaz Tilki' adlı şarkı da listelere giriş yapmıştır. Albümle beraber oyunculuk yönünü gösterebilme fırsatı yakalayan sanatçı, atv'nin uzun süredir yayın yapmış olduğu dizisi "Böyle mi Olacaktı"da bir sene kadar rol aldı. İlk albümünde bir tane bestesi olan Özerk üç senelik boşlukta birçok besteye de imza attı. 6 Temmuz 2005 tarihinde 'Lo Lo Lo' adlı ikinci solo albümünü çıkardı. 'Lo Lo Lo' adlı şarkısıyla uzun süre radyolarda liste başı oldu. İkinci albümünde bir tane bestesi olan şarkıcı, iki senelik boşlukta birçok besteye de imza attı.

Diskografi

Albümleri ile teklileri

Video klipleri
 Aşk Yarası (2002)
 Lo Lo Lo (5 Temmuz 2005)
 El Gibi (22 Eylül 2006)
 Yastık (6 Ağustos 2007)
 Aşkın Tam Vakti (23 Ekim 2007)
 Acı Hatıralar (10 Aralık 2007)
 Zar (14 Mart 2008)
 Bitter Çikolata (25 Haziran 2009)
 Gidesim Geldi (17 Mart 2010)
 İlan (23 Haziran 2011)
 Aklımda Sen Varsın (27 Eylül 2011)
 Kolay Değil (28 Haziran 2012)
 Derin Darbe (26 Nisan 2014)
 Bu Gece (27 Ağustos 2015)
 Aynı Semtin Çocukları (4 Mart 2016)
 Başkasını Seviyorum (30 Haziran 2016)
 Gitme (19 Ekim 2016)
 Süslü Günah (18 Mayıs 2017)
 Patron (9 Mayıs 2018)
 Ahirim Sensin (24 Nisan 2019)
 Hergele (6 Aralık 2019)
 Gidesim Geldi (Akustik) (14 Şubat 2020)
 Acı Hatıralar (Akustik) (24 Şubat 2020)
 Doğum Günün Kutlu Olsun (Akustik) (3 Mart 2020)
 Bitter Çikolata (Akustik) (10 Mart 2020)
 Makas (30 Mart 2020)
 Koltuklar Kitaplar (31 Mart 2021)
 Halaybaşı (10 Eylül 2021)
 Çalkala (20 Ekim 2022)

Liste başarıları

Filmografi

Ödüller ve adaylıklar

Kaynakça

Dış bağlantılar

Yaşayan insanlar
1980 doğumlular
İzmir doğumlu kadın şarkıcılar
Türk kadın pop şarkıcıları
2000'lerin şarkıcıları
2010'ların şarkıcıları
2020'lerin şarkıcıları
21. yüzyılda Türk kadın şarkıcılar
Türk kadın şarkıcı-şarkı yazarları
DMC sanatçıları
Avrupa Müzik sanatçıları
Kaya Müzik sanatçıları
Altın Kelebek Ödülü sahipleri

Tuğba Özerk


Su kayağı, suyun üzerinde yapılan bir su sporudur. Bu spor ilk defa Ralph Samuelson tarafından 1922 yılında Pepin Gölü'de Lake City, Minnesota'da gerçekleştirilmiştir. Su kayağı dalgasız deniz, nehir, göl gibi çevre koşullarının uygun olduğu birçok ülkede popüler bir spor dalı haline gelmiştir.

Standart su kayakları önceleri ağaçtan yapılırdı, şimdi ise yapımında gelişen teknolojiyle birlikte karmaşık bir süreçten geçirilen cam elyafı kullanılmaktadır. Bu kayaklarda kayakçının ayağını yerleştirebileceği yer olmaktadır. Bir sürat teknesinin arkasındaki ipe tutunarak bu kayak ile suyun yüzeyinde gitmeye çalışırlar.

Su kayakçıları genelde iki kayağın üstünde kayar, fakat gerek tekniklerini geliştirmek gerek eğlenceyi ve zorluğu artırmak için tek kayağın üstünde de kayabilirler. Acemi su kayakçılarını için motor genelde saatte 25–35 km hızla giderken, tecrübeliler için saatte 45–55 km ye kadar çıkabilir. Deneyim ve güven kazanıldıktan sonra hızlı gitmek yavaş gitmeye oranla daha kolaydır.

Sınır motor tarafından konsa da kayakçılar ağırlık verdikleri tarafa göre yönlerini değiştirebilir, ipi kısa süreli olsa da bırakabilir, iple birlikte sıçrayabilir.

Bazı sporcular çıplak ayakla, yani kayak kullanmadan da bu sporu yapabilir. Bunu yapmak için motorun en az 60 km de gidiyor olması gereklidir. Bu tip durumlarda eğer kontrol kaybedilir de düşülürse acı çok daha fazla olur.

Slalom su kayağı
Slalom parkuru 259 metre uzunluğundadır ve her sporcunun geçebileceği 6 duba bulunur. Başlangıç ve bitiş çizgisinde de dubalar vardır ve bunlar, diğer dubalardan farklı renktedir. Çıkış kapısıyla ilk duba arası ve son duba ile bitiş arası 29 metredir. Parkur dubaları arasındaki mesafe ise 47 metredir. Sürat teknelerinin dubalar arasında giderken geçecekleri çizgiyi gösteren dubalar arası ise 2,5 metredir. Başlangıç ve bitişin 140-180 metre gerisinde dönüşlerin yapılacağı dubalar da bulunur.

Sporcu, slalom parkuru boyunca çekilir ve 6 dubayı dışarıdan geçip çıkış kapısına ulaşır, geri döner ve aynı şeyi tersten yapar. Sporcular elemelerde 3 hakka sahiptir, finale kalırlarsa 3 hak daha kazanırlar. Her hak için halat boyu biraz daha kıslatılır. Bir dubayı geçmek için kayakçı, dubanın ya tamammının ya da bir bölümünün dışından geçmelidir. Bir parça içeriden geçiş sayılmaz. Her hak, duba kaçırılınca veya kapı kaçırılınca sona erer.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Hickok Sports.com Dünya Su Kayağı şampiyonları
 Water Ski Dergisi
 National Show Ski Dergisi
 Türkiye Sualtı Sporları Federasyonu

Su sporları
Bireysel sporlar

Su kayağı


Carole Forget est une poète québécoise née à St-Jérôme dans la région des Laurentides.

Biographie
Carole Forget habite à Montréal. Elle a vécu en Martinique et en France. Elle détient une maîtrise en études littéraires, profil création, de l'Université du Québec à Montréal. Son mémoire de maîtrise a été rédigé sous la direction de Louise Dupré. Elle est boursière du Conseil des arts et des lettres du Québec ainsi que du Conseil des Arts du Canada.

Carole Forget est correspondante au Québec pour la revue belge Francophonie Vivante.

Œuvre
L'écriture de Carole Forget propose une réflexion sur les lieux et les liens d'appartenance. Les enjeux mémoriels en constituent souvent des éléments centraux d'interrogation.

Elle a publié plusieurs livres de poésie, des livres d'art, ainsi que des textes dans des revues québécoises et françaises. Certains de ses poèmes ont été traduits en espagnol et en anglais. Elle a participé à des événements littéraires tant au Québec qu'à l'étranger, dont le Festival de la poésie de Montréal, Festival international de la poésie de Trois-Rivières, Festival de poésie de La Havane, le Marché de poésie de Paris ainsi que des événements à différentes Maisons de la culture à Montréal .

Elle a fait une résidence d'écriture à la Maison de poésie d'Amay, en Belgique au cours de laquelle son livre Langue de départ a été partiellement écrit. Langue de départ, publié aux éditions Triptyque en 2018, s'est mérité une Mention spéciale au Grand Prix Québécor du Festival International de poésie de Trois-Rivières.

Elle a réalisé plusieurs projets conjoints avec des artistes en art visuel. Certains ont fait l'objet d'expositions et de publications, dont Comme si le vide avait un lieu (éditions du passage, 2006) écrit à partir de photographies de l'artiste-architecte Melvin Charney; Et le désastre, mon amour, (éditions d'Art Le Sabord, 2013) exposé au Musée des beaux-arts de St-Hilaire; à Montréal et à La Havane; L'Écumante (Le temps volé éditeur, 2014, livre d'art), exposé à la Maison de la poésie de Montréal, ces deux derniers projets ayant été réalisés avec l'artiste Michel Depatie.

Publications
 Langue d'arrivée, carnet des lieux, de la langue, de leurs liens (essai), Les éditions du passage, collection essai, 2023, Montréal.
 Langue de départ (poésie), Les éditions Triptyque, 2018, Montréal. (Mention spéciale au Grand prix Québécor du Festival international de poésie de Trois-Rivières).
 Noire de soleil (poésie), Le temps volé éditeur, 2014, Montréal .
 Le sol ralentit sous mes pas (poésie), Les éditions Triptyque, 2013, Montréal.
 Et le désastre, mon amour (poésie), Les éditions d'art Le Sabord, 2013, Trois-Rivières.
 L'écumante (poésie), en collaboration avec  le photographe Michel Depatie. Le temps volé éditeur, 2011, Montréal.
 La nudité ne dévoile pas une femme émue (poésie), Éditions de l'Hexagone, 2008, Montréal.
 Comme si le vide avait un lieu (poésie), écrit à partir de photographies de Melvin Charney, éditions du passage, 2006, Montréal.
 Elle habite une metropolis (poésie), Éditions David, 2002, Ottawa.
L'Autre versant (poésie), Éditions du Vertige, Montréal, 1992.

Références

Poétesse québécoise

Carole Forget


Hokkejnyj Klub Dinamo Moskva, , er en professionel russisk ishockeyklub, der spiller i den Kontinentale Hockey-Liga (KHL). Klubben blev stiftet i 1946 og har hjemmebane i Malaja Sportivnaja Arena Luzjniki i Moskva.

HK Dynamo Moskva er en af de mest succesrige russiske ishockeyklubber. Klubben vandt det første sovjetiske mesterskab i ishockey i 1946-47 og sikrede sig den nationale sovjetiske titel yderligere fire gange, hvilket gjorde holdet til det næstmest vindende i det sovjetiske mesterskab, kun overgået af suveræne CSKA Moskva med 32 titler. Efter sovjettiden fortsatte klubbens succes i de internationale ligaer, som det sovjetiske mesterskab blev erstattet af. I 1992-93 og 1994-95 vandt Dynamo den Internationale Hockey-Liga, og i 1999-2000 og 2004-05 sejrede klubben i Ruslands Superliga.

Siden 2008 har klubben spillet i den Kontinentale Hockey-Liga, hvor holdet hver eneste sæson indtil 2015 har formået at kvalificere sig til slutspillet om Gagarin-pokalen, og to gange er den gået hele vejen og vundet Gagarin-pokalen: i 2012 og 2013.

Derudover har klubben bl.a. også syv gange været i finalen i Mesterholdenes Europa Cup. De seks første finaler blev tabt, men i syvende forsøg lykkede det for Dynamo Moskva at sikre sig titlen i 2005-06.

Mange spillere fra Dynamo Moskva har gennem tiden spillet på Sovjetunionens og/eller Ruslands ishockeylandshold. Indtil 1991 var HK Dynamo underlagt og finansieret af KGB. Den stabilitet medførte, at klubben tidligt kunne uddanne de bedste talenter i dens egen ishockeyskole og senere tilknytte spillerene på lange kontrakter. Mange spillere fra Dynamos ishockeyskole spiller i dag i verdens bedste ligaer, herunder National Hockey League.

Historie

HK Dynamo Moskva blev grundlagt i 1946 som ishockeyafdelingen i Dynamo Moskva Sportsklub, der var en del af sportsorganisationen Dynamo sponsoreret af Sovjetunionens indenrigsministerium og den nationale sikkerhedsstruktur, herunder Komiteen for National Sikkerhed (KGB).

De første år som topklub (1946−1950)

Den 22. december 1946 blev de første kampe i de første sovjetiske ishockeymesterskab spillet. En måned senere, den 26. januar 1947, blev HK Dynamo Moskva den første vinder af mesterskabet, efter at Dynamo både have besejret Spartak Moskva med 6−1 og CDKA Moskva (hærens klub, senere CSKA Moskva) med 2−1 besiegt hatte. Alle kampene i finalerunden blev spillet på det lille åbne isareal på Dynamo Stadion i Moskva. På Dynamos hold spillede bl.a. Mikhail Stepanov, Mikhail Utjmylov, Oleg Tolmatjov, Mikhail Jakusjin, Boris Botjarnikov, Vasilij Komarov, Vasilij Trofimov, Nikolaj Postavnin, Sergej Solovjov, Vsevolod Blinkov og Nikolaj Medvedev, som samtidig deltog i fodbold- og bandymesterskaberne. De efterfølgende tre sæsoner, der alle blev vundet af CDKA, opnåede Dynamo en anden- og to tredjepladser. Vasilij Trofimov blev to gange klubbens topscorer.

1950–1959

I sæsonen 1950-51 sluttede Dynamo Moskva på andenpladsen efter VVS MVO Moskva, og den første udgave af den sovjetiske pokalturnering endte for Dynamos vedkommende med et nederlag på 3-4 til Krylja Sovetov Moskva i semifinalen. I en kamp mod ODO Leningrag scorede Aleksandr Uvarov seks mål og satte dermed ny klubrekord. Derudover spillede den kendte fodboldmålmand Lev Jasjin nogle kampe for Dynamos ishockeyhold.

De følgende to sæsoner endte Dynamo på tredjepladsen i mesterskabet, på trods af at angrebsformationen Krylov–Kusin–Uvarov brillierede – især i sæsonen 1952-53. Til gengæld vandt klubben pokalturneringen i 1953, bl.a. på grund af en forstærkning med den kendte fodboldspiller Vsevolod Blinkov, der scorede to mål i finalen, og Lev Jasjin på mål. I 1954, syv år efter den første mesterskabstitel, kunne Dynamo fejre klubbens andet sovjetiske mesterskab, hvor holdet gik igennem sæsonen med kun ét nederlag. Det var også i denne sæson, at trænerlegenden Viktor Tikhonov, spillede sine første kampe på højeste niveau.

Derefter fulgte tre sæsoner, hvor Dynamo Moskva måtte nøjes med bronzemedaljerne i mesterskabet. I 1956 debuterede den senere stjerne Stanislav Petukhov på holdet. I 1958 blev Jurij Krylov kåret som MVP, og derudover begyndte Vitalij Davydov og Vladimir Jursinov deres karrierer i denne sæson. I sæsonen 1958-59 blev det til sølvmedaljer til Dynamo-spillerne, og målmanden Boris Sajtsev, backen Davydov og angriberne Petukhov, Tjistov, Orkhakov og Jursinov blev hædret som sæsonens bedste spillere. Året efter blev der for første gang spillet slutspil om det sovjetiske mesterskab, og Dynamo tabte i finalen til CSKA Moskva i tre kampe. Uvarov stoppede sin karriere som spiller i 1960, og Dynamo-spillerne Tjinov, Davydov, Petukhov og Jursinov blev igen hædret.

1960–1970

Sæsonen 1960-61 blev den hidtil dårligste i Dynamo Moskvas historie. Klubben blev kun nr. 7 i det sovjetiske mesterskab, og i pokalturneringen blev den allerede slået ud i ottendedelsfinalen af Lokomovtiv Moskva. Efter sæsonen stoppede Valentin Kusin sin karriere som ishockeyspiller efter 251 kampe og 152 mål i Dynamo-trøjen.

Den følgende sæson tog klubben revanche og vendte tilbage på medaljeskamlen, da den sikrede sig andenpladsen i ligaen. Derudover blev Vitalij Davydov kåret som ligaens bedste back. De næste sæsoner dominerede CSKA Moskva ligaen suverænt, mens Dynamo Moskva måtte nøjes med anden- og tredjepladser. I 1963 stoppede Viktor Tikhonov sin karriere som ishockeyspiller, og i 1967 blev de senere stjerner på Sovjetunionens landshold, Valerij Vasilijev og Aleksandr Maltsev, optaget på Dynamos hold. To år senere blev tre Dynamo-spillere, Vitalij Davydov, Aleksandr Maltsev og Vladimir Jursinov, samt træneren Arkadij Tjernysjov verdensmestre i ishockey ved VM-turneringen i Stockholm.

1970–1980

Sæsonen 1970-71 begyndte lovende for Dynamo Moskva. Holdet førte længe i kampen om mesterskabet, men alligevel blev holdet til sidst overhalet af CSKA Moskva, som for 16. gang blev sovjetiske mestre. Aleksander Maltsev fik slået sin stjernestatus fast og blev topscorer i ligaen med 57 point (37 mål og 20 assister), og han overgik dermed endda CSKA's superstjerne Valerij Kamenskij. Den næste sæson endte Dynamo igen på andenpladsen i ligaen, men i pokalturneringen sikrede holdet sig titlen for anden gang i klubbens historie (og for første gang siden 1953) ved at besejre Khimik Voskresensk i finalen med 3-0. Vladimir Jursinov stoppede efter sæsonen sin lange karriere – i 15 sæsoner nåede han at spille 490 ligakampe for Dynamo, i hvilke han tilsammen scorede 242 mål.

I sæsonen 1972-73 endte Dynamo på fjerdepladsen i mesterskabet efter CSKA, Spartak og Krylja Sovetov. Valerij Vasiljev og Aleksandr Maltsev deltog på det sovjetiske landshold, der spillede Summit Series 1972 i Canada og Moskva, og som vandt VM i ishockey 1973. Efter sæsonen stoppede backen Vitalij Davydov som spiller efter en lang karriere, hvor han igennem 16 sæsoner hos Dynamo Moskva spillede over 500 ligakampe.

I sæsonen 1973-74 begyndte Sinetula Biljaletdinov sin karriere som spiller hos Dynamo, og det skulle vise sig at blive et stor karriere, hvor han senere også blev træner for klubben. I den efterfølgende sæson skiftede klubben træner for første gang i dens historie. Arkadij Tjernysjov blev efter 28 år på posten afløst af Vladimir Jursinov, der i sæsonen 1975-76 førte holdet til tredjepladsen i ligaen og en sejr på 3-2 i pokalfinalen mod CSKA Moskva. Derudover vandt klubben også Ahearne Cup, hvor den i finalen besejrede Sparta Prag med 8-2. Inden sæsonen 1976-77 blev der optaget fire nye spillere i truppen, som senere skulle vise sig at opnå masser af succes. Pjotr Prirodin, Aleksandr Golikov, Vladimir Semjonov og Vasilij Pervukhin havde en afgørende indflydelse på, at holdet endte på andenpladsen i mesterskabet, og angrebsformationen Prirodin-Maltsev-Golikov endte som den bedste angrebskæde i ligaen med 77 scorede mål. Ved VM i 1977 i Østrig blev Dynamo-spilleren Valerij Vasiljev udpeget som bedste back.

De følgende to år gentog klubben bedriften og endte på andenpladsen i ligaen efter CSKA Moskva. Aleksandr Golikovs lillebror, Vladimir Golikov, debuterede i sæsonen 1977-78, og et år senere blev truppen udvidet med Sergej Svetlov. I 1979 blev Prirodin og brødrene Golikov hædret som bedste angrebskæde i ligaen, og Prirodin blev også bedste målscorer med 32 mål. Inden sæsonen 1979-80 blev Vitalij Davydov præsenteret som ny træner, og samme sæson debuterede Anatolij Semjonov og Sergej Jasjin i den bedste række. Ved de olympiske vinterlege i Lake Placid i 1980 blev Dynamo repræsenteret af flere spillere, bl.a. Maltsev, Vasiljev og Golikov-brødrene, som i det såkaldte "Miracle on Ice" måtte nøjes med sølvmedaljerne. De første styrkeprøver mod hold fra National Hockey League førte holdet til Vancouver, Edmonton, Winnipeg og Washington D.C., hvor det tabte med 2−6 til Vancouver Canucks, vandt over Winnipeg Jets og Edmonton Oilers med 7−0 og 4−1, og spillede uafgjort 5−5 med Washington Capitals.

1980–1989

Inden sæsonen 1980-81 skiftede målmanden Vladimir Mysjkin fra Krylja Sovetov til Dynamo. Klubben endte på tredjepladsen i mesterskabet efter CSKA og Spartak, men vandt fair play-trofæet som klubben med færrest udvisningsminutter i ligaen. Til den næste sæson blev Vladimir Kiseljov hyret ind som træner, og Anatolij Antipov og Jurij Vosjakov fik deres debut i Dynamo-trøjen. Holdet endte igen på tredjepladsen, og Pjotr Prirodin stoppede sin karriere. Et år senere trak Aleksandr Golikov sig også tilbage som spiller.

Til sæsonen 1983-84 blev Vladimir Tusik ansat som ny træner, og Jurij Lejonov, Aleh Mikultjyk og Nikolaj Borsjtjevskij blev præsenteret som nye spillere. I december 1983 vandt Dynamo Spengler Cup i Davos. Dynamo sluttede sæsonen på fjerdepladsen i ligaen, og både Aleksandr Maltsev og Valerij Vasiljev stoppede deres aktive karriere efter sæsonafslutningen. Efter blot et år på posten som træner blev Tusik udskiftet med Jurij Moisejev, og Jevgenij Popikin, Vladimir Subriltjev og målmand Mikhail Sjtalenkov debuterede for Dynamo i den bedste sovjetiske række. I den indledende runde lykkedes det for Dynamo at besejre CSKA Moskva to gange, med 7−4 og 5−4, og sluttede runden på førstepladsen i tabellen. I finalerunden tabte holdet imidlertid med 11−1 til CSKA, så det til sidst måtte nøjes med sølvmedaljerne. Efter finalen offentliggjorde Vladimir Golikov og Vladimir Semjonov, at de lagde skøjterne på hylden.

I sæsonerne 1985-86 og 1986-87 sluttede Dynamo igen på andenpladsen. Nye på holdet var bl.a. Andrej Lomakin, Aljaksandr Haltjenjuk, Igor Dorofejev, Aleksandr Semak, Mikhail Tatarinov og Vitalij Karamnov. I vinteren 1986 afviklede holdet på ny nogle kampe mod NHL-hold, f.eks. Calgary Flames (3−4), en uafgjort mod Pittsburgh Penguins, samt to sejre på 6−4 mod Boston Bruins og 7−4 mod Buffalo Sabres.

Der blev for første gang indført slutspil i det sovjetiske mesterskab i sæsonen 1987-88. I grundspillet endte Dynamo-holdet på andenpladsen, bl.a. med hjælp fra de nye spillere Sergej Petrenko og Aleksandr Karpovtsev. I playoff tabte mandskabet imidlertid i semifinalen til Dinamo Riga, men besejrede derefter Krylja Sovetov i kampen om tredjepladsen. Et år senere blev holdet forstærket med Ravil Khaidarov, Aleksej Sjamnov, Igor Koroljov, Darius Kasparaitis og Aljaksandr Judsin, mens Vasilij Pervukhin stoppede karrieren efter sæsonen, der bød på en skuffende fjerdeplads i mesterskabet.

1989−1992: Tre mesterskaber

I opstarten til sæsonen 1989-90 blev Vladimir Jursinov præsenteret som ny træner. Denne nyansættelse bragte sammen med to nye spillere, Sergej Sorokin og Andrej Kavaljow, mesterskabet tilbage til Dynamo Moskva, der vandt titlen foran CSKA Moskva og Khimik Voskresensk. Derudover vandt holdet Bobrov-trofæet for flest scorede mål i ligaen. Efter denne triumf forlof Anatolij Semjonov, Sergej Svetlov, Sergej Jasjin, Vladimir Mysjkin og Jurij Vosjakov holdet, enten for at skifte til en anden klub eller på grund af karrierestop.

I sæsonen 1990-91 forsvarede Dynamo mesterskabet med held, bl.a. med nye spillere som Andrej Trefilov, Sergej Bautin, Vladimir Kramskoj, Dmitrij Filimonov, Ravil Jakubov, Roman Iljin, Andrej Nikolisjin og Aljaksandr Andryjeuski. I Europa Cup-finalen tabte Dynamo dog til Djurgårdens IF fra Sverige med 2−3.

Den følgende sæson vandt Dynamo Moskva mesterskabet for tredje sæson i træk i en sæson, hvor bl.a. Dmitrij Jusjkevitj, Valerij Tjernyj og Aleksej Jasjin for første gang stillede op for klubben. Samtidig blev den nr. 3 i Europa Cup'en ved at slå SC Bern med 6−1 i bronzekampen. I sommeren 1992 skiftede mange russiske spillere til hold i National Hockey League, herunder Dynamo-spillerne Mikhail Sjtalenkov, Dmitrij Jusjkevitj, Aleksandr Semak, Darius Kasparaitis, Andrej Trefilov og Vitalij Karamnov.

1992−96: Internationale Hockey-Liga

Efter Sovjetunionens opløsning blev den sovjetiske liga erstattet af den Internationale Hockey-Liga. Selvom Dynamo Moskva havde mistet flere centrale spillere, var klubben under den nye træner Pjotr Vorobjov i stand til at vinde mestertitlen i den nye liga. I finaleserien bedst af fem kampe blev HK Lada Toljiatti besejret med 3−0 i kampe. I Europa Cup-finalen, der blev spillet i Düsseldorf, tabte Dynamo finalen i straffeslagskonkurrence til Malmö IF, og endte dermed på andenpladsen. Inden næste sæson forlod Aleksej Jasjin, Sergej Petrenko, Aleksandr Karpovtsev og Jan Kaminski Dynamo til fordel for klubber i Nordamerika.

Vorobjov blev allerede efter et år udskiftet med Igor Tusik, som imidlertid ikke kunne gentage sin forgængers succes, og som derfor under slutspillet i 1994 blev afløst af Vladimir Golubovitj. Holdet endte dog til sidst alligevel på andenpladsen efter 2−3 i kampe i finalen mod HK Lada Toljatti. Holdet tabte også finalen i Europa Cup'en til TPS fra Finland.

Et år senere kunne Dynamo fejre endnu et mesterskab, efter at holdet i slutspilsfinalen havde besejret HK Lada Toljatti.

I 1995 vendte Jurij Leonov og Sergej Petrenko tilbage til Dynamo Moskva til en sæson, hvor Maksim Afinogenov debuterede som professional, og hvor holdet atter endte på andenpladsen efter HK Lada Toljatti. I IHL's pokalturnering vandt Dynamo finalen med 3−1 mod Metallurg Magnitogorsk. I Europa Cup-finalerunden i Köln tabte Dynamo med 1−4 til værterne Kölner Haie og opnåede kun uafgjort 3−3 mod VEU Feldkirch fra Østrig. Dermed endte klubben kun på femtepladsen

1996−2008: Ruslands Superliga

I sommeren 1996 blev den Internationale Hockey-Liga omdannet og relanceret under navnet Ruslands Superliga (RSL). Mange af Dynamo Moskvas topspillere forlod holdet, så det allerede måtte forlade slutspillet i kvartfinalen Torpedo Jaroslavl, og derfor blev Jurij Otjnev ny træner i stedet for Vladimir Golubocitj. Også Europa Cup'en blev relanceret i 1996. Under navnet European Hockey League (EHL) kvalificerede Dynamo sig til finalen, hvor klubben imidlertid igen tabte til TPS fra Turku – denne gang med 2−5.

Inden sæsonen 1997-98 blev Sinetula Biljaletdinov hyret som ny cheftræner. I grundspillet endte holdet Dynamo Moskva imidlertid kun på femtepladsen, men i slutspillet nåede holdet helt frem til finalen. Der tabte det dog til Metallurg Magnitogorsk 1-3 i kampe (bedst af fem). Den følgende sæson endte klubben som nr. 3 i grundspillet og nåede igen frem til finalen i slutspillet, hvor den endnu en gang tabte til Metallurg Magnitogorsk, denne gang med 2-4 i kampe i finaleserien, som siden den foregående sæson var blevet udvidet fra "bedst af fem" til "bedst af syv" kampe. I EHL-finalen mødte Dynamo også Magnitogorsk og tabte 1−2.

I sæsonen 1999-2000 kunne Dynamo igen juble over en titel, idet klubben både vandt grundspillet og slutspillet i Ruslands Superliga. Finaleserien blev vundet med 3-0 i kampe over Ak Bars Kazan. På europæisk plan var sæsonen imidlertid ingen succes, eftersom mandskabet tabte begge kampe mod Nürnberg Ice Tigers og derfor ikke engang kvalificerede sig til kvartfinalerne i European Hockey League.

Efter succeserne i de foregående sæsoner mistede Dynamo mange stamspillere, og derfor endte klubben kun på 13.-pladsen i Ruslands Superliga i sæsonen 2000-01 – den dårligste placering i klubbens historie.
De dårlige resultater medførte, at Sinetula Biljaletdinov i løbet af sæsonen blev fyret som træner og erstattet af Vladimir Semjonov. Biljaletdinov blev dog genansat i den følgende sæson, hvor Dynamo tabte til Ak Bars Kazan i kvartfinalen.

De næste to sæsoner kvalificerede klubben sig godt nok til slutspillet men tabte begge år i kvartfinalen til Avangard Omsk. I 2004 skrev klubben kontrakt med Vladimir Krikunov som træner. På grund af lockouten i National Hockey League i sæsonen 2004-05, vendte mange NHL-spillere tilbage til Rusland, og Dynamo fik mulighed for at ansætte Maksim Afinogenov, Andrej Markov, Pavel Datsjuk, Artjom Tjubarov og Martin Havlát, samt kort før slutspillet endvidere Aleksandr Frolov og Sergej Samsonov. I slutspilssemifinalen satte Dynamo ny klubrekord, da man besejrede Avangard Omsk med hele 11−0 i kamp 2, efter at have tabt den første kamp efter straffeslagskonkurrence. I finaleserien bedst af fem kampe mod Lada Toljatti vandt Dynamo de første tre kampe og blev dermed russisk mester. Derudover spillede Dynamo Moskva sig også frem til finalerunden i IIHF Continental Cup 2014-15, hvor holdet endte på andenpladsen efter HKm Zvolen.

På grund af afslutningen af National Hockey League-lockouten i 2005 måtte Dynamo igen sige farvel til mange spillere. Alligevel lykkedes det at tiltrække Maksim Susjinskij fra rivalen Avangard Omsk. Midt i sæsonen kom klubben imidlertid i økonomiske vanskeligheder, så nogle af dens spillere måtte kort efter sejren i Mesterholdenes Europa Cup i januar 2006 forlade klubben, og bl.a. derfor blev Dynamo allerede slået ud i slutspillet i ottendedelsfinalen af Lada Toljatti. I de efterfølgende sæson blev de økonomiske udfordringer dog overvundet, men mandskabet var fortsat ikke godt nok til at gå videre fra første runde i slutspillet.

2008−nu: KHL

Dynamo Moskva blev i 2008 valgt som et af de 24 hold i den nystartede Kontinentale Hockey-Liga, hvor klubben har spillet lige siden.

Inden sæsonen 2008-09 − den første sæson i den nydannede KHL − blev holdet forstærket af flere spillere fra Nordamerika og Europa: Karel Rachůnek, Mattias Weinhandl, Aleksej Sjitnik, Petr Čajánek og Denis Denisov. Klubbens annoncerede mål var at vinder KHL-mesterskabet, men holdet tabte i slutspilssemifinalen til Ak Bars Kazan. Dynamo Moskva vandt i december 2008 Spengler Cup for anden gang i klubbens historie. I finalen sejrede holdet med 5−3 mod Team Canada. I april 2009 blev Sergej Kotov ansat som ny træner, og han omstrukturerede holdet og bragte bl.a. yderligere to svenskere, Linus Ömark og Johan Harju, samt endnu en tjekke, Jiří Hudler, ind på holdet.

2010−2012: OHK Dynamo

På grund af stor gæld var HK Dynamo Moskva i 2010 tæt på insolvens. Efter sæsonen 2009-10 fusionerede klubben derfor med HK MVD, som havde haft en del sportslig succes den senere tid, under navnet OHK Dynamo. Det sikrede traditionsklubben Dynamos overlevelse, men en stor del af fusionsklubbens ledelse besat af folk fra HK MVD.

I sæsonen 2010-11 vandt klubben KHL's åbningpokal med en sejr over Ak Bars Kazan. Og allerede i fusionsklubbens anden sæson var den i stand til at vinde Gagarin-pokalen ved at besejre Avangard Omsk i slutspilsfinalen med 4−1 i kampe.

I juli 2012 skiftede klubben navn til HK Dynamo Moskva, og samtidig trådte præsident Mikhail Tjurkin tilbage. Klubben har imidlertid stadig to separate farmerhold i MHL henholdsvis VHL: HK MVD og HK Dynamo Balasjikha .

Som optakt til sæsonen 2012-13 genvandt klubben åbningspokalen med en sejr over HK Avangard Omsk.

Titler og bedrifter

Sovjetisk mesterskab

  Vinder (5): 1946-47, 1953-54, 1989-90, 1990-91, 1991-92.
  Nr. 2 (16): 1949-50, 1950-51, 1958-59, 1959-60, 1961-62, 1962-63, 1963-64, 1970-71, 1971-72, 1976-77, 1977-78, 1978-79, 1979-80, 1984-85, 1985-86, 1986-87.
  Nr. 3 (18): 1947-48, 1948-49, 1951-52, 1952-53, 1954-55, 1955-56, 1956-57, 1957-58, 1965-66, 1966-67, 1967-68, 1968-69, 1973-74, 1975-76, 1980-81, 1981-82, 1982-83, 1987-88.

  Pokalvinder (3): 1952-53, 1971-72, 1975-76.
  Pokalfinalist (9): 1954-55, 1955-56, 1965-66, 1968-69, 1969-70, 1973-74, 1978-79, 1987-88, 1988-89.

Russisk mesterskab

  Vinder (4): 1999-2000, 2004-05, 2011-12 (som OHK Dynamo), 2012-13.
  Nr. 2 (1): 1998-99.

Ruslands Superliga

  Vinder (2): 1999-2000, 2004-05.
  Finalist (1): 1998-99.

IHL

  Vinder (2): 1992-93, 1994-95.
  Finalist (2): 1993-94, 1995-96.

KHL

  Gagarin-pokalen (2 titler): 2012 (under navnet OHK Dynamo), 2013.

Europæiske bedrifter

Mesterholdenes Europa Cup i ishockey
  Vinder (1): 2006
  Finalist (3): 1990-91, 1992-93, 1993-94.
European Hockey League
  Finalist (3): 1996-97, 1997-98, 1998-99.

Spengler Cup
  Vinder (2): 1983, 2008.

Trænere

Kilder / eksterne henvisninger
 HK Dynamo Moskva
 Dynamo History

Noter

Ishockeyklubber i Rusland
Ishockeyklubber i KHL
Sport i Moskva
Etableret i 1946

HK Dynamo Moskva


An Elymus canadensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Elymus canadensis in nahilalakip ha genus nga Elymus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Elymus

Elymus canadensis


Burg Helfenstein (französisch château du Helfenstein), vor 1928 auch Wachtfels genannt, ist die frei zugängliche Ruine einer mittelalterlichen Felsenburg im französischen Département Moselle (Grand Est) nahe der Grenze zum Département Bas-Rhin und zu Rheinland-Pfalz.

Lage
Die Burg Helfenstein befindet sich in etwa 350 Metern Höhe über NN am östlichen Ende eines Bergrückens, auf dessen Gipfel im Westen Burg Falkenstein liegt. Diese kann man von einem Parkplatz an der Forststraße Landersberg von Philippsburg nach Stürzelbronn (D 87a) erreichen. Kurz vor Erreichen der Burg Falkenstein folgt man an der 180 Grad-Rechtskurve links der Beschilderung zur Burg Helfenstein. Vom Parkplatz aus benötigt man etwa 20 Minuten, teils steil bergauf.

Geschichte
1225 wird ein Ruodegerus de Helphenstein lacius genannt. Es ist aber nicht klar, ob dieser sich auf die Burg bezieht. Sicher ist, dass der Helfenstein zu Beginn des 14. Jahrhunderts den Herzögen von Lothringen gehörte. Diese gaben sie den Vögten von Wasselnheim zu Lehen. Wahrscheinlich wurde Helfenstein um 1435 in einer Fehde zerstört. Im Jahre 1938 wurden die Ruinen Helfensteins und Falkensteins von französischen Artilleristen genutzt.

Heute befindet sich die Burg in französischem Staatsbesitz.

Burganlage
Der Komplex besteht aus einer Ober- und einer Unterburg, die deutlich unterscheidbar sind.

Das Tor des nordwestlich gelegenen Eingangs der Unterburg ist nicht mehr erhalten, man findet hier nur noch diverse Werksteine. Auch die Ringmauer des darauf folgenden breiten Hofes, der südlich von einer drei bis fünf Meter hohen Felswand begrenzt ist, ist nur spärlich erhalten.

Im Osten des Hofes befindet sich ein zur Oberburg zugehöriger, etwa 15 Meter hoher kubischer Felsblock. Auf dessen Plattform liegt eine 3,50 × 4 Meter große Filterzisterne, die grubenartig in den Fels gehauen wurde und in deren Mitte sich ein 5,37 Meter tiefer Entnahmeschacht befindet.

Die Anlage wird an der Westseite von einem sechs Meter breiten und etwa fünf Meter tiefen Halsgraben mit senkrechten Wänden geschützt. Dieser wurde aus dem Fels gehauen.

Der Zugang zum oberen Teil des Burgfelsens ist relativ gefährlich.

Literatur
 Jean-Michel Rudrauf: Helfenstein. In: Jürgen Keddigkeit, Alexander Thon, Rolf Übel (Hrsg.): Pfälzisches Burgenlexikon. Bd. 2: F–H (= Beiträge zur pfälzischen Geschichte. Bd. 12.2). Institut für pfälzische Geschichte und Volkskunde, Kaiserslautern 2002, ISBN 3-927754-48-X, S. 330–336.
 Jean-Michel Rudrauf: Le château fort de Helfenstein (Moselle) – I. Un château fort "redécouvert" au début du XXe siècle – Etude monumentale et historique. In: Châteaux forts d'Alsace. Bd. 8, 2006, , S. 41–72.
 René Kill: Le château fort de Helfenstein (Moselle) – II. La citerne à filtration. In: Châteaux forts d'Alsace. Bd. 8, 2006, S. 73–82.
 Bernard Haegel: Le château fort de Helfenstein (Moselle) – III. Le mobilier archéologique recueilli. In: Châteaux forts d'Alsace. Bd. 8, 2006, S. 83–92.
 Nicolas Mengus, Jean-Michel Rudrauf: Châteaux forts et fortifications médiévales d′Alsace. Dictionnaire d′histoire et d′architecture. La Nuée Bleue, Straßburg 2013, ISBN 978-2-7165-0828-5, S. 144.

Weblinks
 Informationen zur Burg Helfenstein auf www.bitscherland.fr

Einzelnachweise

Felsenburg
Burg in Lothringen
Helfenstein
Burg Helfenstein
Philippsbourg
Helfenstein #Lothringen

Burg Helfenstein (Lothringen)


Heinrich XIII Príncipe Reuss (em alemão: Heinrich XIII. Prinz Reuß) (Büdingen, 4 de dezembro de 1951) é um empresário imobiliário alemão e membro da Casa de Reuss. Reuss foi preso pela polícia federal alemã em dezembro de 2022 devido à sua suposta liderança na trama do golpe de estado na Alemanha de 2022.

Biografia

Início da vida e ancestralidade
Ele nasceu em Büdingen em 4 de dezembro de 1951, filho do príncipe Heinrich I Reuss de Köstritz e da duquesa Woizlawa Feodora de Mecklenburg, que por sua vez era filha única do político colonial alemão duque Adolf Friedrich de Mecklenburg. Os pais de Reuss, como toda a nobreza alemã, tornaram-se cidadãos privados em 1919 após a adoção da Constituição de Weimar, que aboliu quaisquer privilégios e títulos que existiam anteriormente para a nobreza.

A Casa de Reuss, da qual Reuss descende, data do século XII e historicamente administrou as regiões de Gera e Greiz. Heinrich se distanciou de sua família por volta de 2009.

Reuss trabalhou como incorporador imobiliário, operando uma empresa chamada Buero Prinz Reuss em Frankfurt, e também produziu vinho espumante.

Após a reunificação da Alemanha em 1990, ele tentou fazer com que as propriedades do governo fossem devolvidas à sua família, incluindo bens móveis, várias casas e castelos, extensões de floresta e terras agrícolas e o Teatro Jugendstil Reuss em Gera, então propriedade da cidade de Gera. As muitas obras de arte que a família Reuss obteve renderam 3,5 milhões de marcos em leilão, enquanto mais de 300 peças foram emprestadas a museus. O prefeito de Gera e Reuss não conseguiram negociar nenhum acordo adicional, cada um culpando o outro. Reuss gastou grande parte de sua fortuna em ações judiciais em busca de restituição, mas teve pouco sucesso.

Em 2017, ele apoiou o reenterro dos restos mortais de vários de seus ancestrais, o mais proeminente entre eles Heinrich II, conde de Reuss-Gera, em seu local original. Seus sarcófagos foram movidos várias vezes desde que a igreja onde estavam sepultados foi destruída em um incêndio em 1780.

Em 2020, Reuss participou da celebração do primeiro evento do Dia Internacional da Consciência em Viena.

Polêmicas
Reuss falou a favor de um imposto fixo baixo para todos os cidadãos, elogiando a taxa de 10% no antigo Principado de Reuss, dizendo que permitia que os cidadãos de Reuss levassem "vidas felizes" porque era "direto e transparente". Reuss afirmou que o governo alemão moderno e a União Européia eram mais distantes e inacessíveis do que os príncipes feudais. Reuss também fez discursos afirmando que a Alemanha era um estado vassalo desde a Segunda Guerra Mundial. No Worldwebforum em Zurique em 2019, Reuss fez um discurso acusando os Rothschilds e os maçons para as guerras do século XX.

Em agosto de 2022, Reuss participou de uma festa realizada em homenagem ao prefeito de Bad Lobenstein, onde a família tem um castelo, que simpatiza com o movimento Reichsbürger e que foi acusado de agredir uma jornalista. Posteriormente, o atual chefe da família Reuss, Heinrich XIV Prinz Reuß [et],  se opôs ao seu envolvimento na política local "da maneira mais forte possível". Ele chamou Heinrich XIII de "parente distante" e "um homem confuso vendendo teorias da conspiração". Heinrich XIV destacou isso depois que Reuss foi preso em 2022, chamando Reuss de "uma figura marginal" e observando que seu último ancestral comum viveu no início do século XIX. Ele disse que o comportamento de Reuss foi uma "catástrofe" para a família, cuja herança como governantes tolerantes e cosmopolitas agora está associada a "terroristas e reacionários".

Envolvimento no plano de golpe alemão de 2022

Em 7 de dezembro de 2022, Reuss foi preso em sua casa no Westend de Frankfurt durante uma ampla série de batidas policiais alemãs contra supostos conspiradores de extrema direita em um golpe de Estado planejado. De acordo com a polícia, os conspiradores do golpe - que incluíam a ex-membro do Bundestag Birgit Malsack-Winkemann - eram proponentes do movimento Reichsbürger que esperavam instalar Reuss, de 71 anos, como chefe de estado. A propriedade de Reuss na Turíngia supostamente era o local de estoques de armas e reuniões sobre a conspiração.

Reuss também teria procurado o governo russo por meio de sua embaixada em Berlim, presumivelmente para obter assistência no golpe. Um cidadão russo chamado "Vitalia", que era companheiro de vida de Reuss, e por meio de quem ele conseguiu obter financiamento provisório de três indivíduos russos, também foi preso. Os conspiradores supostamente planejavam cooperar com a Rússia, mas de acordo com o Ministério Público Federal da Alemanha, não havia nada que sugerisse que os russos "reagissem positivamente ao seu pedido". Um porta-voz da Embaixada da Rússia em Berlim negou qualquer envolvimento. Dmitry Peskov emitiu uma declaração em 8 de dezembro negando o envolvimento do Kremlin no golpe de estado fracassado.

Referências

Empresários da Alemanha
Príncipes da Alemanha
Príncipes de Reuss
Monárquicos da Alemanha

Heinrich Reuss


كفر برعم قرية فلسطينية اهلها يتبعون الطائفة المسيحية المارونية من أشهر القرى المهجرة خلال حرب 1948. وهجر أهلها على وعد العودة ومنذ ذلك الزمن ما زال أبناؤها يطالبون بالعودة، إلا أن السلطات الإسرائيلية لا تسمح لهم بالعودة بالرغم من صدور قرارات من الهيئات القضائية تقر لهم بحق العودة إليها. ولا زالت محاولات أهاليها للعودة مستمرّة للآن. وتقطن فيها اليوم فرقة «هشومر هتسعير» (الحارس الفتي) وتقيم في منازل أهلها الأصليين.
وقد عدها الشيخ سليمان ضاهر من قرى جبل عامل حسب التقيمات القديمة.

جغرافيتها
كان مركز القرية في منطقة جبلية ترتفع 750 مترًا عن سطح البحر في الجليل الأعلى على بعد 17 كلم شمال غرب مدينة صفد وتبعد 4 كلم عن الحدود اللبنانية. ومر بها طريق من صفد وعكا والتي يتابع طريقه إلى الحدود اللبنانية حيث كان لها نقطة جمارك. وصفت في القرن التاسع عشر بـنها قرية مبنية من الحجارة ومحاطة بالبساتين وشجر الزيتون وكروم العنب. وكان عدد سكانها في تلك الفترة ما بين 300 و500 نسمة أغلبيتهم من المسيحيين. وصل عدد سكان القرية إلى 1050 عام 1948. أتى معظم سكانها من جليل فلسطين ولبنان.

اقتصادها
كانت القرية زراعية وذلك لكثرة مياهها واعتاش أهلها من زراعة الحبوب والتبغ والأشجار المثمرة مثل الزيتون والتين والعنب. في عام 1944، كان 3714 دونما مخصصا للحبوب و1100 دونما مخصصا للزراعة المروية والبساتين. كما ربيت الماشية والأبقار والطيور الداجنة. ومن الصناعات، كان بها مطحنة حبوب ومعصرتي زيت وفرن لصناعة التبغ ومعامل بدائية لتصنيع الكلس.

التسمية
إن أصل اسم القرية في اسم القرية الكنعانيه القديمة بِرعام، التي تم مغادرتها من قبل سكانها في القرن ال-14 م. فمن ثم تم دخولها من قبل أهالي تنتمي إلى الكنيسة المارونية، فكانوا يقيمون فيها إلى 1948.
ودخلت القوات الإسرائيلية القرية الفلسطينيه المسيحية الجليلية في أواخر شهر تشرين الأول من سنة 1948، وعند منتصف تشرين الثاني من نفس السنة أُمر سكانها بمغادرتها لمدة أسبوعين، وما زالوا مهجّرين في وطنهم. وقد صودرت أراضيهم ودُمرت قريتهم سنة 1953. وما زالت السلطات الإسرائيلية تُصر على منع المهجّرين من العودة إلى قريتهم وأراضيهم.

كانت كفر برعم قرية صغيرة في شمال فلسطين في الجليل الأعلى الأوسط، تقع على بعد 4 كم جنوب الحدود اللبنانية الفلسطينيه (الاسرائيليه اليوم) عمل غالبية أبناؤها العرب المسيحيون بحراثة أراضيهم والعيش من خيراتها، يعيشون بسلام مع جيرانهم، خلال 400 سنة من الحكم التركي وتسعة وعشرين سنة تحت الانتداب البريطاني على فلسطين.

عندما احتلت القوات الإسرائيلية قرية كفر برعم في 29/10/1948 أصر الأهالي على البقاء في بيوتهم وفوق أرضهم ومواصلة حياتهم العادية.

بعد أسبوع من احتلال كفر برعم (في 7/11/1948) حضر إلى كفر برعم موظفان من مكتب وزارة الأقليات الإسرائيلية وقاما بإجراء إحصاء سكاني، وتمَّ تسجيل جميع أبناء كفر برعم الذين تواجدوا ذلك اليوم في كفر برعم، على أنهم مواطنو الدولة الجديدة.

بعد مرور ثلاثة أسابيع على احتلال القرية (بعد أسبوعين من الإحصاء السكاني)، أُمر الأهالي وبحضور وزير الأقليات بمغادرة قريتهم بشكل مؤقت وبضمانة رسمية لعودتهم إليها بعد أسبوعين، وترك الأهالي قريتهم إلى قرية الجش المجاورة.

بالرغم من الوعود المتكررة التي قدمتها الحكومة والرسميين في إسرائيل، بما في ذلك رئيس الوزراء الأول ووزير الأقليات والشرطة، والمستشار الرسمي لشؤون المسيحيين، لم يستطع مهجرو كفر برعم العودة إلى قريتهم، ومع مرور الأشهر أصبح واضحًا بأن الحكومة الإسرائيلية لا تنوي السماح لأبناء كفر برعم بالعودة إلى قريتهم، وأن الوعود التي يقدمها ممثلو الدولة لم تحقق العودة.

كمواطنين في دولة إسرائيل، رفع مهجّرو كفر برعم دعوة إلى محكمة العدل العليا في سنة 1951 لاستعادة حقوقهم، وقد ادعت الحكومة أن المنطقة التي تقع فيها كفر برعم هي «منطقة عسكرية مغلقة»، وقامت بنشر إعلان بذلك يشرّع بشكل تراجعي ما قد تمّ بشكل غير قانوني، حيث قامت في شهر1951/11 بإصدار أمر لأبناء كفر برعم بمغادرة المنطقة العسكرية المغلقة (كفر برعم)، مع العلم أنهم قد غادروها فعليـًا في 20/11/1948 على وعد والتزام رسمي بعودتهم بعد أسبوعين، وقد أصدرت المحكمة قرارها في 18 كانون الثاني 1952 جاء فيه: «يحتاج المدّعون كي يعودوا للقرية إلى تصريح خاص من الحاكم العسكري». لم يعط الحاكم العسكري تصريحـًا من هذا النوع حتى هذا اليوم.

قامت الحكومة في شهر آب 1953 بمصادرة أراضي المهجّرين وأعطت قسمًا منها إلى المستوطنات الإسرائيلية الجديدة.

وفي الشهر التالي، (16-17 أيلول 1953) قامت القوات العسكرية بقصف ونسف القرية بالديناميت أمام عيون أبناءها وهم ينظرون لما يجري من موقع قرب قرية الجش. عُرف فيما بعد باسم «المبكى».

كان وما زال أبناء كفر برعم يأملون تنفيذ الوعد الذي أعطي لهم منذ أكثر من ستة عقود، وخلال السنين الطويلة ما زال أبناء كفر برعم يطالبون بالعودة، وقد بحثت كل الحكومات المتعاقبة مطلبهم، ولم تنف أي سلطة في إسرائيل وعلى مدى 63 سنة حق أبناء كفر برعم بقريتهم وبيوتهم وأراضيهم، ومن جهة أخرى لم تجرء أي حكومة من اتخاذ قرارًا بإعادتهم، وما زالوا ينتظرون حتى يومنا هذا.

المصادر

مراجع
 الموسوعة الفلسطينية، صدرت في دمشق 1984.
 مصطفى مراد الدباغ، بلادنا فلسطين، صدر في بيروت 1974.
 وليد اخالدي، كي لا ننسى، صدر في بيروت 1997.
 طعمة مارون مغزل، كفر برعم- الحقيقة، صدر في الجش 2007.

انظر أيضاً
قائمة المدن والقرى الفلسطينية التي طرد منها سكانها خلال حرب 1948

وصلات خارجية
 كفر برعم ترحب بكم
 كفر برعم قرية مارونية على خريطة النكبة، صحيفة السفير، عدد 18 تاريخ 15 تشرين الأول 2011
 قضية كفر برعم ومهجريها، موقع إدن أوريون

قرى جبل عامل
قرى فلسطينية أخليت من سكانها في الحرب العربية الإسرائيلية 1948
قضاء صفد
مجتمعات مارونية

كفر برعم